Ю Несбьо

Кралството

Пролог

Бях на шестнайсет, когато Дог си отиде от този свят. Карл беше на петнайсет.

Няколко дни преди това татко ни беше показал ловджийския нож, с който впоследствие заклах Дог. Широкото острие с жлебове от двете страни блестеше на слънцето. Обясни ни, че по тези жлебове се оттичала кръвта, докато разчленяваш плячката. При тези думи Карл пребледня и татко го попита пак ли му е прилошало, както му прилошава в колата. И според мен точно това надъха Карл да се зарече да отстреля нещо, каквото и да е, всъщност без значение, и да го разфасова. Ако трябва, да го накълца на шибани дребни парченца, но да покаже, че е способен да убие животно.

— Ще го опека и ще го изядем — закани се той, застанал пред хамбара. В това време аз си бях заврял главата в двигателя на татковия кадилак „Де Вил“. — Той, мама, ти и аз. Нали?

— Да — потвърдих, докато въртях делкото в опит да центровам запалването.

— И Дог ще намаже — продължи Карл. — Ще има достатъчно за всички.

— То се знае.

Татко твърдеше, че нарекъл Дог така просто защото в бързината не му хрумнало друго име. Според мен обаче татко обожаваше името. Първо, защото поначало се прехласваше по всичко американско. Второ, името отразяваше самата същност на баща ми. Също като него името Дог не казва повече от абсолютно необходимото. Татко боготвореше кучето. По мои подозрения ценеше компанията на четириногото повече, отколкото компанията на което и да било човешко същество.

Планинското ни стопанство не беше кой знае какво, но оттам се откриваше приказна гледка, а наоколо се простираше дива, непокътната природа и това стигаше татко да нарича мястото свое „кралство“. От неизменното ми местоположение — надвесен над кадилака — ден след ден наблюдавах как Карл, придружаван от кучето, неохотно повлича нозе, въоръжен с пушката и ножа на татко. Постепенно се превръщаха в точици сред безлесната планина. Изстрели не чух нито веднъж. Когато се върнеха, Карл винаги казваше, че и този път ловната сполука не го била споходила, а аз си траех, макар всеки път да виждах как от близкия склон едно подир друго се вдигат цели ята яребици. По тях се ориентирах за приблизителното местоположение на Карл и Дог.

Не щеш ли, един ден най-сетне проехтя изстрел.

Подскочих от уплаха и си думнах главата във вдигнатия капак на двигателя. Избърсах омазаните си с моторно масло пръсти и се загледах към обраслия с пирен планински склон, докато ехото се разстилаше гръмовно над селото край Бюдалското езеро. След десет минути Карл се зададе тичешком. Приближи съвсем близо до стопанството, увери се, че татко и мама не го виждат от къщата, и спря. Дог не беше с него. И пушката я нямаше. Като че ли още в този миг ме осени предположение какво се е случило. Пресрещнах Карл. Той ме съзря, завъртя се кръгом и бавно тръгна натам, откъдето бе дошъл. Настигнах го. Сълзи мокреха бузите му.

— Опитах — изхлипа той. — Хвръкнаха точно пред нас, бяха толкова много и аз се прицелих, но просто не успях. После ми се прииска да чуете, че поне съм опитал, наведох пушката към земята и дръпнах спусъка. Птиците отлетяха, аз погледнах надолу и какво да видя? Дог лежеше в краката ми.

— Мъртъв? — попитах.

— Не. — Карл се разрида неудържимо. — Но той… ще умре. Кърви от устата, очите му са на парцали. Лежи на земята, скимти и се тресе.

— Тичай! — подканих го.

Хукнахме. След няколко минути нещо сред пирена ми се мярна да шава. Кучешка опашка. Опашката на Дог. Беше подушил миризмата ни. Надвесихме се над него. Очите му приличаха на пресечени жълтъци.

— Пътник е — отсъдих аз.

Не защото притежавах ветеринарни умения, каквито явно са присъщи на всички каубои в уестърните, а защото, дори по чудо Дог да прескочеше трапа, за него животът като сляпо ловджийско куче просто нямаше да бъде живот.

— Трябва да го застреляш.

— Аз ли? — възкликна Карл, втрещен как изобщо съм предложил той, Карл, да отнеме живота на живо същество.

Погледнах го. По-малкото ми братче.

— Дай ми ножа — протегнах ръка.

Той ми връчи татковия ловджийски нож.

Поставих ръка върху главата на Дог и той ме облиза. Стиснах го за кожата на врата и с другата ръка започнах да режа. Бях обаче твърде внимателен. Дог само потръпна, нищо повече. Едва на третия опит успях да пробия кожата. Кръвта избликна буйно както сок от твърде ниско пробита картонена кутия. Сякаш само бе чакала да шурне навън.

— Така — пуснах ножа на земята.

Гледах кръвта в жлебовете и се питах дали не е опръскала лицето ми, защото усещах нещо топло да се стича по бузата ми.

— Ти плачеш — промълви Карл.

— Нито дума на татко.

— Че си се разплакал ли?

— Че ти не успя да довършиш Дог. Ще кажеш, че решението е било мое, но ти си му теглил ножа. Ясно?

— Ясно — кимна Карл.

Преметнах кучешкия труп през рамо. Тежеше повече, отколкото бях очаквал, и непрекъснато се свличаше ту напред, ту назад. Карл предложи да го носим заедно. Отказах. Видях облекчението в очите му.

Оставих Дог на рампата пред хамбара, влязох вкъщи и викнах на татко да дойде с мен. Пътьом му обясних каквото се бяхме наговорили с Карл. Татко мълчаливо приклекна до кучето си и кимна, сякаш по някакъв начин бе предчувствал нещастието, сякаш се бе случило едва ли не по негова вина. После се изправи, взе от Карл пушката и я стисна под мишница заедно с трупа на Дог.

— Хайде — подкани ни и тръгна нагоре към плевника.

Положи Дог върху купчина сено, коленичи, сведе глава и промърмори нещо. Звучеше като стих от американските псалми, каквито той знаеше. Гледах баща си — познавах този мъж, откак се помнех. Никога обаче не го бях виждал такъв. Душевно съсипан.

По едно време той се обърна, все още блед, но устните му бяха престанали да треперят, а погледът му си бе възвърнал непоклатимото спокойствие.

— Е, сега останахме само ние.

Така беше. И макар татко никога да не ни бе посягал, Карл направо се смали до мен. Татко започна да глади дулото на пушката.

— Кой от вас двамата — той търсеше думите, неспирайки да плъзга длан нагоре-надолу по пушката, — кой от двама ви закла кучето ми?

Обезумял от страх, Карл мигаше на парцали. Отвори уста.

— Карл — отговорих. — Аз му казах, че това трябва да се направи и той трябва да го направи собственоръчно.

— Наистина ли? — Татко местеше поглед от мен към Карл и обратно. — Сърцето ми се къса, да знаете. Къса се и ми остава една-едничка утеха. Досещате ли се коя?

Мълчахме, защото татко очевидно не очакваше отговор.

— Че имам двама сина и днес те постъпиха мъжки. Поеха отговорност и взеха решение. Чували ли сте израза „тегобите на избора“? Използва се, когато човек е изправен пред мъчителна дилема и съзнава, че каквото и да реши, нощем ще будува и ще се изтезава с въпроса правилно ли е постъпил. Можели сте да избягате от това тежко решение — да оставите Дог да живее в страдание или да му спестите мъките, превръщайки се в негов убиец, — но сте проявили твърдост. Иска се доблест да не изклинчиш, когато животът внезапно те изправи пред такъв избор.

Татко протегна едрите си ръце. Едната постави на рамото ми, другата — малко по-високо — върху рамото на Карл. А на зазвучалото в гласа му вибрато би завидял дори пастор Арман.

— В такива моменти е нужна способност да избереш не пътя на най-слабото съпротивление, а на моралните устои. Тъкмо те отличават хора от животните. — Просълзи се. — В момента съм съсипан, но и извънредно горд с вас, момчета.

Това беше не само най-прочувственото, но по всяка вероятност и най-дългото свързано изказване, излязло някога от устата му. Карл се разрева. По дяволите, самият аз усещах огромна буца, заседнала в гърлото ми.

— Да вървим да кажем на майка ви.

При тази мисъл направо изтръпнахме. Всеки път, когато татко заколеше коза, мама излизаше на дълга разходка и се прибираше със зачервени очи.

На път към къщата татко ме спря, за да изостанем от Карл.

— Преди да чуе вашата версия, най-добре иди да си измиеш хубаво ръцете — посъветва ме той.

Вдигнах глава, готов за предстоящото, но по лицето му прочетох само мекота, умора и дълбоко примирение. Той ме погали по тила. Не си спомнях да го е правил. Това си и остана единствената му бащина ласка към мен.

— Ти и аз си приличаме, Рой. По-корави сме от мама и Карл. Затова наш дълг е да ги закриляме. Винаги. Разбираш ли?

— Да.

— Ние сме семейство. Можем да се осланяме само един на друг. Приятели, гаджета, съседи, земляци, държавата. Всичко това е илюзия и не струва пукнат грош в деня, когато ножът опре до кокала. Тогава ние ще се изправим срещу тях, Рой. Ние срещу абсолютно всички други. Ясно?

— Ясно.

Част I

1

Преди да го видя, го чух.

Карл се беше върнал. Не знам защо се сетих за Дог — все пак оттогава бяха минали двайсет години. Заподозрях, че причината за това внезапно завръщане у дома навярно пак е същата. Както винаги. Карл се нуждае от помощта на батко си.

Стоях на двора. Погледнах си часовника. Два и половина. Все пак Карл бе изпратил есемес да ми съобщи, че се надява да пристигнат към два. По-малкият ми брат обаче открай време си пада прекален оптимист: винаги обещава повече, отколкото може да спази.

Плъзнах поглед по околния пейзаж или по-скоро по онова, което прорязваше облачната покривка под мен. Планинският склон отвъд долината плаваше в сиво море. Тук, на високото, есенна червенина багреше растителността. Небето над мен се синееше, чисто като девичи взор. Въздухът, приятен и студен, жулеше дробовете ми, вдишвах ли твърде рязко. Имах чувството, че съм съвсем сам — целият свят е мой и ничий друг. Като казвам „целия свят“, е малко пресилено, разбира се. По-скоро своеобразния връх Арарат, където е кацнало нашето стопанство. Понякога туристи се изкачваха с кола по лъкатушния път от селото, за да се полюбуват на гледката. Спираха се да погледат и моя двор. Питаха продължавам ли да поддържам „фермичката“. Имаше си причина защо тези кретени се изразяваха толкова пренебрежително. В техните представи „истинското“ стопанство се намира в равнинните части, включва обширни ниви, огромни хамбари и внушителна, разкошна къща. Тези хора не са виждали какво прави планинска буря с по-голям покрив, не са се опитвали да запалят камина в голяма стая, докато леден вятър запраща трийсет градуса студ през стената. Не правят разлика между обработваема земя и дива природа; не подозират, че планинските стопанства всъщност са пасбища за добитък и дори да имат вид на безлюдни кралства, често пъти са по-големи от жлътналите се житни нивя, с чийто спретнат вид и богат урожай фермерите в равнината толкова се гордеят.

В продължение на петнайсет години бях живял тук сам, но сега уединението ми приключваше. Осемцилиндров двигател бръмчеше и ръмжеше някъде долу в облачната пелена. Чуваше се съвсем близо, най-вероятно бе подминал Японската дъга по средата на нанагорнището. Шофьорът даде газ, намали, взе поредния остър завой, пак настъпи газта. Приближаваше все повече. Съдейки по увереното шофиране, човекът зад волана неведнъж беше минавал по този път. Щом долових нюансите в шума на двигателя, дълбоките му въздишки при смяната на предавките, плътния бас, характерен за кадилак на ниска предавка, бях сигурен, че това е „Де Вил“. Същият модел като огромното черно возило на татко. Ама разбира се.

Иззад Козия завой се подаде агресивната решетка на радиатора. Черен кадилак, по-нов модел, навярно от 85-а, но както отбелязах, със същия тембър.

Колата се изкачи до мен, прозорецът откъм шофьорското място се смъкна. Надявах се да не ми проличи как сърцето ми блъска в гърдите като автомобилно бутало. Колко писма, есемеси, имейли и телефонни разговори бяхме разменили през всичките тези години? И въпреки всичко: беше ли минал и ден, без да се сетя за него? Едва ли. Но предпочитах да тъгувам по брат си, отколкото да ми се налага да бера ядове покрай него. Най-напред ми се хвърли в очи колко е остарял.

— Прощавайте, господине, това не е ли стопанството на прочутите братя Опгор?

И се усмихна широко. Дари ме с прословутата си топла, добродушна, неустоима усмивка и тя изтри изминалото време от лицето му и от календара, според който не бяхме се виждали от петнайсет години. В погледа му обаче се таеше и доза изследователски интерес, все едно опипва почвата.

Не ми беше до смях. Все още не. Но не се сдържах.

Вратата на колата се отвори, Карл разтвори обятия и аз потънах в прегръдката му. Нещо ми подсказваше, че е редно да бъде обратното. Че по-уместно е аз, по-големият брат, да посрещна с отворени обятия него, завърналия се у дома. Ала някъде по пътя разпределението на ролите ни се бе размило. Карл израсна и ме надмина — и физически, и в личностен план — и пое диригентската палка, поне когато се намирахме в компания на други хора. Затворих очи, потръпнах, поех си треперливо въздух и вдъхнах аромата на есен, на кадилак и на по-малкия ми брат. Явно използваше някакво мъжко ухание, както е модерно да се казва.

Вратата откъм пасажерското място се отвори.

Карл ме пусна и ме поведе покрай внушителната предница на кадилака към жена, обърнала лице към долината.

— Тук наистина е красиво — отбеляза тя.

Дребна и слабичка, имаше алтов тембър. Говореше със силно изразен акцент и не докарваше съвсем интонацията, но определено владееше норвежки. Зачудих се дали е репетирала как да произнесе изречението; дали предварително си е наумила да го каже, независимо мисли ли така, или не. Комплимент, който да ме предразположи да я харесам — искам или не. Тя се обърна към мен и се усмихна. Най-напред ми направи впечатление колко бяло е лицето ѝ. Не бледо, а белоснежно. Отразяваше светлината и беше едва ли не трудно да различиш очертанията му. На второ място забелязах, че единият ѝ клепач е увиснал до средата на окото подобно на щора. Сякаш едната половина от тази жена умираше за сън, а другата преливаше от бодрост. Изпод късо подстригана огненочервена коса ме гледаше енергично кафяво око. Беше облечена в семпло широко черно палто. Под него не личаха заоблености. Измежду реверите се подаваше черен пуловер с висока яка. Най-общо казано, на пръв поглед приличаше на черно-бяла снимка на възслабо момче, чиято коса впоследствие някой е оцветил с помощта на програма за обработка. На Карл жените му се лепяха открай време и честно казано, останах малко изненадан. Беше симпатична — не ще и дума, но не беше „парче“, както се изразяваме по нашенски. Продължаваше да се усмихва. Зъбите ѝ не се открояваха от кожата — толкова бели бяха. И Карл имаше бисерни зъби — за разлика от мен. Майтапеше се, че били толкова бели, защото се усмихвал много повече от мен и слънцето му ги избелвало. Изглежда, именно това ги бе привлякло един към друг: белите зъби. Да видиш себе си в човека отсреща. Карл наистина беше висок и широкоплещест, рус и синеок, ала веднага съзрях сродството помежду им. Нещо жизнеутвърждаващо, както се казва. Оптимизъм, желание да виждаш най-доброто у човека. У себе си и у другите. Не избързвах ли с изводите? Все пак още изобщо не познавах това момиче.

— Това е… — подхвана Карл.

— Шанън Алейн — прекъсна го тя с алтовия си тембър и ми протегна малката си ръка. Все едно стиснах кокоши крак.

— … Опгор — допълни гордо Карл.

Шанън Алейн Опгор задържа десницата ми по-дълго, отколкото ми се щеше. И в това отношение си приличаха с Карл. Някои хора бързат повече да се харесат.

— Jetlagged?[1] — попитах и мигом съжалих за идиотския си въпрос.

Теоретично бях запознат какво е jetlag, но не бях излизал извън пределите на нашата часова зона и Карл го знаеше. Тоест, каквото и да ми отговореха, щеше да ми прозвучи абсолютно по един и същи начин.

Карл поклати глава.

— Кацнахме преди два дни. Изчаквахме колата. Тя пристигна с ферибота.

Погледнах регистрационната табела и кимнах. МС. Монако. Екзотично, но не достатъчно, та да поискам табелата, ако се наложи да пререгистрират колата. В офиса в бензиностанцията бях натрупал колекция от стари табели от Френска Екваториална Африка, Бирма, Лесото, Британски Хондурас и Джохор. Летвата беше вдигната високо.

Шанън местеше поглед от Карл към мен и обратно. Усмихваше се. Нямам представа защо, навярно просто се радваше да види как Карл и по-големият му брат — единственият му близък роднина — се смеят заедно. Или защото първоначалното леко напрежение се бе уталожило. Или защото той — те — бяха добре дошли у дома.

— Ще покажеш ли на Шанън къщата, докато внеса куфарите? — Карл отвори багажника.

— Общо взето ще приключим по едно и също време — промърморих на тръгналата след мен Шанън.

Заобиколихме къщата и излязохме от южната страна, където се намираше главният вход. Защо татко не бе разположил вратата срещу двора или пътя, честно да си кажа, не знам. Навярно му е харесвало, излизайки, всеки ден да вижда ширналата се пред него дива местност. Или защото е сметнал за по-важно слънцето да топли кухнята вместо коридора. Прекрачихме прага. Отворих една от трите врати в коридора.

— Кухнята — поясних. Лъхна ме миризма на гранива мазнина. През цялото време ли е миришело така?

— Много е хубава — излъга Шанън.

Вярно, бях разтребил и дори измил, но кухнята категорично не заслужаваше да бъде наречена хубава. С изумен и някак леко притеснен поглед гостенката проследи кюнеца от камината, който минаваше през дупка, пробита в тавана, и излизаше на втория етаж. Около кюнеца и тавана имаше празно пространство, колкото дървенията да не се запали, а съвършената кръгла форма на дупката даваше основание на татко да я нарича „фино дърводелство“. В цялото стопанство тя нямаше равна на себе си, ако се изключат две също толкова съвършено кръгли дупки в нужника.

Угасих осветлението и пак го запалих, за да ѝ покажа, че все пак ни е прокаран ток.

— Кафе? — предложих и развъртях крана на чешмата.

— Благодаря, може би по-късно.

Във всеки случай бе усвоила учтивите фрази.

— Карл ще иска — отворих шкаф под кухненския плот.

Доста подрънчах, докато ровех за кафеварката. Все пак не бях правил еспресо от… от много отдавна. Карах на нескафе. Подлагайки кафеварката под крана на чешмата, установих, че по навик съм пуснал топлата вода. Усетих как ушите ми пламват. Но кой е отсъдил, че е кофти да приготвяш нескафето с топла вода от чешмата? Дали е направо от чешмата, или е подгрята на котлона, топлата вода си е топла вода.

Поставих кафеварката върху котлона, включих го и изминах двете крачки до вратата на едната съседна стая. На запад гледаше трапезария, която зимно време затваряхме — тя служеше само като буфер срещу западните бури, а се хранехме в кухнята. На изток гледаше дневна с библиотека, телевизор и камина. От южната страна татко си бе позволил единствената проява на ексцентричност: вградена остъклена тераса. Татко я наричаше „верандата“, а мама — „зимната градина“, въпреки че през зимата барикадирахме терасата зад плътни капаци. Лете обаче татко седеше там, смучеше снус[2], марка „Бери“ и изпиваше един-два „Будвайзера“. Това също минаваше за ексцентричност. Светлата американска бира си купуваше от Нотуден, а сребристите кутии със снус „Бери“ му изпращаше американски роднина отвъд океана. Татко отрано ми бе обяснил, че за разлика от шведския боклук американският снус преминавал през процес на ферментация и това се усещало по вкуса.

— Като бърбън — обичаше да повтаря татко.

Според него норвежците употребявали шведския боклук, защото не знаели колко по-качествен вариант има. Е, аз бях надлежно осведомен и когато започнах да смуча тютюн, избрах „Бери“.

Навремето Карл и аз брояхме празните бутилки, оставени от татко върху перваза на прозореца. Знаехме, че изпие ли повече от четири, ще го избие на рев, а никой не иска да вижда баща си разплакан. Като се замисля, възможно е точно по тази причина рядко да си позволявам повече от една бира, максимум две. Не искам да се разкисвам. Колкото до Карл, алкохолът го развеселяваше и той не изпитваше потребност да си поставя подобни ограничения.

Та такива мисли ме занимаваха, докато мълчаливо се мъкнех нагоре по стълбите, следван от Шанън. Показах ѝ по-голямата спалня, наричана от татко the master bedroom.

— Страхотно — отбеляза тя.

Показах ѝ новата баня — впрочем вече не беше нова, но във всеки случай най-новото, с което разполагах в къщата. Едва ли щеше да ми повярва, ако ѝ бях казал, че сме израснали без баня. Че сме се мили долу в кухнята, с вода, стоплена на камината. Че банята се появи чак след катастрофата. Ако написаното от Карл беше истина и Шанън бе израснала в Барбадос, в семейство с възможности да я изпрати в канадски колеж, за нея, разбира се, щеше да е трудно да си представи как се къпе с брат си в една и съща сива вода, а зиме двамата мръзнат над коритото. Същевременно татко — какъв парадокс — държеше кадилак „Де Вил“ на двора. Защото, видите ли, едно семейство не можело без читава кола.

Вратата към детската стая, раздута от влагата, заяде. Наложи се здравата да разтърся дръжката на бравата, за да отворя. Блъсна ни миризма на застоял въздух и отживелици като от гардероб с овехтели дрехи, за чието съществуване си забравил. Покрай едната по-дълга стена стоеше бюро с два стола един до друг. Покрай другата — двуетажно легло. До долния му край от дупка на пода излизаше кюнец.

— Тук живеехме някога Карл и аз.

— Кой беше отгоре? — Шанън насочи брадичка към леглото.

— Аз. Нали съм по-голям. — Прокарах пръст по наслоения прах върху облегалката на единия стол. — Днес ще се преместя тук, а вие ще се настаните в голямата спалня.

— Но, скъпи Рой, не искаме… — притесни се Шанън.

Наложих си да гледам само отвореното ѝ око. Не е ли малко странно да имаш кафяви очи, при положение че си червенокос и с белоснежна кожа?

— Вие сте двама, а аз — един. Не е проблем — уверих я.

Тя пак плъзна поглед из стаята.

— Благодаря.

Влязох пръв в стаята на мама и татко. Бях проветрил добре. Както и да миришат хората, не обичам да вдишвам мириса им. Изключение прави само Карл. Карл мирише, ако не добре, то както трябва. Мирише на мен. На нас. Когато зимно време Карл се разболяваше — а това се случваше всяка зима — аз се сгушвах до него в долното легло. И миризмата му беше точно каквато трябва да е, независимо че кожата му беше покрита със засъхнала пот, а от устата му извираше дъх на повръщано. Вдишвах Карл и се притисках към парещото му от температурата тяло. Използвах неговата топлина, за да сгрея моето тяло. За един треска, за друг — грейка. Животът тук горе, в планината, те прави прагматичен.

Шанън отиде до прозореца и погледна навън. Не си бе разкопчала палтото. Явно в къщата ѝ се струваше студено. А още беше едва септември. Хич не я виждах какво ще прави през зимата. Чух Карл да трополи с куфарите по тясното стълбище.

— Карл казва, че не сте богати — подхвана Шанън. — Но всичко, което се вижда оттук, е твое и негово.

— Прав е. Земята наоколо обаче не е наша.

— Как така?

— Ами, дива е — поясни Карл, застанал на вратата. Усмихваше се, беше се задъхал. — Пасище за овце и кози. В планинско стопанство трудно се отглеждат земеделски култури. Както виждаш, дори гората е рехава. Но ще разнообразим панорамата. Нали, Рой?

Кимнах бавно, по маниера на зрелите мъже от нашето село. Когато бях момче, си мислех, че зад сбръчканите им чела се случват ужасно много и сложни работи и ще отнеме твърде дълго време, а навярно ще бъде направо невъзможно тези мъчнотии да се изразят с простичкия ни провинциален език. Освен това те се разбираха без думи — тези зрели, важно кимащи мъже: един кимнеше бавно, а другите му отговаряха със същото. И ето ме сега, кимах по същия начин. И разбирах толкова, колкото и като малък.

Нищо не ми пречеше, естествено, да попитам Карл за обяснение, но едва ли щеше да ми отговори. По-точно, отговори щях да получа — и то доволно много — но не и желания отговор. А и едва ли ми бе нужен. Просто се радвах, задето Карл се завърна, и не възнамерявах да го тормозя с основния занимаващ ме въпрос. А именно: защо, по дяволите, се прибра?

— Рой е много мил — обади се Шанън. — Отстъпи ни голямата спалня.

— Не очаквам да си се прибрал, за да се настаниш в детската — подхвърлих.

Карл кимна. Бавно.

— Ще ти се отплатим повече от скромно. — Той протегна голяма картонена кутия. Веднага видях, че е снус „Бери“. — По дяволите, колко се радвам да те видя, братко! — задавено прошепна той, пристъпи към мен и ме обви с ръце.

Силно ме притисна към себе си. Притиснах го и аз. Усетих, че тялото му е поомекнало, беше се поналял. Кожата под брадичката, облегната на бузата ми, бе по-увиснала. Усетих боцкане на брада, макар да изглеждаше обръснат. Носеше хубаво вълнено сако от качествен плат. И ризата ми направи силно впечатление — виждах такава за пръв път. Дори изказът му беше различен. Говореше с градски маниер. Навремето също го правехме, но само за да имитираме мама.

Но какво от това. Нали миришеше както преди. Миришеше на Карл. Отдалечи ме от себе си и ме погледна. В красивите му по момичешки очи блестяха сълзи. Мамка му, самият аз се просълзих.

— Кафето е готово — пророних, стараейки се да не звуча твърде плачливо, и тръгнах към стълбището.

Вечерта си легнах и се заслушах в звуците. По-различно ли звучеше къщата сега, когато пак се напълни с хора? Не. Скърцаше, покашляше и просвирваше както обикновено. Наострих уши дали от голямата спалня не долитат шумове. Стените бяха тънки и макар че между двете стаи се намираше банята, долових гласове. За мен ли си говореха? Какво ли пита Шанън? Винаги ли съм толкова мълчалив? Според Карл вкусно ли ми е било приготвеното от нея чили конкарне? А оценил ли съм подаръка, който успяла да уреди с много усилия чрез роднини — бракувана регистрационна табела от Барбадос? А нея харесвам ли я? Карл сигурно ѝ отговаря, че Рой е такъв към всички, нужно му е време. Шанън, от своя страна, вероятно се опасява да не би Рой да ревнува от нея, защото му е отнела брат му, единствения му близък човек. Представих си как Карл се засмива, погалва я по бузата и я успокоява да не се тревожи за това още от първия ден; нещата ще се подредят. Тя скланя глава на рамото му и се съгласява с него, но подчертава колко се радва, задето Карл не е като брат си; че в страна без почти никаква престъпност е някак странно да се озърташ мнително, все едно постоянно се боиш да не те оберат до шушка.

Или пък двамата правят секс.

В леглото на мама и татко.

— Кой беше отгоре? — зачудих се дали да не я попитам утре на закуска. — Ти или той?

И да гледам втрещените им лица.

После да изляза на режещия сутрешен въздух, да се кача в колата, да освободя ръчната спирачка, да отключа волана, да потегля и да виждам как Козият завой приближава.

Отвън се разнесе продължителен, красив и печален тон. Златопер дъждосвирец. Слабичката, сериозна, самотна птица на планината. Тя те следва, когато тръгнеш нанякъде, наблюдава те зорко, но винаги от разстояние. Сякаш хем се бои да се сприятели, хем се нуждае от някой, който да я слуша как пее за своята самота.

2

В пет и половина, половин час по-рано от обикновено в понеделник, пристигнах в бензиностанцията.

Зад щанда Егил изглеждаше изморен.

— Добрутро, шефе — поздрави беззвучно той. Точно като при златоперия дъждосвирец, излязлото от устата на Егил звучеше монотонно.

— Добро да е. Натоварена нощ, а?

— Не.

Той не даваше вид да е схванал въпроса ми като реторичен, така да се каже. Пределно ясно ми беше, че в неделя вечер никога не е натоварено, защото хората вече са се прибрали от вилите си в града, и по-скоро намеквах за кочината около бензиновите колонки. По правило в другите денонощни бензиностанции нощните дежурни, ако са сами, не излизат от сградата на бензиностанцията. Аз обаче ненавиждам мръсотията и бъркотията, а нехранимайковците, които използват бензиностанцията като будка за хотдог, пушалня и терен за секс, оставят купчини хартия, фасове и, да, някой и друг използван презерватив. Но понеже закуските, цигарите и презервативите се купуват от бензиностанцията, не възнамерявам да гоня клиентите си, каквито и да са мърлячи. Да киснат в колите си, докато светът навън се изнизва покрай тях. Разпоредил съм нощният дежурен да чисти при всяка възможност. В служебната тоалетна смених плакат, който виси точно под носа ти, докато седиш върху клозетната чиния.

„ПРАВЍ КАКВОТО ТРЯБВА. ВСИЧКО ЗАВИСИ ОТ ТЕБ. НАПРАВЍ ГО СЕГА.“

Егил навярно схващаше текста като подкана персоналът да приключва по-бързо с физиологичните си нужди; толкова много пъти бях повтарял колко държа на хигиената и на дисциплината, че ми се струваше логично Егил да е схванал хапливите ми думи за „натоварената“ нощ. Освен изморен, той обаче беше и умствено ограничен двайсетгодишен младеж, предмет на толкова много недобронамерени шеги и закачки, че вече не му пукаше. От друга страна, искаш ли да си пестиш труда, не е лоша тактиката да се правиш на глупав. Та, навярно Егил все пак не беше дотам тъп.

— Подранил си, шефе.

„И затова не си почистил покрай колонките, та да ме заблудиш, че цяла нощ всичко е било тип-топ“ — помислих си.

— Нощес не спах — обясних, отидох до касата и от менюто избрах „разпечатване на дневен отчет“. Принтерът в коридора забръмча. — Прибирай се да поспиш.

— Благодаря.

Влязох в офиса и започнах да преглеждам отчета, а принтерът продължаваше да бълва хартия. Изглеждаше прилично. Поредната оживена неделя. Бензиностанцията се намираше на главен път. И без да е най-натовареният в страната, все пак и в двете посоки най-близката бензиностанция отстоеше на три мили и половина. Затова се превърнахме в оазис за автомобилистите, особено за семейства с деца, които се прибират от планинските си вили. До брезите бях сложил две маси и пейки с изглед към Бюдалското езеро, където клиентите се тъпчеха с бургери и кифлички и се наливаха с безалкохолно като за световно, дето има една дума. Предния ден, например, бяхме продали близо триста кифлички. Съвестта ме глождеше не толкова заради произвежданите въглеродни емисии, колкото заради глутеновите свръхдози, с които товарех човечеството. Плъзнах поглед надолу по отчета и установих, че Егил е изхвърлил наденички на боклука. Нищо кой знае какво, разбира се, стига броят им както винаги да не е очебийно по-голям от броя на продадените.

Преоблечен, Егил крачеше към вратата.

— Егил?

Той се вцепени и се закова намясто.

— Да?

— Явно някой се е позабавлявал, разпилявайки салфетки около втора колонка.

— Ей сега ще оправя нещата, шефе — усмихна се той и излезе.

Въздъхнах. Не е лесно да намериш квалифицирана работна ръка в толкова малко село. Умните заминават за Осло или Берген, за да следват, разтропаните — за Нотуден, Шиен или Конгсбер, за да печелят пари. А онези, които остават — като Егил — нямат голям избор, що се отнася до работни места. Уволня ли го, ще мине на социални помощи. И щеше да продължава да преяжда с наденички; с единствената разлика, че щеше да стои от другата страна на щанда и да си ги плаща. Наднорменото тегло било проблем предимно в малките населени места. Поне така твърдят. Вярно, лесно е да започнеш да се тъпчеш за успокоение, когато киснеш в бензиностанция и гледаш как хората са тръгнали за места, които, въобразяваш си, са по-хубави, в автомобили, които никога няма да са ти по джоба, с мацки, които не би се престрашил дори да заговориш, освен ако не си на вечеринка и не си пиян като мотика. Скоро обаче щеше да се наложи да поговоря с Егил. В централния офис пет пари не дават за разни Егиловци. Интересуват се само от чистата печалба. Впрочем, съвсем логично. През 1969 година в Норвегия е имало 700 000 автомобила и над 4000 бензиностанции. Четирийсет и пет години по-късно броят на автомобилите се е увеличил почти четирикратно, а на бензиностанциите — намалял наполовина. Трудно беше и за тях, и за нас. Прегледах статистиките за сектора: повече от половината оцелели бензиностанции в Швеция и Дания вече са автоматизирани и без обслужващ персонал. Причината Норвегия да е що-годе пощадена, беше ниската гъстота на населението, но, естествено, и тук бензинджиите бяха измираща порода. То, като си помисли човек, ние вече бяхме кажи-речи изтребени. Кога за последно видяхте бензинджия да налива гориво? Прекалено заети сме да продаваме наденички, кока-кола, плажни топки, въглища за барбекю, течност за чистачки и бутилирана вода; впрочем, тя с нищо не е по-качествена от чешмяната, но я транспортират със самолет и струва повече от видеокасетите, които продаваме на промоция. И въпреки това не се оплаквах. Когато голяма верига бензиностанции прояви интерес към двете бензинови колонки, които държах — тогава бях на двайсет и три — причината не беше особено печелившият ми бизнес, а местоположението на автосервиза. Похвалиха ме за издръжливостта ми — повечето местни работилници отдавна бяха пуснали кепенците — и ми предложиха работа като управител на бензиностанция плюс скромна сума за парцела. Навярно можех да му взема малко повече пари. Ние, Опгорците, обаче не се пазарим. Тогава нямах трийсет, но вече се чувствах, така да се каже, бита карта. Със скромната сума от сделката си направих баня в стопанството и се пренесох там от ергенската квартира, която си бях обзавел в автосервиза. Имаше достатъчно площ, новото началство построи бензиностанция до сервиза и превърна старата автомивка в модерна, на самообслужване.

Вратата се хлопна зад Егил. От централния офис бяха одобрили молбата ми да монтират автоматични плъзгащи се врати. Щяха да пристигнат следващата седмица. Пак оттам казваха, че са доволни от нас. Шефът по продажбите се отбиваше през две седмици. Усмихваше се и разправяше тъпи вицове. Понякога слагаше ръка на рамото ми и ми прошепваше, все едно е нещо строго поверително: „Много сме доволни от вас.“ И как няма да са доволни? Нали ги интересуваше чистата печалба. Пък и виждаха каква доходоносна война водим срещу изтреблението. Въпреки че по време на Егиловите дежурства, около колонките невинаги всичко беше изрядно.

Шест без петнайсет. Намазах кифличките с жълтък — през нощта се бяха размразили и набухнали. Това ме подсети за хубавите години, когато, слязъл в ремонтния канал, сменях масло и филтри. Видях към автомивката да приближава трактор. Знаех, че след като фермерът приключи с миенето, мой ред ще бъде да измия пода. Като управител на бензиностанцията носех пълната отговорност за назначения персонал, за счетоводството, за инструктажа на служителите, за безопасността и за какво ли още не, но познайте кое задължение на управителя гълта най-много време. Чистенето. На второ място се нарежда печенето на кифлички.

Вслушах се в тишината. Всъщност, тук никога не е тихо. Постоянната несекваща какофония от звуци спира чак след като уикендът приключи, хората се приберат у дома и ние затворим магазина за през нощта. Кафемашината, грилът за наденички, хладилните витрини и фризерите издават различни звуци, но сред тях се откроява контактният грил, в който запичаме хлебчетата за хамбургери. Каканиже някак топло, почти като добре смазан двигател, стига да затвориш очи и да се унесеш в романтични спомени. По време на последното си посещение мениджърът „Продажби“ ми препоръча да пускам тиха музика в магазина. Според маркетингови проучвания, обясни ми, сполучливо подбраният музикален фон повишавал желанието за покупки и провокирал глада. Кимнах бавно, но си замълчах. Обичам да ми е тихо.

Та, докато се любувах на тишината, очаквах всеки момент вратата да се отвори и да влезе някой занаятчия. Преди седем сутринта предимно те се отбиват за бензин или кафе.

Видях, че фермерът зареди трактора с дизел за камиони, онзи специалния, дето го водят по-екологичен. Като се прибере, ще отлее малко гориво в личния си автомобил — бях сигурен — но това си беше между него и полицията. Изобщо не ми влизаше в работата.

Погледът ми се плъзна покрай колонките, по шосето, по велоалеята, по тротоара и се спря върху една от типичните за нашето село дървени къщи — триетажна, построена непосредствено след войната, с веранда към Бюдалското езеро и силно напрашени прозорци. Огромен плакат на стената рекламираше фризьорски услуги и солариум. От плаката човек оставаше с впечатлението, че подстригването и облъчването стават едновременно, и то в дневната на обитателите. Никога не бях виждал в салона да влизат други, освен местни, а всички в Ус знаеха къде живее Грете, та недоумявах за какъв бяс ѝ е този плакат.

Отсреща, до бордюра, Грете зъзнеше по градински чехли и тениска. Огледа се внимателно в двете посоки и пресече.

Само преди шест месеца шофьор от Осло прегази учителка по норвежки малко по-надолу по пътя. Мъжът се оправдал, че не бил видял пътния знак, ограничаващ скоростта до петдесет километра в час. Да стопанисваш бензиностанция в населено място, си има и предимства, и недостатъци. Хубавото е, че местните пазаруват от теб хранителни стоки от първа необходимост, а поради ограничението на скоростта преминаващите транзит автомобили отбиват често. Докато още държах автосервиза, допринасях и за икономическия живот в Ус като цяло, защото клиенти от други градове и села, дошли при мен за по-времеемък ремонт, сядаха да се хранят в кафенето и нощуваха в бунгалата до езерото. Лошото на бензиностанцията е, че е въпрос на време да изгубиш привилегиите, които ти носи интензивният трафик. Шофьорите искат прави отсечки, та да карат с деветдесет километра в час, а не да пъплят през селца и паланки. Отдавна беше изработен проект за нов главен път, който да минава извън Ус. Досега обаче особеностите на местния релеф ни спасяваха. Чисто и просто излизаше прекалено скъпо да се пробие тунел през планините. Но тунелът щеше да се появи. Беше толкова сигурно, колкото и че след два милиарда години слънцето ще взриви слънчевата система на парчета. Прокопаването на тунела обаче щеше да отнеме значително по-кратко време. Това щеше да означава край на всички нас, които се прехранваме от транзитния трафик, но шоковите вълни щяха да залеят и другите в Ус — както угасването на слънцето щеше да повлияе на цялата Вселена. Земеделските стопани щяха да продължат да си доят кравите и да отглеждат малкото култури, които виреят в планината, но какво щяха да правят останалите? Да си подстригват косата и да се пържат в солариума?

Вратата се отвори. Като тийнейджърка Грете беше сивкавобледа, със сплескана, безжизнена коса. Сега е сивкавобледа с накъдрена безжизнена коса, а така, ако питате мен, изглежда направо зловещо. Е, то е ясно, красотата не е гарантирано всекиму човешко право, но Създателят бе ощетил Грете особено жестоко. Гърбът, тилът, коленете — всичко беше гърбаво, дори огромният ѝ нос, който приличаше на чуждо тяло, изкуствено присадено върху тясното ѝ лице. Колкото разточителен бе Създателят с носа ѝ, толкова се бе скъпил с останалото. Вежди, мигли, гърди, хълбоци, бузи, брадичка. Грете нямаше нито едно от изброените. Възтънките ѝ устни приличаха на дъждовни червеи. През пубертета покриваше тези червеи с дебел пласт яркочервено червило. Всъщност ѝ отиваше. После обаче внезапно спря да се гримира — горе-долу по времето, когато Карл замина в чужбина.

Добре де, не изключвам другите да не споделят мнението ми за Грете, вероятно тя е привлекателна посвоему, не е изключено да възприемам външността ѝ през призмата на мнението си за личните ѝ качества. Не твърдя, че Грете Смит е зла, положително някоя психиатрична диагноза описва личността ѝ по-снизходително.

— Какъв студ е днес — отбеляза тя.

Севернякът, развилнял се из долината, довяваше мириса на ледник и напомняше колко преходно е лятото. Грете бе израснала в Ус, но бе заимствала някои изрази от родителите си, преселници от Северна Норвегия. Навремето държаха къмпинга, но фалираха. Пенсионираха ги по болест, след като и двамата развиха рядка форма на периферна невропатия — усложнение от диабет. Въпросното увреждане причинявало изтръпване и мравучкане по стъпалата — все едно стъпваш по парчета стъкло. Съседка на Грете ме осведоми, че въпросната невропатия не била заразна и фактът, че болестта поразила и двамата съпрузи, бил статистическо чудо. Но статистически чудеса се случват непрекъснато. Сега родителите на Грете живееха на втория етаж, точно над плаката с надпис „Фризьорски салон и солариум на Грете“ и почти не си подаваха носа навън.

— Значи Карл се е върнал?

— Да — отговорих, въпреки че това не беше въпрос, а по-скоро констатация с въпросителен накрая като вид подкана да разясня подробностите.

Въобще не възнамерявах да задоволявам любопитството ѝ. Грете проявяваше нездрав интерес към Карл.

— Какво ще обичаш? — попитах делово.

— Мислех, че в Канада му е добре.

— Понякога хората се завръщат в родното си място, колкото и добре да се чувстват в чужбина.

— Имотният пазар отвъд океана, разправят, бил изключително непредсказуем.

— Да. Жилищата поскъпват или рязко, или постепенно. Кафе? Кифличка с ванилов крем?

— Питам се какво ли е подтикнало един преуспяващ бизнесмен от Торонто да се прибере в нашето село.

— Хората — отвърнах.

Тя огледа изпитателно непроницаемото ми лице.

— Сигурно. Чувам, че е довел кубинка?

Замалко да ми дожалее за Грете. Болни родители, нос, сякаш премазан от метеорит, никакви клиенти, никакви мигли, никакъв мъж, никакъв Карл, а явно и никакво желание за друг, освен него. Но не ми дожаля, защото съзирах у нея злоба като подводна скала, за чието съществуване научаваш едва след като някой кораб си одраска дъното. Навярно всичко се корени в закона на Нютон: всяко действие има равно по големина и противоположно по посока противодействие. В нейния случай всяка причинена ѝ болка пораждаше желанието ѝ да причинява болка на другите. Навярно нямаше да стане такава, ако преди години, още съвсем млад и пиян като кирка, Карл не я беше изчукал в гората по време на младежка вечеринка. Или пък пак щеше да си бъде същата.

— Кубинка — повторих и избърсах тезгяха. — Прозвуча ми като пура.

— Да, нали? — Грете се облегна върху тезгяха и се наведе съзаклятнически към мен, все едно обсъждаме забранена политическа идеология. — Кафява, приятна за смучене и… и…

Леснозапалима, добави умът ми мимо волята ми. Идеше ми да натъпча една кифличка в устата ѝ, та да спре да бълва глупости.

— … миризлива — довърши Грете.

Двата дъждовни червея се извиха в усмивка. Изглеждаше доволна от сравнението.

— Само дето не е кубинка — отбелязах. — От Барбадос е.

— Все тая. Тайландка, рускиня… Сигурно е послушна.

Изгубих играта на нерви. Вече не издържах да прикривам раздразнението си.

— Какво каза?

— Че сигурно е разкошна — ухили се победоносно Грете.

Пристъпвах нервно от крак на крак.

— Какво искаш, Грете?

Погледът ѝ сканира рафта зад мен.

— На майка ми ѝ трябват нови батерии за дистанционното.

Май нещо ме будалкаше. Преди два дни майка ѝ се отби и си купи батерии. Женицата пристъпваше плахо, все едно подът е залят с лава. Така или иначе, подадох батериите на Грете и въведох сумата в касовия апарат.

— Шанън… — Грете се пипкаше с банковата карта. — Видях снимки в Инстаграм. Какво ѝ е?

— Не съм забелязал да ѝ има нещо.

— О, я стига. Барбадосците не са светлокожи. А окото ѝ защо изглежда така?

— Сега вече дистанционното ще заработи като ново.

Грете издърпа картата и я прибра в портмонето си.

— Довиждане, Рой.

Кимнах бавно. Щяхме да се видим, много ясно. Така е с всички в това село. Тя обаче явно се опитваше да ми каже още нещо. Затова кимнах, все едно я разбирам, с надеждата да ми се размине да чуя продължението.

Вратата зад нея се затвори, но не плътно, макар да бях потегнал пружините. Плачеше за нови, автоматични.

В девет Юлие — моя служителка — дойде на работа и ми се отвори време да почистя след трактора. Както и очаквах, по земята се търкаляха едри буци кал и пръст. Изметох мръсотията и измих със силен препарат. Мислех си как едно време, като тийнейджъри, си въобразявахме, че животът може да се преобърне всеки божи ден. И тогава животът ни наистина се преобръщаше всеки божи ден. Неочаквано усетих леко боцкане между плешките. Като топлината от червена точка на лазер, когато спецчастите са те взели на мушка. Не се сепнах, когато чух леко покашляне зад гърба ми. Обърнах се.

— Тук да не е имало бой с кал? — попита ленсманът[3], докато между тънките му устни подскачаше цигара.

— Просто мина трактор — обясних.

— Брат ти се е върнал, чувам?

Ленсман Курт Улсен, слаб мъж с хлътнали бузи, с брада тип катинарче, с неизменната ръчно свита цигара, забучена в ъгъла на устата, беше в обичайното си облекло: тесни дънки и чифт ботуши от змийска кожа, наследство от баща му. Изобщо, с годините Курт Улсен все повече заприличваше на Сигмюн Улсен, стария ленсман, с дълга руса коса, двойник на Денис Хопър във „Волния ездач“. Курт Улсен имаше О-образни крака като някои футболисти. Две години по-малък от мен, навремето беше капитан на местния четвъртодивизионен отбор. Техничар, умел тактик, издържаше да тича без прекъсване в продължение на деветдесет минути, макар да пушеше като комин. Всички твърдяха, че заслужавал да играе в по-горна дивизия. Но за целта трябваше да се премести в по-голямо населено място, а там рискуваше да го закотвят на резервната скамейка. Защо да се откаже от имиджа на местен герой в името на несигурен бъдещ успех?

— Карл пристигна вчера — потвърдих. — Откъде разбра?

— От тук. — Ленсманът разгъна навит на руло плакат и го вдигна.

Намалих водната струя. „УЧАСТВАЙ В ПРИКЛЮЧЕНИЕТО“ — гласеше заглавието, а отдолу пишеше „ВИСОКОПЛАНИНСКИ СПА ХОТЕЛ «УС»“. Продължих да чета. Ленсманът не ме пришпорваше. Бяхме кажи-речи връстници и определено знаеше, че страдам от лека дислексия, както навремето го формулира моят класен. Когато класният съобщил подозренията си на родителите ми и мимоходом отбелязал, че дислексията най-често е наследствена, баща ми подскочил като ужилен и го попитал да не би да намеква, че не съм негов син. Мама обаче му напомнила за Улав, негов братовчед в Осло, който навремето четял с големи затруднения и закъсал в училище. Карл разбра за срещата на класния с мама и татко и ми предложи услугите си да бъде мой треньор по четене, както се изрази. Беше напълно искрен, на драго сърце щеше да отдели време и да вложи старание. Аз обаче отказах. Кой иска по-малкия си брат за учител?

И така, плакатът представляваше покана за инвеститорска среща в културния дом в съседното село Ортюн. Всички са добре дошли, гласеше съобщението. Присъствието не обвързвало с участие. Щели да поднесат кафе и гофрети.

Схванах още преди да стигна до името и подписа най-долу. Ето ти я причината Карл да се прибере.

След името Карл Абел Опгор стоеше титлата. Master of Business[4]. Солидна работа.

Не знаех какво да мисля, но определено надушвах неприятности.

— Такива плакати са налепени по всички автобусни спирки и осветителни стълбове покрай главния път — уточни ленсманът.

Явно и Карл беше станал рано тази сутрин.

Ленсманът нави плаката на руло.

— Лепенето на плакати без разрешение нарушава член 33 от Закона за опазване на обществените сгради. Ще го помолиш ли да свали плакатите?

— Защо не го помолиш ти?

— Нямам му телефонния номер и… — Курт Улсен мушна плаката под мишница, пъхна палци под колана на тесните дънки и отметна брадичка на север. — Предпочитам да си спестя разкарването. Е, ще му предадеш ли?

Кимнах бавно и устремих поглед в указаната от ленсмана посока. Имението „Опгор“ не се виждаше от бензиностанцията. Гледка имаше само към Козия завой и към сив участък над пропастта. Къщата отзад, там, където теренът се изравняваше, оставаше извън полезрението. Днес обаче забелязах нещо в далечината. Червенееше се. И се досетих какво е. Норвежкото знаме. Карл беше вдигнал норвежкото знаме в понеделник. Божичко.

Не правеше ли така кралят, за да оповести, че си е вкъщи? Напуши ме смях.

— Нека подаде молба за разрешение — добави ленсманът и си погледна часовника. — Пък после ще видим.

— Добре.

— Доскоро. — Ленсманът допря два пръста до несъществуващата каубойска шапка, която много би му отивала.

И двамата знаехме, че докато Карл свали всички плакати, ще мине цял ден, а дотогава плакатите ще са изпълнили предназначението си. Който не успее да прочете поканата, щеше да я чуе от познати.

Обърнах се и пак усилих водната струя.

Но онази топлина между плешките продължаваше да ме пари. Както, впрочем, през всичките тези години. Отколешното подозрение на Курт Улсен бавно, но сигурно прогаряше дрехите и кожата ми и проникваше навътре в плътта. Сблъскваше се обаче със здрава кост. Натъкваше се на непреклонен, стоически отпор. На липса на доказателства и неопровержими факти.

— Това пък какво е? — чух гласа му.

Обърнах се. Престорих се на изненадан, че още не си е тръгнал. Той посочи металната решетка на земята, където се оттичаше водата. Там се въргаляха парченца, които отказваха да се разтворят в струята.

— Хм… — промърморих.

Ленсманът приклекна.

— От тях излиза кръв. Това е месо.

— Сигурно.

Той вдигна глава и ме погледна. От цигарата му бе останала само тлееща угарка.

— Лос — предположих. — Някой го е блъснал и част от животното е залепнала за бронята. После са дошли тук да отмият мръсотията.

— Нали уж каза, че бил трактор, Рой?

— Навярно парченцата са от снощи. Ще питам Егил, ако искаш да проведеш… — ленсманът отскочи назад, защото насочих струята към парченце месо, а то отскочи от решетката и се затъркаля по цимента — … разследване.

От очите на Курт Улсен засвяткаха мълнии. Той изтупа дънките си, макар да бяха съвсем сухи. Питах се спомня ли си, че онзи път употреби точно тази дума. Разследване. Трябва да се разследва. Нямах нищо против Курт Улсен, беше симпатяга, вършеше си работата. Но, виж, онова негово разследване никак не ми хареса. И никак не бях убеден, че ако беше замесено друго име, а не Опгор, той щеше да се заяде заради някакви си плакати.

Влязох в бензиностанцията. Вътре заварих две тийнейджърки: Юлие, която застъпи след Егил, и момиче с гръб към мен. Чакаше с наведена глава и не показваше дори намерение да се обърне, макар да се чу, че влязох. Познах я. Дъщерята на Му, тенекеджията. Наталие. Понякога я виждах в компанията на разни нехранимайковци. Докато Юлие беше открита, шумна и, тъй да се каже, простовата, Наталие Му имаше деликатно, вглъбено и някак безизразно лице, сякаш се боеше да не би всяко разкрито чувство да бъде погазено и подложено на присмех. Сигурно заради възрастта. Май вече беше постъпила в гимназията. Така или иначе, досетих се каква е работата. Личеше си, че момичето се стеснява. Юлие ми махна и ми посочи рафта със спешна контрацепция. Понеже беше на седемнайсет, Юлие нямаше право да продава тютюневи изделия и лекарствени средства.

Минах зад щанда с готовност да съкратя максимално неудобството на момичето.

— „EllaOne“? — попитах и поставих пред нея малка бяла кутийка.

— А? — попита Наталие Му.

— Хапчето антибебе, което искаш — безжалостно уточни Юлие.

Въведох го в касата с моята карта — следователно възрастен и, предполага се, отговорен човек е извършил продажбата. Наталие Му грабна опаковката и дим да я няма.

— Спи с Трун-Бертил. — Юлие наду балон с дъвката си и го спука. — Прехвърлил е трийсет, има жена и деца.

— Много е млада — отбелязах.

— Млада за какво? — изгледа ме Юлие.

Странна работа. Юлие не беше едра, но сякаш всичко у нея беше голямо. Къдравата коса, грубите ръце, напращелите гърди под широките рамене. Почти вулгарната уста. И големите сини очи, които безстрашно се вглеждаха в моите.

— Млада, за да спи с трийсет и няколко годишен ли?

— Млада, за да взема толкова тежки решения. Но положително ще си вземе поука.

— Спешното хапче не те учи на нищо. Едно момиче може да е младо, но въпреки това да знае какво иска.

— Сигурно си права.

— Достатъчно е да сложим невинно личице ала госпожица Му и вие, мъжете, вече сте готови да ни съчувствате. А ние искаме точно това. — Тя се засмя. — Толкова сте елементарни.

Нахлузих си найлонови ръкавици и се заех да мажа багети с масло.

— Да нямате тайна задруга? — попитах.

— Какво?!

— На посестримите ти, които смятат, че знаят какви са жените. Да не би да се срещате и да си разказвате как сте устроени, за да сте подробно осведомени за женската природа? Защото, колкото до мъжете, знам само, че нищичко не знам. Има ги всякакви. И не повече от четирийсет процента от представите ми за един мъж се оказват верни. — Подредих върху багетата резенчета салам и от доставяните ни нарязани варени яйца. — А говорим за мъжете, тоест за елементарната половина от човечеството. Поздравления, ако наистина си разгадала стопроцентово другата, по-сложно устроената половина.

Юлие не отговори. Видях я как преглътна. Навярно недоспиването беше причината да впрегна толкова тежка артилерия срещу една тийнейджърка, изпаднала от образователната система. От онези момичета, които подраняват с вредните неща и закъсняват с полезните. Но имаше начин това да се промени. Юлие притежаваше хъс, както казваше баща ми, беше бунтарка. Просто все още се нуждаеше от повече поощрение и по-малко отпор. Всъщност, бяха ѝ необходими и двете, но най-вече да бъде окуражавана.

— Започнала си да хващаш цаката за смяната на гуми — отбелязах.

Беше още септември, но миналия уикенд горе в планината валя сняг. И макар че нито продавахме, нито сменяхме гуми, случваше се клиенти да се отбият с джиповете си с молба за помощ. И мъже, и жени. Някои направо са негодни да се справят с най-прости технически задачи. Ако магнитна буря извади от строя всички електроуреди, до седмица те ще са умрели.

Юлие се усмихна. Сега направо грееше от щастие. Тези нейни променливи настроения…

— Гражданчетата мислят, че сега е хлъзгаво. Да ги видя като свие истинският студ и температурите паднат до минус двайсет… и дори до минус трийсет.

— Тогава няма да е толкова хлъзгаво.

Тя ме изгледа въпросително.

— Ледът става по-хлъзгав, колкото по-близка е температурата му до точката на топене — поясних. — А най-хлъзгав е точно при минус седем градуса. Затова в хокейните зали поддържат именно такава температура. Хокеистите се плъзгат не по невидим пласт слой вода, образувал се заради натиска и триенето между леда и кънките, както доскоро си мислеха хората, а по газ, възникващ заради свободни молекули.

Тя ме погледна с неоправдано възхищение.

— Откъде знаеш всички тези неща, Рой?

Думите ѝ, разбира се, ме накараха да се почувствам като един от онези идиоти, които лично аз не понасях, задето парадират със случайно научени факти и повърхностни знания.

— Пише ги в изданията, които продаваме — посочих поставката с криминалета, списания за наука, за автомобили, за лодки, за лов и риболов и — след настояването на мениджър „Продажби“ — модни журнали.

Юлие обаче не ми позволи да сляза толкова лесно от пиедестала:

— Според мен трийсет години не са толкова много. Къде-къде по-добре е от двайсетгодишните дечковци, дето се смятат за големи мъже само защото са взели книжка.

— Аз отдавна прехвърлих трийсет, Юлие.

— Така ли? А брат ти на колко е?

— На трийсет и пет.

— Вчера мина да зареди бензин.

— Тогава ти не беше на работа, ако не се лъжа.

— С компания кибичехме в колата на Тапишона. Той ме светна, че това бил брат ти. И знаеш ли какво казаха моите приятелки? Че брат ти бил DILF[5].

Мълчах.

— Но знаеш ли? Според мен ти си повече DILF от него.

Погледнах я предупредително. Тя само се ухили. Едва забележимо изопна гръб и изтегли назад широките си рамене.

— DILF значи…

— Благодаря, Юлие, знам какво значи. Ще излезеш ли да посрещнеш Аску?

Пред бензиностанцията беше спрял камион със стока. Минерална вода и захарни изделия. Юлие ме погледна със старателно отработения си поглед „ще-пукна-от-скука“. Наду балонче с дъвката си и го спука. Фръцна се и излезе.

3

— Тук ли? — попитах невярващо и огледах околния пейзаж.

— Да — потвърди Карл.

Обрасли с пирен планински склонове. Обрулени от ветрове безлесни чукари. Великолепна гледка, разбира се. Напред синеят върхове и слънцето блещука във вода. Но все пак.

— Дотук трябва да се построи път — отбелязах. — Да се прокара вода. Канализация. Ток.

— Да — засмя се Карл.

— И да се обезпечи поддръжката на нещо, разположено на… на проклет планински връх.

— Уникално, нали?

— И красиво — обади се Шанън. Стоеше зад нас, скръстила ръце, и зъзнеше в черното си палто. — Ще стане красиво.

Прибрах се рано от бензиностанцията и още с влизането поисках от Карл обяснение за плакатите.

— Без да ми кажеш и думичка, дявол да го вземе! Имаш ли представа колко въпроса ми зададоха само днес?

— Колко? Положително настроени ли бяха? — Възбудата на Карл ми даде да разбера, че изобщо не му пука колко заобиколен и пренебрегнат съм се почувствал.

— Да му се не види. Защо не ми каза, че това е причината да се върнеш?

Карл обгърна с ръка раменете ми и ме обезоръжи с проклетата си неустоима усмивка.

— Пазех те да не чуеш само половината история, Рой. Не исках да се измъчваш от съмнения, какъвто си непоправим скептик. Сега, докато вечеряме, ще ти разкажа всичко. Става ли?

Е, поомекнах. Ако не заради друго, то защото за пръв път от смъртта на мама и татко се прибирах от работа, а на масата ме чакаше топла вечеря.

Нахвърлихме се лакомо върху храната. После Карл ми показа как ще изглежда хотелът. Приличаше на иглу на Луната. Само дето на чертежите се виждаха и северни елени. Архитектът бе добавил към околния пейзаж елени и малко мъх. Иначе всичко изглеждаше изчистено и модернистично. Странно, но проектът ми хареса. Май защото хотелът приличаше повече на бензиностанция на Марс, отколкото на хотел за глезотии. Човек очаква такива места да излъчват малко повече топлина и разкош, малко повече традиционна норвежка романтика, нещо по-розовко, с трева на покрива, своеобразен кралски дворец от приказките и знам ли още какво.

Отидохме до набелязания парцел. Намираше се на по-малко от километър от нашата къща. Следобедното слънце позлатяваше пирена и излъскания гранит по върховете.

— Виж как добре ще се впише в пейзажа. — Карл очерта във въздуха хотела, чийто проект бяхме разгледали в трапезарията у дома. — Решаващи са теренът и предназначението, а не баналните хорски очаквания за високопланински хотел. Този хотел ще формира у хората вкус към архитектурата, няма да е просто поредният, построен по калъп.

— Ясно. — Прозвучах горе-долу толкова скептично, колкото смятах, че имам основания да се отнасям към идеята за хотела.

Проектът на Карл предвиждаше хотелът да има двеста стаи и да заема площ от 11000 квадратни метра. Щял да бъде готов две години след първата копка — или първия взрив. Тук няма много почва. Според „песимистичните“ изчисления на Карл разходите възлизали на 400 милиона.

— И откъде смяташ да изкопаеш 400 милиона?

— От банката — отговори Карл, преди да съм се доизказал.

— От „Спестовната каса“ в Ус ли?

— Не, не — засмя се той. — Прекалено малки са за такава цел. От „Де Ен Бе“ в града.

— И как ще ги убедиш да ти отпуснат кредит от 400 милиона за това… — „спестих“ безумие, но понеже другите близки до ума варианти — „хотел“, „проект“ — бяха от мъжки род, ми се стори естествено Карл да се досети за продължението.

— Ще учредим не акционерно дружество, а СД.

— СД?

— Събирателно дружество със споделена отговорност. Тукашните жители не разполагат с големи спестявания, но са собственици на къщите и парцелите, където живеят. При вариант със СД не се налага да внасят дори крона, за да участват в приключението. И всички ще разполагат с равен дял и ще печелят еднакво. Най-спокойно ще си седят на дивана и ще си управляват активите. Точно по тази причина банката ще точи лиги, за да финансира целия проект. Никой не е в състояние да им предложи по-надеждна гаранция. Всъщност банката ще получи ипотека върху цялото село.

Почесах се по главата.

— Искаш да кажеш, че ако всичко отиде по дяволите…

— … съдружниците отговарят само до размера на направените от тях вноски. Ако сме сто души, дружеството фалира и натрупа дълг от сто хиляди, на теб и на другите участници ще се падне да дадете по хиляда крони и нито йоре повече. Дори част от съдружниците да не намерят сумата, това няма да е твой проблем, а проблем на кредиторите.

— Ти да видиш.

— Страхотно, нали? Колкото повече хора участват, толкова по-малък е рискът за отделния вложител. Но, разбира се, и толкова по-малка ще е печалбата, ако бизнесът потръгне.

Струпа ми се множко информация за осмисляне, форма на търговско сдружение, при която не се налага да вадиш от джоба си нито крона, а при успех прибираш печалба. При фалит пък дължиш само сумата, на която се равнява твоят дял.

— Добре. — Все пак се опитвах да се досетя къде е уловката. — Но защо го наричаш инвеститорска среща, щом никой няма да инвестира?

— Защото „инвеститор“ звучи по-добре от „участник“, не си ли съгласен? — Карл втъкна палци в колана си и си преправи гласа: — Аз не съм просто селянин, аз съм инвеститор в хотел. — И се разсмя. — Чисто психологически трик. След като част от местните се включат в проекта, останалите трудно ще понесат мисълта как така съседът ще се обзаведе с ауди и ще се титулува хотелски собственик, а те ще останат по-назад. По-добре да рискуват да изгубят някоя и друга крона, но да не паднат по-долу.

Кимнах бавно. Имах основания да подозирам, че Карл лично се е убедил в ефекта от този психологически трик.

— Проектът е отличен, но трудността идва от необходимостта да задвижим влака. — Карл ритна скалата. — Да навием поне част от хората да се включат, та да покажат на другите, че преценяват проекта като примамливо вложение. Успеем ли, постепенно всички ще се присъединят и начинанието ще потръгне от само себе си.

— И как възнамеряваш да убедиш тези, първите?

— При положение че не ме бива да убедя родния си брат, искаш да кажеш? — Познатата искрена, добродушна усмивка с малко тъга в очите осени лицето му. — И един стига — добави Карл, преди да съм му отговорил.

— А той е…?

— Ю Ос. Старейшината.

Ама разбира се. Общинският управител. Бащата на Мари. Размахваше церемониалното чукче в продължение на над двайсет години. Бе управлявал тази община със сигурна ръка и в добри, и в лоши времена. Накрая се оттегли по собствено желание. Сега беше прехвърлил седемдесетте и работеше предимно в стопанството си. Понякога обаче старият Ос публикуваше коментари в местния вестник и хората ги четяха. И макар да не споделяха изцяло гледната му точка, виждаха нещата в нова светлина, пречупени през призмата на красноречието, интелекта и безспорната способност на бившия управител да взема правилни решения. Хората бяха убедени, че ако Ос все още ръководеше общината, плановете на властите да изградят път, който да заобикаля Ус, изобщо нямаше да стигнат до чертожната маса; Ос щеше да им обясни как подобно преустройство ще погуби местния поминък, ще лиши селото от жизненоважния източник на допълнителни доходи, какъвто се явява автомобилният трафик; ще заличи от картата цяло селище и ще го превърне в призрачно място, обитавано само от земеделски стопани с един крак в пенсионна възраст, разчитащи на държавна субсидия. Надигнаха се дори гласове Ос, а не действащият общински управител, да оглави делегация, която да отиде в столицата и да вразуми министъра на транспорта.

Плюх. За ваше сведение, по нашенски плюенето е обратното на бавното кимане и означава несъгласие.

— И се надяваш Ос да пламне от желание да си заложи стопанството, за да бъде построен спа хотел насред планината? Че ще повери съдбата си в ръцете на човека, измамил дъщеря му и избягал в чужбина?

— Не разбираш — поклати глава Карл. — Ос ме харесваше, Рой. Бях не просто бъдещият му зет, бях му като син.

— Теб всички те харесваха, Карл. Но когато изчукаш най-добрата приятелка на дъщеря му…

Карл ме погледна предупредително и аз понижих глас. Проверих дали Шанън, приклекнала да разгледа нещо в пирена, е достатъчно далече, за да не ни чува.

— … няма как акциите ти да не паднат.

— Ос така и не разбра за свалката ми с Грете — поясни Карл. — Знае само, че дъщеря му ме заряза.

— Нима? — изненадах се, но като се замислих, отчетох фактите. Мари открай време плащаше данък „Обществено мнение“ и, естествено, бе предпочела официалната версия за раздялата с най-готиния пич в селото да гласи, че тя е скъсала с него, разбирайте, синът на селянина Опгор е бил под нейното ниво.

— Непосредствено след раздялата ми с Мари баща ѝ ме извика да си поговорим и ми сподели колко е разстроен. Подпита ме дали няма изгледи аз и Мари да се сдобрим. Той и съпругата му също били преминавали през трудни моменти, но ето на, били заедно вече четирийсет години. Отговорих, че ми се иска да имаше начин да се събера с Мари, но точно в момент предпочитам да сменя обстановката за известно време. Той ме увери, че ме разбира, и дори ми даде идея. От Мари знаел колко висок е успехът ми. Предложи да ми уреди стипендия за американски университет.

— В Минесота? Ос ли ти съдейства?

— Имаше връзки в местното норвежко-американско сдружение.

— Досега не си ми казвал нищо.

Карл сви рамене.

— Срамувах се. Изневерих на дъщеря му, а после най-безскрупулно се възползвах от помощта му. Според мен обаче той не го направи съвсем безкористно. Сигурно се е надявал да се върна с университетска степен и да си отвоювам принцесата и половината кралство.

— И сега възнамеряваш пак да се възползваш от помощта му?

— Не аз. Селото.

— Разбира се — кимнах. — Селото. И откога започна да милееш така за селото?

— А ти кога стана толкова коравосърдечен и циничен?

Усмихнах се. Можех да му посоча точната дата. В ума си я бях именувал „Нощта на Фриц“.

Карл си пое дъх.

— Докато се намираш на другия край на света и се питаш кой си всъщност, с теб се случва нещо. Задаваш си въпроса откъде идваш. Към каква общност принадлежиш. Кои са твоите хора.

— И установи, че това са твоите хора? — Насочих брадичка към селото на хиляда метра под нас.

— Да. За добро или за зло. Това е вид наследство: не можеш да го преотстъпиш. Неизменно ще се връща при теб, без значение искаш или не.

— Затова ли започна да говориш като гражданите? Стремиш се да отхвърлиш обременителното си наследство?

— Напротив, искам го. Този говор ми е наследство от мама.

— Тя говореше така, защото дълго време бе работила като прислужница в града, а не защото беше родното ѝ наречие.

— Да кажем, че съм наследил нейната способност за приспособяване. В Минесота живее голяма норвежка общност и хората, особено потенциалните инвеститори, ме възприемат по-сериозно, ако говоря книжовно.

Последното Карл произнесе носово като мама, с пресилена западнонорвежка интонация. Разсмяхме се.

— Полека-лека ще си възвърна старото произношение — увери ме Карл. — Ние сме от Ус. И то не откъде да е, а от „Опгор“. Мой човек си най-вече ти, Рой. Ако изградят път, който да заобикаля Ус, и в селото не се появи нещо, което да го превърне в притегателна дестинация, твоята бензиностанция ще…

— Бензиностанцията не е моя, Карл. Аз само работя там. А бензиностанции — колкото искаш. Веригата разполага с цели петстотин обекта. Не се притеснявай за мен.

— Дължа ти го.

— Казах ти: нищо не ми трябва…

— Напротив. Трябва ти. Трябва ти собствена бензиностанция.

Млъкнах. Добре де, Карл уцели право в десетката. Все пак беше мой брат. Никой ме не познаваше по-добре от него.

— Благодарение на този проект ще си подсигуриш необходимия капитал, Рой. И ще си купиш бензиностанция било тук, било другаде.

Имах спестявания. Бях спастрял всяка проклета крона, която ми хартисваше, след като платях храната, тока, необходим да запичам замразени пици, когато не хапвам в бензиностанцията, бензина за старото волво и консумативите, необходими да поддържам къщата в що-годе приличен вид. Пред централния офис изявих желание да подпишем договор за франчайзинг. Въпреки очакванията трафикът да намалее чувствително, от компанията не ме отрязаха. Но цената не беше спаднала, колкото се надявах, а това — какъв парадокс — си беше моя заслуга: бензиностанцията реализираше добра печалба.

— Добре. Да предположим, че се включа във въпросното събирателно дружество…

— Ура! — извика Карл. Типично в негов стил да ликува, все едно окончателно съм се съгласил.

Раздразнено поклатих глава.

— До построяването на хотела ще минат две години. А после — още две, докато хотелът си избие парите от инвестицията и започне да печели. Ако дотогава не фалира. Така или иначе, ако през това време се съгласят да ми продадат бензиностанцията и ми трябва кредит, от банката ще ми откажат, защото вече ще съм задлъжнял до гуша покрай проекта около СД-то.

Съдейки по изражението на Карл, изобщо нямаше намерение да опровергава очевидните глупости, излезли от устата ми. Независимо дали съм съдружник в СД, или не, никоя банка няма да ми отпусне кредит за покупка на бензиностанция вдън горите тилилейски.

— Ти ще участваш в хотелския проект, Рой. Освен това ще получиш парите за бензиностанцията, преди да сме започнали строежа на хотела.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш? — изгледах го.

— СД-то трябва да купи парцела, където ще се намира хотелът, а кой притежава тази земя?

— Ти и аз. Е, и? От продажбата на няколко квадратни метра голи чукари не се забогатява.

— Зависи кой определя цената — възрази Карл.

По принцип логическото мислене никога не ми е куцало, но, признавам, минаха няколко секунди, докато вдяна.

— Искаш да кажеш…

— … че аз изготвям описанието на проекта. Тоест, аз разписвам разходните пера в бюджета, които ще представя на инвеститорската среща. Разбира се, няма да лъжа за цената на терена, но да кажем, че ще я определя на двайсет милиона…

— Двайсет милиона! — Смаян, посочих наоколо. — За този камънак?

— Цената ще е толкова нищожна на фона на общата от четиристотин милиона, че лесно ще я разхвърлим по отделните пера: бюджет за път с прилежаща територия; бюджет за паркинг; бюджет за строителен парцел…

— А ако някой пита за цената на декар?

— Ще я оповестим, не сме мошеници.

— А какво… — Млъкнах. Ние? Как така изведнъж Карл ме набърка в това? Добре, сега не му беше времето да ставам дребнав. — А какво сме тогава?

— Бизнес предприемачи, които играят играта.

— Игра? Говорим за провинциалисти, дето и понятие си нямат от бизнес сделки.

— Селски балъци, а? Аз ли не знам, нали съм роден и отраснал тук. — Той плю. — Не съм забравил как Вилумсен прекара татко с кадилака. Тогава хората се разтревожиха, и то здравата. — Той се усмихна накриво. — Този проект ще повиши цените на всички недвижими имоти в района, Рой. А след като осигурим финансирането на хотела, минаваме към втория етап. Ски-влек и проекти за ваканционни вили и апартаменти. Там са големите пари. Защо сега да продаваме на безценица, при положение че цените сто на сто ще хвръкнат до небесата, и то благодарение на нас. Никого не мамим, Рой. Просто не е нужно да тръбим наляво и надясно, че, видите ли, братята Опгор ще приберат първите милиони. И така… — Той ме погледна. — Искаш ли пари за собствена бензиностанция, или не?

Трябваше ми време.

— Помисли, докато се изпикая.

Карл се обърна и се изкачи до върха на планинския склон. Явно се надяваше да намери завет.

И така, Карл ми отпусна времето, необходимо да си изпразниш мехура, за да реша искам ли да продам имущество, семейна собственост от четири поколения наред. На цена, която при други обстоятелства бих определил като пладнешки обир. Нямаше нужда да мисля. Пет пари не давах за фамилната история, поне що се отнася до моето семейство. Ставаше дума за земя с нулева сантиментална, пък и с каквато и да била друга стойност, освен ако внезапно някой не открие в нея залежи на рядък метал. А ако Карл наистина беше прав и милионите, които щяхме да приберем, бяха само черешката на тортата, която всички съдружници в събирателното дружество впоследствие щяха да си поделят, аз нямах нищо против. Двайсет милиона. Десет за мен. За десет милиона можеш да си купиш страхотна бензиностанция. Оборудвана по последни стандарти, с възлово местоположение, и то без нито йоре кредит. Напълно автоматизирана автомивка. Ресторантска част.

— Рой?

Обърнах се. Заради вятъра не бях чул Шанън.

— Май е болно — каза тя.

За момент помислих, че говори за себе си — толкова разрошена и премръзнала изглеждаше с кафявите си очи, които ме гледаха изпод стара плетена шапка, останала от детството ми. После обаче видях, че държи нещо в долепените си шепи. Леко ги разтвори.

Беше птиче. Черна качулка върху бяла главица, светлокафява гушка. Със съвсем бледо оперение — сигурно беше мъжки. Не даваше признаци на живот.

— Планински дъждосвирец — казах.

— Лежеше ей там. — Шанън посочи хлътнатина в пирена. Различих яйце. — Насмалко да го настъпя.

Приклекнах и попипах яйцето.

— Да. Дъждосвирецът по-скоро би позволил да го стъпчат, отколкото да пожертва яйцата си.

— Птиците не мътят ли през пролетта, като в Канада?

— Така е, но от това яйце няма да се излюпи пиле. Клетият, не е разбрал.

— Мъжки ли е?

— Да. Мъжкият дъждосвирец мъти и се грижи за малките.

Изправих се и погалих по гърдите птичето в шепите на Шанън. Усетих ускорен пулс до върха на пръста си.

— Само се преструва на умрял. За да отклони вниманието ни от яйцето.

— А къде е женската? — огледа се Шанън.

— Сигурно в момента се чифтосва с друг.

— Нима птиците се сношават извън размножителния период?

— Пошегувах се. Така или иначе, нарича се полиандрия.

Тя погали птичето по гръбчето.

— Мъжки, който жертва всичко за децата си, който сплотява семейството дори когато майката изневерява. Действително рядка птица.

— Полиандрия всъщност означава…

— … брачен съюз между една жена и няколко мъже — довърши тя.

— Аха.

— Среща се в различни части на света, най-вече в Индия и Тибет.

— Брей. Защо… — щях да продължа със „… знаеш това?“, но го промених в — … го правят?

— Обикновено жената се омъжва за братята си, за да се избегне разпокъсване на семейното имущество.

— Не знаех.

Шанън наклони глава настрани.

— Май си по-запознат с птиците, отколкото с хората, а?

Не отговорих. Тя се засмя и подхвърли птицата високо във въздуха. Дъждосвирецът разпери криле и полетя право напред, отдалечавайки се от нас. Проследихме го с поглед. Не щеш ли, с периферното си зрение улових движение. Змия, помислих си най-напред. Обърнах се. Тъмна гънеща се ивица се спускаше към мен по гранитния склон. Вдигнах поглед и видях Карл, застанал на билото, във величествената поза на статуята на Христос над Рио де Жанейро. Урината продължаваше да тече. Отстъпих встрани и се покашлях. Шанън забеляза вадичката и последва примера ми. Струята продължи да лъкатуши надолу към селото.

— Какво мислиш за идеята да продадем този парцел за двайсет милиона крони? — попитах.

— Крупна сума.

— Равнява се на два милиона и половина щатски долара. Ще построим сграда с двеста легла.

Шанън се усмихна, обърна се и тръгна обратно по пътя, по който бяхме дошли.

— Множко е. Но дъждосвирецът ви е изпреварил. Неговият „строеж“ е вече готов. Ще ми помогнеш ли да намерим гнездото му?

Точно преди да си легнем, токът спря.

Седях в кухнята и преглеждах счетоводни сметки. Изчислявах каква цена ще определи за бензиностанцията централният офис при евентуална продажба, отчитайки бъдещата инфлация. Стигнах до извода, че с десет милиона ще купя не само десетгодишен франчайз, но и целия обект — сградата плюс парцела. И наистина ще си имам собствена бензиностанция.

Изправих се и погледнах към селото в ниското. И то тънеше в пълен мрак. Слава богу. Значи повредата не беше при нас. Изминах двете крачки до вратата, отворих я и надникнах в непрогледната тъмнина.

— Привет — поздравих предпазливо.

— Привет! — отвърнаха в хор Карл и Шанън.

Пипнешком се добрах до люлеещия се стол на мама.

Седнах. Плазовете върху дюшемето изскърцаха. Шанън се изкикоти. Тя и Карл бяха ударили по една чашка.

— Съжалявам за тъмницата — извиних се. — Повредата не е при нас, а при… при тях.

— Не ми пречи — увери ме Шанън. — Когато бях малка, токът спираше ден през ден.

— Барбадос бедна държава ли е? — попитах в мрака.

— Не. Барбадос е един от най-богатите карибски острови. Но в селото, където израснах, масово крадяха ток. Крадците се включваха директно с кабел към електропреносната мрежа. И се появяваха смущения. Бях свикнала. Научаваш се, че всяко нещо може да изчезне всеки момент.

Нещо ми подсказваше, че тя не говори само за електричеството. Дали нямаше предвид дома и семейството? Шанън не миряса, докато не откри гнездото на дъждосвиреца, и дори заби пръчка в земята — та да го маркира, да не би следващия път да го настъпим.

— Разкажи — подканих я.

За няколко секунди настана пълна тишина.

Тя се засмя тихичко, едва ли не извинително.

— Защо по-добре ти не разкажеш нещо, Рой?

Шанън рядко допускаше езикови грешки и грешки в словореда, но заради акцента продължавах да я възприемам като чужденка. Или заради ястието, което сготви за вечеря. „Мофонго“ — традиционно блюдо от карибската кухня.

— Да, нека Рой разкаже нещо — подкрепи я Карл. — Много го бива да разказва в тъмното. Когато бях малък и не можех да заспя, ме успокояваше с приказки.

Когато не можеше да заспиш, защото плачеше, уточних наум. А аз слизах на долното легло, гушвах те, усещах допира на топлата ти кожа и ти казвах да не мислиш повече за онова, да мислиш само за историята, която ти разказвам, и да оставиш съня да те обори. В този миг си дадох сметка, че причината Шанън да ми е чужда не е нито акцентът ѝ, нито мофонгото, а защото тя е тук, в тъмното, заедно с Карл и мен. В притъмнялата ни къща, в мрака, който беше само негов и мой. Ничий друг.

4

Карл стоеше на вратата, готов да посреща гостите. Вече чувахме как първите коли изкачват баира към Козия завой. Как превключват на по-ниска предавка. И на още по-ниска. Налях още алкохол в купата с плодов пунш, приготвен от Шанън. Тя ме изгледа въпросително.

— Местните предпочитат да преобладава вкусът на алкохола — поясних и надникнах през кухненския прозорец.

Пред къщата спря фолксваген „Пасат“. От петместния автомобил слязоха шестима души. Така повеляваше традицията. Хората се тъпчеха в колите като сардели. Шофираха жените. Не знам нито защо мъжете смятаха, че им се полага привилегията да пият алкохол при приятелски събирания, нито защо жените изявяваха готовност да ги заместят зад волана, без някой да ги е помолил. Просто така беше прието. Ако пък в колата пътуваха само мъже, защото не са обвързани или защото жените им са останали вкъщи да гледат децата, определяха кой ще шофира с играта „камък-ножица-хартия“. По време на моето детство беше нормално да караш пил. Днес мъжете все така не се свенят да бият жените си, но виж, да седнат пияни зад волана, смятаха за недопустимо.

В дневната висеше плакат с надпис „HOMECOMING“. Струваше ми се малко странно, защото мислех, че смисълът на американската традиция е празненството по случай нечие завръщане у дома да организират роднини и приятели, не домакинът. Шанън обаче само се засмя и отговори, че щом никой друг не го прави, си го правиш сам.

— Нека аз да поднеса пунша — настоя тя и се зае да разлива в чашите коктейла от домашен алкохол и плодов сок.

Беше облечена в същите дрехи, с които пристигна: черен пуловер с висока яка и черен панталон. Тоест, най-вероятно беше друг комплект дрехи, но спокойно можеше да се сбърка с първия. Бъкел не разбирам от мода, но нещо ми подсказваше, че нейният тоалет минава за дискретен шик.

— Благодаря, но и аз ще се справя — отклоних предложението ѝ.

— Не — настоя тя и деликатно ме избута. — Ти отивай да си бъбриш със стари приятели, а аз ще обикалям с чашите. Тъкмо ще се запозная с гостите.

— Добре — склоних, премълчавайки, че всъщност присъстващите са приятели на Карл. Аз нямах такива.

Но, все едно, беше ми приятно да гледам как още от прага всички се хвърлят на врата на Карл, тупат го дружески по гърба, сякаш се е задавил, усмихват се широко насреща му и го приветстват с шеговито бабаитски реплики, скалъпени по пътя насам, с пламнали от възбуда лица, леко смутени и зажаднели за питие.

С мен само се ръкуваха.

От всички разлики между мен и брат ми тази като че ли беше най-съществената. Жителите на Ус не бяха виждали Карл от петнайсет години, а мен виждаха през ден в бензиностанцията. И въпреки това чувстваха, че познават него, не мен. Гледах го как се радва на задушевната обич и на близостта на нашите приятели — нещо, което така и не ми беше писано да изпитам. Завиждах ли му? Е, всички искаме да ни обичат. Но бях ли склонен да си разменим местата? Да допусна хората толкова близо до себе си, колкото Карл? На него очевидно не му струваше нищо. За мен цената би била твърде висока.

— Здрасти, Рой. Човек не всеки ден те вижда с бира — заговори ме Мари Ос.

Изглеждаше добре. Мари винаги изглеждаше добре, дори когато буташе количката с врещящите от колики близнаци. И точно това бъркаше в здравето на завистниците в селото — все се надяваха най-после да видят госпожица Съвършенство поизмъчена като обикновените простосмъртни. Мари Ос — момичето, което имаше всичко. Защото тя не само се беше родила със сребърна лъжичка в устата и с остър ум, но изкарваше отличен успех в училище и се ползваше с уважението, оказвано на фамилията Ос. И не на последно място Мари бе надарена и с физическа красота. Бе наследила знойната кожа и женствените форми на майка си, а от баща си бе взела русата коса и студените сини вълчи очи. И вероятно именно тези очи, острият ѝ език и излъчваната надменна студенина бяха причина момчетата да стоят на почтително разстояние от нея.

— Странно как не се виждаме по-често — отбеляза тя. — Как я караш всъщност?

Това „всъщност“ по-скоро сигнализираше, че не иска стандартния в такива случай отговор „бивам“, а я е грижа, искрено е заинтересувана. Загрижеността ѝ действително ми се видя непресторена. Мари се отнасяше неизменно дружелюбно и отзивчиво към околните. И все пак създаваше впечатлението, че те гледа отвисоко. Нищо чудно, разбира се, да се дължи на 180-сантиметровия ѝ ръст. Спомням си как веднъж аз, тя и Карл се прибирахме с кола от купон. Аз шофирах, Карл беше пиян, а Мари опяваше ядосана:

— Карл, не желая да имам гадже, което ме сваля на нивото на това село, разбираш ли?

Макар навремето да недоволстваше от тукашното ниво, после тя предпочете да се установи в Ус. В училище Мари имаше по-висок успех от Карл, но не притежаваше неговия хъс, пламенната му амбиция да тръгне по широкия свят и да се издигне. Вероятно защото още от раждането си тя беше горе и се рееше из слънчевите простори. И не искаше да изгуби социалния си престиж. Навярно точно затова, след като скъса с Карл, Мари замина да следва политология и бързо се върна с годежен пръстен и с Дан Кране. Той постъпи като редактор в местния вестник на Работническата партия, а тя явно продължаваше да пише дипломната си работа, защото не се беше чуло да е завършила.

— Бивам — отговорих ѝ. — Сама ли дойде?

— Дан пожела да гледа момчетата.

Кимнах. Предполагах, че родителите ѝ — живееха в съседната къща — са предложили услугите си да бавят децата, но Дан е настоял. Няколко пъти се бе отбивал в бензиностанцията да напомпа гумите на безбожно скъпия си планински бегач, с който се състезаваше в прочутия веломаратон „Биркен“. Лицето му беше безизразно, аскетично. Преструваше се, че не знае кой съм, но аз недвусмислено усещах каква антипатия изпитва към мен само защото имах сходни гени с типа, прониквал в жена, над която вече имаше законни права. Не, Дан едва ли гореше от желание да участва в посрещането на бившия на съпругата си, завърналия се любимец на Ус.

— Запозна ли се с Шанън? — попитах.

— Не. — Мари хвърли поглед към вече претъпканата дневна. Бяхме избутали мебелите до стените и всички гости стояха прави. — Но като знам колко много държи Карл на външния вид, сигурно е впечатляващо красива.

Тонът ѝ ясно показваше мнението ѝ за хорското втренчване във външния вид. Когато завършваше гимназия, Мари излезе да държи реч от името на целия випуск. Училищният директор я представи като „не просто интелигентно момиче, а изумителна красавица“. Мари започна речта си така:

— Благодаря, господин директоре. Имах желание да кажа нещо похвално за вас и за вашата работа с нас през тези три години. Поколебах се какви точно думи да подбера, но нека се изразя така: извадили сте късмет с външния си вид.

Разнесоха се само откъслечни смехове въпреки язвителната ѝ реплика. Понеже бе дъщеря на общинския управител, присъстващите се затрудниха да преценят дали цели да го уязви, или просто му отправя конструктивна критика.

— Ти трябва да си Мари.

Мари се озърна и погледна надолу. И там, три глави под нея, сияеше усмихнатото бяло лице на Шанън.

— Пунш?

Мари повдигна вежда. Наежи се, все едно крехкото същество пред нея я бе предизвикало на боксов двубой. Шанън вдигна по-високо подноса с чашите.

— Благодаря, но не — отвърна Мари.

— О, не! Да не си изгубила на „камък-ножица-хартия“?

Мари я изгледа с недоумение.

Покашлях се.

— Разправих на Шанън какъв обичай имаме тук, когато се решава кой ще шофира…

— А, това ли било — прекъсна ме Мари с изкуствена усмивка. — Аз и моят съпруг не пием.

— А, ясно! Защото сте алкохолици или защото е вредно?

Лицето на Мари се изопна.

— Не сме алкохолици. Алкохолът отнема ежегодно повече животи в световен мащаб, отколкото въоръжените конфликти, убийствата и наркотиците, взети заедно.

— И слава богу — усмихна се Шанън. — Че войните, убийствата и наркотиците не вземат повече жертви, имам предвид.

— Опитвам се да обясня, че алкохолът е излишен.

— Сигурно — съгласи се Шанън, — но развърза езиците на всички гости. Ти ли кара дотук?

— Разбира се. В твоята родина жените не шофират ли?

— Шофират, само че отляво.

Мари ме погледна объркано, сякаш за да ме попита дали това е шега, която не схваща.

Прокашлях се.

— В Барбадос пътното движение е ляво.

Шанън се разсмя високо. Мари се усмихна снизходително, както хората се смеят на нескопосан детски виц.

— Сигурно си посветила много време и усилия, за да научиш майчиния език на съпруга си, Шанън. Не сте ли обсъждали дали не е по-лесно той да научи твоя?

— Интересен въпрос, Мари. В Барбадос говорим английски. А аз, естествено, искам да разбирам какво казвате зад гърба ми — засмя се пак Шанън.

Макар невинаги да проумявам какво влагат жените в думите си, сега съобразих, че пред мен се разиграва схватка и най-добре е да стоя настрана.

— А и норвежкият ми пада повече. Английският е най-своеволният писмен език в света.

— Допада ти, искаш да кажеш.

— Простичко казано, идеята на латинската азбука е всяка буква да се свързва с един звук. Буквата „а“ на норвежки, на немски, на испански, на италиански и на още куп езици се произнася „а“. На английски обаче буквата „а“ може се чете по най-различни начини. Car, care, cat, call, ABC. Пълна бъркотия. Още през осемнайсети век Ефраим Чембърс[6] казал, че не е срещал по-непоследователен правопис от английския. А ето на, аз открих, че без да знам и дума на норвежки, мога да чета на глас Сигрид Унсет[7] и Карл да разбира всичко! — Шанън се засмя и ме погледна. — Би трябвало норвежкият, а не английският, да е световният език!

— Е… Не те съветвам обаче да четеш Сигрид Унсет, ако приемаш присърце въпроса за половата равнопоставеност. Унсет е назадничава антифеминистка.

— По мое мнение пък Унсет е по-скоро ранна феминистка от втората вълна — като Ерика Джонг. Благодаря за съвета какво да чета и какво — не, но аз се опитвам да се запозная с творчеството и на писатели, чийто гледища не разделям.

— Не споделям — поправи я Мари. — Явно живо се вълнуваш от езици и литература, Шанън. В такъв случай по-добре е да общуваш с Рита Вилумсен и с нашия лекар, доктор Стенли Спин.

— По-добре с тях, отколкото с…?

— Или даже е най-добре да оползотвориш по друг начин знанията си по норвежки — усмихна се злобничко Мари. — Защо, например, не си потърсиш работа? И така да допринесеш за общото благо в Ус?

— За щастие не ми се налага да си търся работа.

— Не ти се налага, разбира се.

Мари отново преминаваше в настъпление. Нямаше никакво съмнение. Онова презрително, високомерно, което Мари Ос си въобразяваше, че умело прикрива от съселяните си, лумна в погледа ѝ, докато изричаше:

— Нали си имаш… съпруг.

Погледнах Шанън. Докато разговаряхме, неколцина гости си взеха чаши от подноса в ръката ѝ и сега тя преподреди останалите, за да възстанови равновесието.

— Не ми се налага да си търся работа, защото вече имам. И няма пречки да я върша оттук.

Най-напред по лицето на Мари се изписа изумление, после — едва ли не разочарование.

— И какво работиш?

— Рисувам.

Лицето на Мари се проясни.

— Рисуваш — повтори тя с пресилен ентусиазъм, все едно човек с въпросната професия се нуждае от насърчение. — Художничка си — установи утешително тя.

— Е, чак пък художничка. В добри дни може би. А ти с какво се занимаваш, Мари?

За миг Мари изглеждаше объркана, но бързо се окопити.

— Политоложка съм.

— Страхотно! Много ли сте търсени в Ус?

Мари се усмихна горчиво, все едно изпитва болка.

— В момента съм в майчинство. Родих близнаци.

— Сериозно? — въодушевено и малко невярващо възкликна Шанън.

— Да. Никога не лъ…

— Снимки! Имаш ли снимки?

Мари я изгледа изпод вежди. Поколеба се. Навярно с вълчия си поглед преценяваше съперницата. Едноока жена птиче — колко да е опасна? Мари извади мобилния си телефон и започна да рови. Вдигна една снимка пред Шанън, а тя нададе едно от онези „ооо“ с низходяща интонация, чиято цел е да изразят колко очарователен е наблюдаваният обект. После безцеремонно ми връчи подноса с чашите и взе телефона на Мари, за да разгледа по-отблизо близнаците.

— Кажи, какво да направя, за да се сдобия и аз с две такива? — попита.

Нямам представа дали Шанън просто я ласкаеше. Ако да, играеше доста добре. Във всеки случай достатъчно убедително Мари Ос да свали войнственото си изражение.

— Имаш ли още? — попита Шанън. — Може ли да разгледам и други?

— Заповядай.

— Ще се погрижиш ли за гостите, Рой? — попита Шанън, без да откъсва поглед от екрана на телефона.

Обиколих с подноса. Налагаше се да си проправям път сред хората. Чашите изчезнаха, без изобщо да ми се наложи да общувам.

Отнесох празния поднос в кухнята. Там цареше същата тъпканица.

— Здрасти, Рой. Видях, че носиш снус. Ще ме почерпиш ли? — изпроси си Ерик Нерел.

Стоеше облегнат на хладилника, с бира в ръка. Ерик тренираше културизъм. Малката му глава преминаваше без преход в дебел, мускулест врат — същински дървесен ствол, израснал от отвора на тениската. Русата му коса наподобяваше шепа сурови спагети, а от двете страни раменете се спускаха към бицепси, сякаш току-що напомпани. Ерик, бивш военен парашутист, държеше „Свободно падане“, единственото питейно заведение в Ус. Беше купил помещението — навремето кафене — и го бе преустроил в бар с дискотека, караоке и бинго всеки понеделник и викторина всяка сряда.

Извадих от джоба си сребристата кутия с „Бери“ и му я поднесох. Той пъхна едно пликче снус под горната си устна.

— Просто ми е любопитно какъв е вкусът. Не съм виждал друг да смуче американски снус. Как си го набавяш?

Свих рамене.

— От различни места. Обикновено поръчвам на хора, които пътуват до САЩ, да ми донесат.

— Готина кутия. И никога не си ходил в Щатите, нали?

— Никога.

— Чудно ми е и друго. Защо пъхаш пликчето под долната си устна?

— Така правят американците — обясних. — Така правеше и татко. Все повтаряше, че само шведите пъхали тютюна под горната си устна, а било всеизвестно колко малодушно постъпили шведите по време на войната.[8]

— Ама с каква женичка само се е обзавел брат ти! — разсмя се Ерик Нерел с издута горна устна.

Запазих мълчание.

— Направо да те побият тръпки колко добре говори норвежки.

— Ти говори ли с нея?

— Само я попитах дали танцува.

— Питал си я дали танцува. И защо?

Нерел сви рамене.

— Защото прилича на балерина. Tiny dancer[9], нали? Пък е и от Барбадос. Калипсо и… как му беше името на другия музикален стил? А, да! Сока!

Явно нещо в изражението ми го разсмя.

— Не се стягай, Рой, тя ни най-малко не се смути. Обеща по-късно довечера да ни изнесе един урок. Виждал ли си как се танцува сока? Адски секси чупки.

— Аха — кимнах.

Май наистина трябваше да го послушам и да се поотпусна.

Ерик отпи от бутилката с бира и дискретно се оригна в шепа. Явно това прави с теб семейният живот.

— Обърнал ли си внимание дали напоследък в Хюкен се свлича много камънак?

— Нямам представа. Защо питаш?

— Никой ли не ти е казал?

— Какво да ми каже? — Усетих хладен полъх през прогнилите уплътнения на прозорците.

— Ленсманът възнамерява да обследваме стената с дрон. Ако изглежда безопасно, ще се спуснем с въже до катастрофиралия кадилак. Допреди няколко години щях да го направя, без да ми мигне окото, но сега чакам първа рожба. Човек почва да гледа по-различно на нещата.

Не, не просто хладен полъх. Инжекция, спринцовка с ледена вода. Катастрофиралата кола. Кадилакът. Лежеше на дъното на пропастта вече осемнайсет години. Поклатих глава.

— Дори да изглежда безопасно, разправят, че скалите се ронели. И то непрекъснато.

Ерик ме погледна изпитателно. Не знам кое преценяваше — опасността от срутване на скална маса или колко съм надежден. Най-вероятно и двете. Ерик положително бе чувал за трагедията, разиграла се, докато вадеха телата на мама и татко от Хюкен. От планинския спасителен екип се спуснаха в пропастта и от горе започнаха да издърпват мъртвите. Тогава двете носилки се удариха в скалата, но оттам не се откъртиха камъни. Нещастието дойде, когато спасителите започнаха да се катерят нагоре. Единият събори камък, той се стовари върху осигуряващия го долу и му премаза рамото. В това време аз и Карл стояхме до Козия завой, зад линейката, зад спасителите и зад ленсмана. Най-ясно си спомням писъците на пострадалия алпинист, когото не виждах. Само чувах гласа му в ясния, неподвижен вечерен въздух. Виковете му отекваха между скалните стени долу и звучаха някак сподавени, твърде премерени, съотнесени към изпитваната болка. Напомняха тревожното грачене на гарван.

— Охо, я виж ти, ще има реч! — възкликна Ерик.

От дневната се разнесе гласът на Карл. Хората започнаха да се тълпят в стаята. Сместих се до вратата. Макар да стърчеше с цяла глава над мнозина, Карл се бе покачил върху стол.

— Скъпи, прескъпи мои приятели — прогърмя гласът му. — Толкова се радвам да видя отново всички ви. Петнайсет години… — Той ни даде време да го осмислим. — През тези години повечето от вас са общували помежду си непрекъснато и не са забелязвали постепенните промени; колко всъщност сме остарели. Нека отбележа, че по отношение на момчетата… — Той си пое дъх и се огледа с палава, отракана физиономия. — Много по-запазен съм от вас.

Разнесоха се смях и гръмки протести.

— Да, и още как! — извика Карл. — Още по-странно е, като се има предвид, че още навремето само аз имах хубава външност за губене.

Последва още смях, подсвирквания и възгласи. Някой се опита на шега да го свали от стола.

— Обаче… — Помогнаха му да се задържи горе. — Колкото до дамите, е тъкмо обратното. Разхубавили сте се в сравнение с едно време.

От женската част гръмнаха ликуващи възгласи и аплодисменти.

— Внимавай в картинката, Карл! — подвикна мъжки глас.

Обърнах се и потърсих с поглед Мари. Направих го машинално. Така и не се отучих от този навик. Шанън беше седнала на кухненския плот, за да вижда. Имаше грациозен гръб. До хладилника Ерик Нерел я изпиваше с очи. Излязох, качих се по стълбите, влязох в детската стая, затворих вратата и си легнах на горното легло. Чувах гласа на Карл през отвора за кюнеца. Не разбирах всички думи, но горе-долу ми ставаше ясно за какво говори. Чух името си, последвано от пауза.

— Сигурно е в тоалетната — изкоментира мъжки глас.

Смях.

После името на Шанън. Плътният ѝ алт. Врабче с тембър на бухал. Няколко думи, последвани от учтиви, цивилизовани аплодисменти.

Отпих от бутилката с бира, втренчих се в тавана. Замижах.

След време отворих очи. Глъчката бе утихнала. Съобразих, че съм проспал купона и в момента последните гости се разотиват. Чух шум от работещи двигатели на потеглящи коли. Хрущене на чакъл изпод гумите. Светваха червени стопове, когато удряха спирачки преди Козия завой.

После настана почти пълна тишина. Само от кухнята се носеше шум от стъпващи на пръсти крака и тихи гласове. Гласове на възрастни, които водят банален разговор, обсъждат дребни, организационни неща. На такива звуци заспивах като малък. Те ми вдъхваха спокойствие. Мислиш си, че то ще продължи вечно, защото ти се струва толкова уместно, толкова приятно, толкова неизменно.

Беше ми се присънила кола, увиснала за секунда във въздуха, сякаш устремена към Космоса. После обаче реалността и гравитацията си казват тежката дума и предницата с двигателя се устремява надолу. Към мрака. Към пропастта. Чува се писък. Не е татко. Не е мама. Не е и катерачът с премазаното рамо. Викам аз.

Чух как Шанън се киска сподавено и шепне „не!“ пред вратата ми. После гласа на пийналия Карл:

— Рой няма да възрази. Ще ти покажа как си живеехме двамата.

Вцепених се, макар да осъзнавах, че е изключено да го направи: да ѝ покаже как всъщност сме си живели ние двамата.

Вратата се отвори.

— Спиш ли, брат ми?

Спиртосаният дъх на Карл лъхна лицето ми.

— Да — отвърнах.

— Да си вървим — прошепна Шанън, но усетих как леглото се разклати, Когато Карл легна долу и я придърпа към себе си.

— Липсваше ни на купона — подхвърли Карл.

— Съжалявам. Нуждаех се от кратък таймаут и съм заспал.

— Добре че проспа олелията на тази банда ронери.

— Да — отвърнах.

— Какво значи ронери? — поинтересува се Шанън.

— Скандалджии, доволни от простички радости — изфъфли Карл. — Например, коли. — Отпи от бутилка. — Но жените на днешните ни гости им забраняват да се занимават с такива работи. Младите, които поддържат традицията жива, ще откриеш пред бензиностанцията на Рой.

— И какво значи роне? — попита Шанън.

— Нерез — отвърнах. — Мъжки. Разгонен и опасен.

— Непременно ли е опасен?

— Е, не пречи, разбира се, да го кастрираш. Тогава е кастрат.

— В известен смисъл тазвечершните ни гости бяха кастрати — засмя се Карл. — Женени, улегнали и кастрирани. Но явно въпреки това с желание да се сношават. И заклети фенове на американските коли. Между другото, Шанън обожава американски коли. От единайсетгодишна шофирала собствен буик. Ау!

Чух как долу Шанън възрази бурно.

— Буик — повторих. — Не е никак зле.

— Лъже. Не съм шофирала — възрази Шанън. — Баба ми даваше да въртя волана. Колата беше стара, ръждясала таратайка, наследство от прачичо Лео. Загинал в Куба, докато се биел с Кастро срещу Батиста. Колата и Лео пристигнали с кораб от Хавана в насипно състояние. Баба сглобила колата сама.

— Но Лео си останал разглобен! — разсмя се Карл.

— Какъв модел буик? — полюбопитствах аз.

— „Роудмастър“, 1954-а. Докато следвах в университета, всеки божи ден баба ме караше с буика до Бриджтаун.

Или бях преуморен, или все още замаян от пунша и от бирата, но насмалко гласно да изразя възторга си от въпросния модел буик „Роудмастър“ — най-красивата кола, която някога съм виждал.

— Проспа целия купон, Рой, жалко — отбеляза Шанън.

— Ами! Рой дори е доволен — възрази Карл. — Той не харесва хората. С изключение на мен.

— Вярно ли е, че си му спасил живота, Рой? — попита Шанън.

— Не.

— Как да не е вярно! — възропта Карл. — Онзи път, когато купихме от Вилумсен водолазно оборудване втора ръка, и понеже нямахме пари за курс, изпробвахме екипировката без грам подготовка.

— Аз бях виновен. Всичко ми се видя просто и логично.

— Да, но ти се справи, Рой. А когато дойде моят ред, в маската ми влезе вода, аз се паникьосах и изплюх мундщука. Ако не беше Рой…

— Е, стига, де. Просто се надвесих от лодката и те издърпах на повърхността.

— Още същата вечер продадох екипировката. Не исках повече да ми се мярка пред очите. Колко ми даде за нея, Рой, помниш ли? Стотачка?

Усетих как устните ми се разтеглят.

— Като никога, ми определи изгодна цена. Само това помня.

— Стотачка? — възкликна Шанън. — Трябвало е най-малкото да му подариш екипировката, Карл! Някога отплати ли се подобаващо на брат ти?

— Не. Рой е много по-добър брат от мен.

Шанън се разсмя високо и леглото се разлюля. Карл май я гъделичкаше.

— Вярно ли е? — хълцаше тя.

Карл не отговори и аз схванах, че всъщност тя пита мен.

— Не — отвърнах. — Той лъже.

— И какво е направил в замяна?

— Поправяше съчиненията ми.

— Не е вярно! — отрече Карл.

— Когато предстоеше да предаваме съчинение, през нощта Карл ставаше от долното легло, където лежите в момента, промъкваше се до раницата ми, отнасяше тетрадката ми в тоалетната и поправяше правописните ми грешки. После връщаше тетрадката в раницата и тихичко се мушваше в леглото. И никога не ми каза нито дума по въпроса.

— Е, може да се е случило веднъж да поправя някоя и друга грешка!

— Не веднъж. Редовно — настоях. — Аз също си мълчах.

— И защо? — прошепна ниско Шанън.

— Никак не ми се щеше да си призная, че съвсем съзнателно и охотно позволявам на по-малкия ми брат да ми оправя бакиите. От друга страна обаче, оценката по норвежки ми беше важна.

— Да се е случило два, най-много три пъти — отбеляза Карл.

Полежахме мълчаливо. Споделяхме тишината. Чувах дишането на Карл — толкова познато, все едно чувах собственото си дишане. Ала сега в стаята дишаше и трети човек. Прободе ме ревност, задето не аз лежа долу, не аз прегръщам Карл. Отвън долетя студен писък. От пасищата. Или от Хюкен.

На долното легло си зашепнаха.

— Шанън пита какво е това животно — уточни Карл. — Гарван, нали?

— Да.

Гарванът, или поне онзи, който летеше по тези места, обикновено се провикваше два пъти. Но с промеждутък.

— Опасност ли вещае? — попита Шанън.

— Възможно е — допуснах. — Или отговаря на друг гарван, но не го чуваме, защото е на половин миля оттук.

— Има ли разлика във виковете на гарвана?

— Има. Ако приближиш гнездото му, звучат съвсем различно. По принцип гаргите са по-кресливи. Понякога грачат направо нескончаемо, и то без видима причина.

Карл се засмя. Обожавах смеха му. Пръскаше радост и доброта.

— Рой е специалист по птиците. Както и по колите. И по бензиностанциите.

— Но не и по хората — отбеляза Шанън.

По интонацията ѝ не се разбираше въпрос ли задава, или само констатира.

— Точно така. Затова кръщаваше хората с имена на птици. Татко беше ушата чучулига, мама — сиво каменарче. Чичо Бернард пък — тръстикова овесарка, защото, преди да стане автомонтьор, учил за свещеник, а тръстиковата овесарка има бяла якичка.

— А ти каква птица беше, мило? — попита през смях Шанън.

— Аз бях… каква птица бях аз?

— Ливадна бъбрица — отговорих.

— В такъв случай ливадната бъбрица сигурно е красива, силна и интелигентна — заливаше се в смях Шанън.

— Нещо такова — отвърнах.

— Нарече ме така, защото бъбрицата лети по-високо от всички други — поясни Карл. — Освен това е устата самохвалка, която изпълнява… как се казваше?

— Флуктспил — помогнах му.

— Флуктспил — повтори Шанън. — Хубава дума. Какво значи?

Въздъхнах, все едно ми костваше огромно усилие да обяснявам.

— След като полети възможно най-нависоко, започва да пее, та всички да чуят колко нагоре се е издигнала. А после се спуска стръмно надолу с вцепенени криле и демонстрира всички трикове и акробатични номера, които умее.

— Все едно ми описваш Карл! — възликува Шанън.

— Но макар да обича да се фука, ливадната бъбрица не е изпечена хитруша. Тъкмо обратното, наивна е. Затова е любимка на кукувицата, особено когато ѝ предстои да снесе яйцата си в чуждо гнездо.

— Бедничкият Карл! — възкликна Шанън и се чу влажна целувка. — Рой, а мен на каква птица оприличаваш?

Замислих се.

— Не знам.

— Хайде де! — настоя Карл.

— Наистина не знам. На колибри? Всъщност познавам само планинските птици.

— Не искам да съм колибри! — възпротиви се Шанън. — Те са мънички и обичат сладко. Не може ли да съм онази птица, която намерих? Планински дъждосвирец.

Замислих се за бялото лице на дъждосвиреца. Тъмни очи. Качулката, която напомня къса подстрижка.

— Добре — склоних. — Ти си планински дъждосвирец.

— А ти, Рой, какво си?

— Аз ли? Нищо.

— А, не! Намерил си пернати съответствия на всичките си близки. Да чуем.

Мълчах.

— Рой е разказвачът, който определя кой на коя птица прилича. Следователно той е всички и никоя — отсъди Карл. — Рой е планинската птица без име.

— Самотната планинска птица без име — формулира описанието Шанън. — И какви трели изпълняват безименни мъжки екземпляри като теб, за да си намерят партньорка?

Карл се разсмя.

— Съжалявам, Рой, но това момиче няма да се откаже, докато не ѝ разкриеш целия си живот.

— Е, добре. Най-общо за пернатия планински мъжкар може да се каже, че не пее на женската. Според него това е суета, пък и в планината няма дървета, където да кацне и да пее. Затова той свива гнездо, с което да впечатли женската.

— Хотел? — попита Шанън. — Или бензиностанция?

— Май хотелът върши по-добра работа — отвърнах.

Долу двамата се засмяха.

— Хайде да оставим на мира белогушия дрозд горе — предложи Карл.

Двамата се надигнаха от леглото.

— Лека нощ — пожела ми Карл и ме потупа по главата.

Зад тях вратата се хлопна. Лежах и се вслушвах.

Той си спомняше. Веднъж, много отдавна, му бях казал, че с белогушия дрозд си приличаме. Плашлива, бдителна планинска птица, която се спотайва сред камънаци. Тогава Карл ме увери, че е излишно да се крия; няма от какво да се боя. „Знам — отвърнах му. — И въпреки това ме е страх.“

Заспах. Пак ми се присъни същият сън. Сякаш предната нощ беше спрял и само бе чакал да заспя, за да ме навести отново и да продължи оттам, докъдето бе стигнал. Събудих се от писъка на премазания алпинист. Не. Крещеше Шанън. Пак. И пак. Карл явно си го биваше в леглото. Хубаво, ама как се спи при такава врява? Известно време слушах. Надявах се вече да е свършила, но те продължаваха. Затиснах главата си с възглавницата. След малко я отместих. Цареше тишина. Сигурно спяха. Аз обаче така и не успях да заспя. Въртях се, а леглото скърцаше, докато си припомнях думите на Ерик Нерел: ленсманът възнамерява да спусне алпинисти в Хюкен, за да обследват кадилака.

Най-сетне прозвуча.

Вторият грак на гарвана.

Вече ми стана ясно, че предвещава опасност. Не непосредствена опасност, а по-скоро предупреждаваше, че съдбата чака. Дълго е чакала търпеливо, но не е забравила. Задават се неприятности.

Част II

5

Карл. Присъства в почти всички мои детски спомени. Карл на долното легло. Карл, при когото слизах през януари, когато живакът падаше до минус петнайсет градуса или когато ситуацията го изискваше. По-малкото ми братче Карл, с което се дърлех, докато той не се разреве от яд и не ми се нахвърли, неизменно с един и същи резултат: повалях го на земята, сядах отгоре му, та да не може да си движи ръцете, и го почуквах по носа, за да го дразня. Той спираше да се съпротивлява и само плачеше, а аз се вбесявах от неговата слабост и отстъпчивост. Но само докато не ме погледнеше с онзи покорен, безпомощен поглед на по-малко братче. Тогава в гърлото ми засядаше буца, пусках го, гушвах го и му обещавах каквото ми хрумне. Ала буцата в гърлото и гузната съвест продължаваха да ме мъчат дълго след като Карл си избършеше сълзите. Веднъж татко ни видя да се бием. Думичка не продума. Наблюдаваше безучастно, както ние, планинците, обикновено оставяме природата да свърши своето, пък било то и по брутален начин, без да се намесваме, освен ако не става дума за козите ни. Накрая Карл и аз седнахме на дивана, аз преметнах ръка през раменете му. И двамата подсмърчахме. Татко само поклати гневно глава и излезе от стаята.

Спомням си — бях на дванайсет, а Карл — на единайсет — чичо Бернард направи нещо грандиозно, съдейки по реакцията на мама и татко: покани всички ни в града — в големия град — да отпразнуваме петдесетия му рожден ден в „Гранд Хотел“. Мама каза, че там имало плувен басейн, и двамата с Карл пощуряхме от възторг. На самото място обаче се оказа, че нямало плувен басейн, никога не били имали. Вкиснах се. Карл обаче сякаш не разбра каква е истината и когато служител от персонала се съгласи да го разведе из хотела, видях, че якето на брат ми е издуто заради банския, натъпкан във вътрешния му джоб. Като се върна, подробно разказа какви чудесии видял: хотелът бил същински кралски палат, дявол да го вземе, и един ден Карл щял да си построи такъв. Това каза. Е, без ругатнята. През следващите години той упорито твърдеше, че онази вечер се изкъпал в басейна в „Гранд Хотел“.

Карл и мама си приличаха много в едно отношение: мечтите им надминаваха реалността; опаковката — съдържанието. Ако нещата не са каквито ти се ще, си ги измисляш и оставаш повече или по-малко сляп за онова, което не ти допада. Например, мама наричаше вонящия ни на оборски тор коридор „the hall“. През тийнейджърските си години беше работила като прислужница и икономка при заможно корабовладелско семейство в града и обичаше нещата да звучат по-напудрено, по хайлайфски.

Татко, обратно, казваше си нещата, както са си, без капчица превземка. Искаше всичко около него да бъде, да звучи и да изглежда американско. Но не градско американско, а американско от Средния запад, като в Минесота, където беше живял от четвъртата до осмата си година заедно с баща си. Аз и Карл не познавахме този наш дядо. Америка беше и си остана Обетованата земя на татко, Америка на кадилака, на Методистката църква и на pursuit of happiness[10]. Той искал да ме нарекат Калвин по името на американския президент Калвин Кулидж. Републиканец, естествено. По-харизматичният му предшественик Уорън Хардинг останал в историята с поредица скандали, свързани с корупция, комар, курви и кокаин — забележете, все с буква „к“. За разлика от Хардинг Калвин Кулидж бил отруден, сериозен, скучен, немногословен и сприхав мъж, който по думите на татко бил изкатерил цялата кариерна стълбица, без да прескочи нито едно стъпало. Мама обаче не се съгласила да ме нарекат Калвин и като компромис ме кръстили Рой, с презиме Калвин.

Карл пък получил презимето Абел по името на държавния секретар Абел Паркър Ъпшър — според татко интелигентен и обаятелен мъж с големи мечти, толкова големи, че през 1845 година уредил Тексас да бъде анексиран към САЩ и за една нощ Щатите увеличили значително територията си. Колкото до решението на Абел да се застъпи за исканията на Тексас да запазят робството, татко му придаваше второстепенно значение.

Възможно е и аз, и Карл да приличаме по характер на хората, на които сме наречени. Никой в Ус — с изключение най-много на стария общински управител Ос — нямаше представа кои са Калвин Кулидж и Абел Паркър Ъпшър. Хората казваха само, че аз съм се метнал на татко, а Карл — на мама. Но по принцип жителите на Ус си говорят, колкото да се намират на приказка.

Бях на десет. Един ден татко се прибра с кадилак „Де Вил“. Похвалил му го Вилумсен, собственик на борса за коли втора ръка, която изкупуваше и скрап. Предишният собственик на този великолепен кадилак го внесъл от САЩ, но му се наложило да го продаде, защото нямал пари за митническата такса. С други думи, кадилакът, модел 1979-а, бил каран само по прави като конец магистрали из сухите пустини на Невада и нямал дори точица ръжда. Татко изслушал Вилумсен, кимнал бавно — по онова време нищо не разбираше от коли, а аз още не се бях запалил — и се съгласил да купи кадилака, без изобщо да се пазари. Само след две седмици му се наложи да откара колата на ремонт. Оказа се, че кадилакът е бъкан с повреди и фалшиви авточасти — досущ като таратайките, закрепени върху сгуриени блокчета по улиците на Хавана. В крайна сметка ремонтът излезе по-скъп от колата. В селото хората се превиваха от смях и злорадо отбелязваха, че това е цената, ако не се понаучиш на едно-друго за колите. „Браво на тариката Вилумсен, бива го в алъш-вериша.“ Аз пък се сдобих с играчка. Не, беше същинско училище. Устройството със сложен механизъм ме научи, че отделиш ли време, за да проумееш конструкцията, и използваш ли ума и пръстите си по предназначение, всъщност поправката на развалена машина не е невъзможна.

Застоявах се все по-дълго време в автосервиза на чичо Бернард. Позволяваше ми да му „помагам“, както се изразяваше, но в началото по-скоро му се пречках. Татко пък ме учеше да се боксирам. Спомените ми за Карл точно през този период са доста мъгляви. Това беше, преди да се източи. Все още вървях по-висок от него, а и той разви гадно акне. В училище се справяше добре, но беше тих, саможив, нямаше много приятели. Прекарвах все повече време в автосервиза, а той постъпи в гимназията и понякога се виждахме само вечер преди лягане.

Спомням си, една вечер споделих с какъв трепет очаквам да навърша осемнайсет, да стана пълнолетен и да взема шофьорска книжка. Мама се просълзи и ме попита това ли е най-силното ми желание: да се метна в колата и дим да ме няма.

Естествено, предвид всичко, случило се впоследствие, ми е лесно да кажа, че това щеше да е най-доброто. Но тогава нещата бяха започнали да се разпадат и не можех просто да офейкам, бях длъжен да ги поправя. Пък и къде да отида?

След деня, когато мама и татко напуснаха този свят, спомените ми за Карл стават по-ярки. Бил съм почти на осемнайсет, той още нямаше седемнайсет. Двамата седим в паркирано волво пред къщи и гледаме как кадилакът потегля от двора и поема към Козия завой. Все още е като филм, който мога да си пускам, и всеки път откривам нови детайли.

Два тона механика от завод „Дженерал Моторс“ се задвижват и постепенно набират скорост. Кадилакът се е отдалечил и вече не чувам хрущенето на чакъл под гумите. Тишина, тишина и светещи в червено задни фарове. Усещам как бие сърцето ми. И то постепенно ускорява ударите си. До Козия завой остават двайсетина метра. От Службата по пътна безопасност планираха да поставят мантинела, но общината възрази, че последните сто метра път до стопанството ни били частна собственост и съответно — наша отговорност. Десет метра до завоя. Стоповете — две лайсни, две тирета, свързващи капака на багажника и лъскавата броня — светват за миг. После се изгубват. Всичко се изгубва.

6

— Дай да го изясним, Рой. През вечерта на нещастието ти си седял пред къщата в… — Ленсман Сигмюн Улсен наведе глава, а погледът му зашари по книжата. Гъстата му руса коса ми приличаше на бърсалката във физкултурния салон в училище; беше еднакво дълга отпред, отстрани и отзад. Имаше и рунтав дълъг мустак. Така се носеше от седемдесетте. Защото можеше. По наведената му глава нямаше и сантиметър опадала коса. — … в седем и половина. И си видял как родителите ти падат в пропастта?

Кимнах.

— И си видял как светват стоповете?

— Да.

— Да не са били фаровете? И едните, и другите са червени.

— Стоповете светят по-силно.

Той ме погледна.

— Скоро навършваш осемнайсет, нали?

Кимнах. Или го пишеше в документите пред него, или той си спомняше, че със сина му Курт учехме в едно училище и аз бях година по-голям.

— В гимназията ли си?

— Не, работя в автосервиза на моя чичо.

Ленсманът пак се надвеси над бюрото си.

— Добре. В такъв случай сигурно разбираш защо липсата на спирачни следи по настилката ни озадачава. Вярно, кръвната проба на баща ти показва, че е употребил алкохол, но при такава ниска концентрация не ми се вярва да е забравил за завоя, да е объркал педалите или да е заспал зад волана.

Мълчах. С един удар ленсманът отхвърли три възможни обяснения. А аз не разполагах с четвърто, което да предложа.

— От Карл разбрахме за намерението ви да отидете на свиждане на чичо ви Бернард в болницата. При него работиш, нали?

— Да.

— Говорихме с Бернард. Не знаел нищо за никакво свиждане. Поне така твърди. Родителите ти често ли тръгваха за някъде, без да предупредят човека, при когото отиват?

— Не. Всъщност не ходеха никъде.

Ленсманът кимна бавно. Погледът му пак затърси из книжата. Явно в тях намираше своеобразна опора.

— Допускаш ли баща ти да е бил депресиран?

— Не.

— Сигурен ли си? Разговаряхме и с други хора и по тяхно мнение изглеждал доста потиснат.

— Искате ли да кажа, че е бил депресиран?

Ленсман Улсен вдигна поглед.

— Какво намекваш, Рой?

— Ако това ще опрости нещата. Ако се сдобиете с показания, които ви позволяват да твърдите, че татко е погубил себе си и мама.

— И защо това ще опрости нещата?

— Никой не го харесваше.

— Не е вярно, Рой.

Свих рамене.

— Навярно наистина беше депресиран. Странеше от хората. Рядко излизаше от къщи и почти не разговаряше с нас. Наливаше се с бира. Навярно депресираните хора правят така.

— Страдащите от депресия умело прикриват състоянието си. — Ленсман Улсен упорито се опитваше да улови погледа ми. Накрая успя и го прикова с очи. — Случвало ли се е татко ти да казва, че… че не му доставя удоволствие да живее?

Сигмюн Улсен произнесе последното изречение и сякаш преодоля най-трудния момент в разговора ни. Погледът му видимо се успокои.

— Че на кого, да му се не види, му доставя удоволствие да живее?

За миг по лицето на ленсмана се изписа силно изумление. После той наклони глава. Дългата му хипарска коса се спусна върху рамото му. А може би наистина не беше коса, а платнена бърсалка. Знаех, че зад бюрото се крие огромната катарама на колана му — череп на бял бизон. И чифт ботуши от змийска кожа. Обличаме се в смърт.

— А защо живееш, щом ти е неприятно, Рой?

— Не се ли подразбира?

— Не.

— Защото се питам дали не е още по-лошо да си мъртъв.

Осемнайсетият ми рожден ден вече чукаше на вратата, но въпреки това скапаните правила изискваха двамата с Карл да имаме попечител. От областната администрация определиха чичо Бернард за наш попечител. От социалната служба в Нотуден дойдоха две жени и разгледаха обстановката в дома на чичо. Прецениха, че условията са безупречни. Бернард им показа спалните ни и обеща редовно да разговаря с учителите на Карл.

След като социалните си тръгнаха, попитах чичо Бернард има ли нещо против Карл и аз да се приберем за два дни в „Опгор“ и да се наспим. От шосето под прозорците на новата ни спалня се чуваше невъобразим шум.

Чичо Бернард се съгласи и ни изпрати с огромна тенджера яхния.

После така и не се върнахме, макар официално да се водехме на новия адрес. Това не значи, че той не се грижеше за нас. Освен това ни даваше цялата издръжка, която социалните му превеждаха за нас.

Две години по-късно, известно време след нощта, която нарекох „нощта на Фриц“, чичо Бернард постъпи в болница. Оказа се, че ракът е развил метастази. Докато ми обясняваше какво е състоянието му, седях до леглото му и ронех сълзи.

— Когато лешоядите се намърдат неканени в дома ти, се досещаш, че краят ти наближава — сподели чичо.

Имаше предвид дъщеря си и зет си.

Тя не му била направила нищо лошо, но не я харесвал като човек. Тъкмо нея имаше предвид, когато ми разказваше за хора, давали от брега фалшиви светлинни сигнали на плаващи кораби нощем, за да ги оплячкосат, след като се разбият.

Дъщеря му го посетила два пъти в болницата. Първия път, за да се осведоми колко му остава, втория — за да вземе ключа от къщата му.

Чичо Бернард сложи ръка на рамото ми и ми разправи стар виц за фолксваген, сигурно за да ме разсмее.

— Ти ще умреш! — възкликнах ядосан.

— Ти — също. И най-правилно е да се случи в този ред. Съгласен?

— Но как може да лежиш тук и да разказваш вицове?

— Ами, когато си затънал до гуша в лайна, по-добре да не увесваш нос.

Тук вече не се сдържах и прихнах.

— Имам едно последно желание.

— Цигара? — предположих.

— И това. Другото е наесен да се явиш на изпит по теория за придобиване на свидетелство за професионална правоспособност.

— Тази есен? Не трябва ли да имам пет години стаж?

— Имаш пет години стаж. Смятам всички часове извънреден труд, който си положил.

— Но той не се брои…

— За мен се брои. Никога не бих допуснал неподготвен монтьор да се яви на изпит за квалификация — отлично го знаеш — а ти си най-кадърният ми монтьор. Затова в плика на масата ще намериш документи, удостоверяващи, че си работил пет години при мен. Не обръщай внимание какви дати съм вписал. Ясно?

— Ясно като бял лен.

Това си беше наша шега. Един монтьор, работил за чичо Бернард, беше научил погрешно израза, но го използваше непрекъснато. Чичо не го поправи нито веднъж. Тогава за последен път чух чичо Бернард да се смее.

Взех изпита по теория, а няколко месеца по-късно — и изпита за професионална квалификация. Тогава чичо Бернард вече беше в кома. Още преди дъщеря му да поиска от лекарите да изключат животоподдържащата апаратура, на практика аз — двайсетгодишен хлапак — ръководех автосервиза. И въпреки това ми дойде като шок… не, твърде пресилено е, по-скоро като изненада, когато отвориха завещанието и се оказа, че чичо Бернард е оставил автосервиза на мен.

Дъщеря му, разбира се, възропта. Заяви, че често съм оставал насаме с баща ѝ и съм го изманипулирал. Нямам никакво желание да се карам, отговорих. Чичо Бернард ми е завещал сервиза не за да ме направи богат, а защото е искал роднина да продължи бизнеса. Предложих на дъщеря му да купя сервиза на определена от нея цена. Така поне главното желание на покойния ми чичо щеше да бъде изпълнено. Тя назова цена. Отговорих, че ние, Опгорци, не се пазарим, но такава сума е непосилна за мен, пък е и неоправдано висока спрямо приходите от автосервиза. Дъщерята на чичо Бернард обяви сервиза за продан, не намери купувач, макар многократно да свали цената и накрая пак опря до мен. Разплатихме се, тя подписа договора за покупко-продажба и изхвърча от автосервиза бясна, все едно ощетената бе тя, а не аз.

Положих неимоверни усилия бизнесът със сервиза да върви. Уви, липсваше ми опит, пък и пазарните тенденции не бяха на моя страна. И все пак се справях сносно, защото автосервизите в региона масово затваряха, а това увеличаваше моята клиентела. Така успях да задържа Маркус на половин работен ден. Вечер аз и Карл преглеждахме счетоводните сметки — той беше завършил стопанска гимназия и правеше разлика между дебит и кредит. Стана ни ясно, че двете бензинови колонки пред сервиза носят повече приходи от самия сервиз.

— От Транспортната инспекция се отбиха на проверка — съобщих една вечер. — Ако искаме да си запазим лиценза, трябва да обновим оборудването.

— И колко ще струва? — попита Карл.

— Двеста хиляди. Може и повече.

— Няма как да си го позволим.

— Знам. Какво ще правим?

Говорех в множествено число, защото автосервизът изхранваше и двама ни. Знаех отговора, но попитах Карл, защото исках той да го изрече на глас.

— Продай сервиза и задръж колонките — каза той.

Разтрих си тила. Грете Смит го беше „обрала“ с машинка. Усещах как къси косъмчета боцкат върховете на пръстите ми. Тази прическа се наричала „моряшка подстрижка“. В момента не била на мода, но била класическа, затова, ако след десет години погледна моя днешна снимка, нямало да се чувствам нелепо. След това хората ми повтаряха, че още повече съм заприличал на баща си, същинско негово копие. Подобни коментари ме вбесяваха, защото добре виждах колко са правдиви.

— Знам, предпочиташ да ремонтираш коли вместо да ги зареждаш с гориво — продължи Карл, след като нито кимнах, нито плюх.

— Нищо, де. И без друго вече няма кой знае колко за поправяне. В днешно време колите ги правят по-иначе. И ние, монтьорите, се занимаваме общо взето само с идиотщини. Днес не ти е нужен усет.

Бях на двайсет, а звучах като шейсетгодишен дядка.

На следващия ден Вилум Вилумсен дойде да огледа автосервиза. При Вилумсен телесната дебелина изглеждаше съвсем естествена. Първо, самите му габарити бяха огромни и изискваха голям корем, едри бедра, масивна долна челюст, та целостта да е балансирана, да се получи съразмерно съчетание. Второ, той вървеше, говореше и жестикулираше като дебелак. Всъщност и аз не знам как да го обясня. Чакайте, ще опитам: Вилумсен се клатушкаше като патица, говореше високо, безпардонно и илюстрираше думите си с красноречиви жестове и гримаси. И трето, пушеше цигари. Освен ако не се казваш Клинт Истууд, няма как да не си дебел и да се надяваш да те възприемат сериозно като пушач. Дори Уинстън Чърчил и Орсън Уелс са се затруднили да го постигнат. Вилумсен продаваше автомобили втора ръка и режеше за скрап онези, които не успяваше да пробута. Случваше се да купувам части от него. Той търгуваше и с други употребявани вещи и според мълвата бил склонен да преговаря, ако го помолиш да пласира крадена стока. Същото важало и когато ти трябва бърз кредит, а банката не ти се доверява. Но бог да ти е на помощ, ако не му се издължиш навреме. Вилумсен разполагаше със силовак на повикване — датчанин от Ютландия — който с ефикасни прийоми, включващи употреба на клещи, те принуждаваше да си погасиш дълга, дори ако това налага да обереш родната си майка. Всъщност никой не беше виждал въпросния главорез, но когато един ден — бяхме още момчета — съзряхме бял ягуар с датска регистрация да стои паркиран пред борсата на Вилумсен, бродещите градски легенди разпалиха въображението ни. Агресивен дизайн и датски табели. Повече не ни трябваше.

И така, Вилумсен прегледа всички уреди, инструменти, всичко, годно да се развие и демонтира. После назова на каква цена е склонен да купи оборудването.

— Не е много — отбелязах. — Достатъчно си в час с материята, за да разбереш, че всичко е топ качество.

— Да, но ти сам го каза, Рой: оборудването трябва да се модернизира. Иначе ще ти отнемат лиценза.

— Но на теб не ти трябва лицензиран автосервиз, Вилумсен. Нужна ти е просто работилница, където да закърпваш таратайките си, колкото да вървят една седмица, след като си ги продал.

Вилумсен се разсмя гръмко.

— Определям цената не според това, каква работа ще свърши оборудването на мен, а колко безполезно е за теб, Рой Опгор.

Всеки ден научавах нови неща.

— При едно условие — настоях. — Да вземеш и Маркус.

— Да го взема? Все едно е чук. Впрочем, той наистина прилича повече на чук, отколкото на монтьор.

— Няма да отстъпя от това условие, Вилумсен.

— Не съм сигурен дали ми трябва помощник, Рой. Данъци, осигурителни вноски.

— Да, да, знам, но Маркус ще се грижи колите, които продаваш, поне да са безопасни за движението. Ти не го правиш.

Вилумсен защипа с два пръста двойната си гуша, преструвайки се, че изчислява наум. Погледна ме с огромните си като на октопод очи и назова още по-ниска цена.

Нямах сили за повече преговори. Съгласих се. Вилумсен побърза да ми протегне ръка — сигурно за да не взема да преосмисля. Погледнах петте разперени сиво-бели пръста. Ръката му приличаше на латексова ръкавица, пълна с вода. Улових я и потреперих.

— Утре ще дойда да взема всичко — каза той.

Вилумсен уволни Маркус на третия месец. Изпитателният срок не беше изтекъл и Вилумсен не беше длъжен да отправя на Маркус предизвестие за прекратяването на трудовия договор. Обосновал решението с факта, че веднъж Маркус закъснял, той му направил забележка, но провинението се повторило.

— Вярно ли е? — попитах Маркус, който дойде при мен да ме пита ще го взема ли на работа при мен в бензиностанцията, където бачках сам по дванайсет часа всеки ден.

— Да — потвърди той. — Десет минути през септември. И четири минути през ноември.

И така, двете бензинови колонки вече изхранваха трима души. Оборудвах сградата, където преди се помещаваше сервизът, с хладилна витрина за безалкохолни напитки и рафтове с опаковани закуски. Но, разбира се, за местните по-близо беше хранителният магазин, където, освен това предлагаха и по-богат асортимент.

— Лоша работа. — Карл посочи сметките ни.

— В долината продават вили. Само почакай до зимата. Новите собственици ще минават оттук.

Карл кимна.

— Страшен инат си.

Веднъж пред бензиностанцията паркира огромен джип. Двама мъже слязоха и заобиколиха сервиза и автомивката, все едно търсеха нещо. Излязох.

— Тоалетната е вътре — уточних.

Дойдоха при мен, връчиха ми две визитки и заявиха, че са представители на безусловно най-голямата верига бензиностанции в страната. Попитаха удобно ли е да проведем онзи разговор.

— Кой разговор? — попитах и мигом се досетих, че ги е повикал Карл.

Двамата мъже били, казаха, впечатлени колко съм постигнал с толкова малко и ми обясниха колко много бих постигнал с малко повече.

— Десетгодишен договор за франчайзинг — предложиха.

Бяха осведомени за мащабното застрояване с вили в долината и с прогнозите за увеличение на трафика по главния път покрай бензиностанцията ми.

— Какво им отговори? — попита ме нетърпеливо Карл, когато се прибрах вкъщи.

— „Благодаря“, това им отговорих. — Отпуснах се до кухненската маса, където Карл беше сервирал чиния с кюфтета — полуфабрикат от магазина.

— Благодаря? — изуми се Карл. — В смисъл… — опитваше се да разгадае изражението ми, докато нагъваше лакомо. — В смисъл „не, благодаря“? По дяволите, Рой!

— Искаха да купят всичко. Постройката, земята. Предложиха, естествено, огромна сума. Но аз явно обичам да притежавам. Сигурно заради фермера в мен.

— Но, да му се не види, ние едва си държим главата над водата!

— Трябваше да се посъветваш с мен, преди да ги извикаш.

— Ако бях опитал, щеше да отсечеш „не“ още преди да си ме изслушал.

— Вярно е.

Карл простена и зарови в шепи лицето си. Поседя така няколко минути. Въздъхна.

— Прав си — каза. — Не биваше да се меся по този начин. Извинявай. Просто се опитах да помогна.

— Знам. Благодаря.

Той разтвори пръстите на едната си ръка ме погледна с едното си око.

— Изобщо ли не се възползва от посещението им?

— Възползвах се.

— И как?

— Чакаше ги дълъг път и напълниха резервоара догоре.

7

Татко ме беше понаучил да се боксирам, но не съм съвсем сигурен дали наистина ме биваше с юмруците.

Та, една вечер в Ортюн се провеждаше редовната вечеринка. Бандата — неизменно една и съща — изпълняваше шведски хитове. Всички музиканти бяха облечени във вталени бели костюми. Вокалистът — слаботелесен тип, известен с прякора Род, защото очевидно се стремеше да звучи и да изглежда като Род Стюарт, и да вкара в леглото си толкова жени, колкото британския рокдинозавър — врещеше на причудлив норвежко-шведски. Горе-долу така говореше и странстващият проповедник Арман, който от време на време се отбиваше в Ус, за да възвести, че вълна на религиозно пробуждане била заляла страната — радостно събитие, защото наближавал денят на Страшния съд. Ако присъстваше на танците онази вечер, проповедникът щеше да разбере, че в сферата на духовното обновление остава още доста работа. Хора от всички възрасти, и от двата пола, се клатушкаха пияни по моравата пред културния дом и се наливаха с домашен алкохол. Внесяха ли го вътре, им го конфискуваха. В самия културен дом хората се подпираха, докато танцуваха по двойки, а Род пееше за златистокафяви очи. По някое време им писна и повечето излязоха — едни, за да продължат с пиенето, други тръгнаха към брезовата горичка, за да се сношават, да повръщат или по друг начин да удовлетворят физиологичните си нужди. А някои дори не си правеха труда да се крият в гората. Всеизвестна беше историята как веднъж нашичкият Род поканил на сцената своя запалена фенка, за да изпеят заедно авторско парче на групата със заглавие „Тази вечер мислиш ли за мен“. Това парче толкова приличало на „Wonderful Tonight“ на Ерик Клептън, че беше истинско чудо как Род съумял да запази каменно изражение. След втория куплет певецът дал знак на китариста да изпълни дълго соло и изчезнал зад сцената ведно с момичето и микрофона. Когато дошъл моментът за третия куплет, от страничната част на сцената се разнесло задъхано, усилно пеене. Род се появил на сцената — сам — и намигнал на две момичета от публиката най-отпред. Забелязал ужасените им погледи, свел очи и видял кървави струйки по белия си панталон. Довършил припева, закрепил микрофона за стойката, въздъхнал с усмивка и започнал да отброява до началото на следващото парче.

Дълги, светли летни вечери. Обикновено юмручните разправи започваха чак след десет.

Двама мъже. Почти винаги конкретният повод беше жена.

Жена, с която единият е говорил или танцувал прекалено дълго и прекалено интимно. В повечето случаи конфликтът бе възникнал много по-рано, но часът на разплатата идваше в някоя съботна вечеринка в Ортюн, подпален от изпития алкохол и подклаждан от публиката. Понякога жената беше само конкретен повод, едва ли не удобен претекст за побойника, а побойници съвсем не липсваха. Бабаити, които умеят да се бият и почти нищо друго, използваха Ортюн за арена. Друг път — впрочем почти винаги, когато беше замесен Карл — причина за сбиването беше искрена ревност. Обаятелният Карл не предразполагаше към физически сблъсък и в негово лице изпечените побойници не виждаха достоен съперник. Нахвърляха му се предимно типове в състояние на афект, вбесени, задето е разсмял група момичета, проявил е повече галантност, отколкото е по силите на техните ухажори. Или просто сините му очи бяха привлекли погледа на някое момиче, но нищо повече. Карл си имаше приятелка, при това не коя да е, а дъщерята на общинския управител. Би следвало да го смятат за безобиден. През мъглата на алкохола обаче нещата явно изглеждаха по-различно. Ще му покажат те на този проклет, красив като жена сваляч с изискан говор. А искреното му, почти снизходително изумление след първия удар ги ожесточаваше още повече. Допълнително ги провокираше липсата на всякакво желание да се защитава.

В този момент се намесвах аз.

Моята роля включваше главно да неутрализирам, да възпирам хората да нанасят поражения, както сапьор обезврежда бомба. Практичен съм и разбирам от механика — сигурно това е причината. Схващам явления, свързани с гравитация, маса и скорост. И затова правех необходимото, за да спра онези, които скачат да бият по-малкия ми брат. Само необходимото — нито повече, нито по-малко. Но, естествено, понякога беше необходимо доста. Отнасяха го носове, ребра, челюсти.

Веднъж един другоселец цапардоса Карл право по носа.

Бързо се озовах на мястото. Спомням си спуканите кокалчета на ръката ми, кръв до лакти и как някой вика:

— Достатъчно, Рой!

Не, не беше достатъчно. Още един удар по окървавеното лице под мен, и проблемът щеше да намери окончателното си решение.

— Ленсманът идва, Рой.

Навеждам се и прошепвам в ухото, където кръвта се разделя и се стича от двете страни:

— Повече да не си докоснал брат ми, чу ли?

Изцъклен поглед, изпразнен в резултат от алкохол и болка, е вперен в мен, но се е вглъбил навътре към себе си. Замахвам. Главата под мен кимва. Изправям се, изтупвам си дрехите, отивам до волвото, чийто двигател работи, а вратата откъм шофьорското място е отворена. Карл вече си е легнал на задната седалка.

— Само да си изцапал с кръв седалката! — предупреждавам го, давам газ и отпускам съединителя толкова рязко, че зад нас се разхвърчава трева и пръст.

— Рой — обажда се задавен глас отзад, след като вземам първите два завоя по баира.

— Да. Нищо няма да кажа на Мари.

— Не е това.

— Да не ти се повръща?

— Не! Искам да ти кажа нещо.

— По-добре опитай да…

— Обичам те, братко.

— Карл, недей…

— Чакай! Аз съм тъпанар и идиот, а ти… нехаеш какъв съм тъпак и всеки път идваш и ме измъкваш. — Аха-аха да заплаче. — Рой, ти си… ти си всичко, което имам.

Гледам окървавената ръка, с която държа волана. Бодър съм като кукуряк, кръвта пулсира в тялото ми. Усещането е прекрасно. Можех да го ударя още веднъж. Типът на земята под мен беше просто жалък ревнивец, неудачник. Не беше нужно да го млатя до смърт. Но, мамка му, как ми се искаше!

Оказа се, че бабаитът, на когото потроших челюстта, обикалял купони, където никой не знаел за печалната му слава, набелязвал си някого и го смазвал от бой. Чаках да ме извикат в полицията. Чух обаче, че потърпевшият отишъл при ленсмана, а той го посъветвал да не се разправя, защото Карл имал счупено ребро — между другото, лъжа. Впоследствие осъзнах колко добра инвестиция е била въпросната счупена челюст. Благодарение на спечелената слава често, когато Карл загазеше, беше достатъчно само да се появя и да застана със скръстени ръце — и биячите подвиваха опашка.

— Мамка му — подсмръкна една вечер Карл, задавен от сълзи и пиян, докато лежахме в леглата си след поредната случка в Ортюн. — Та аз не правя нищо лошо. Разсмивам момичетата. И мъжагите мигом побесняват. После идваш ти, спасяваш ми кожата и си създаваш нови врагове. Мамка му — изхлипа той. — Извинявай. — Удари по дъските на леглото под матрака ми. — Чуваш ли? Извинявай!

— Зарежи ги тия тъпанари. Заспивай.

— Извинявай!

— Заспивай, ти казвам.

— Добре. Добре. Ей, Рой…

— Мхм?

— Благодаря ти. Благодаря за… за…

— Стига си дрънкал, става ли?

— … задето си мой брат. Лека нощ.

Тишина. Най-сетне. От долното легло се разнася равномерното му дишане. Дишане на човек с чувство за безопасност. Няма нищо по-хубаво от звука на по-малък брат, който се чувства на сигурно място.

По време на съдбоносната танцова забава, основна причина Карл да изостави Ус и мен, нямаше бой. Карл се напи, Род прегракна, а Мари си тръгна. Тогава не ми стана ясно за какво се сдърпаха тя и Карл. Като дъщеря на общинския управител навярно не беше странно, че Мари се вълнува от хорското мнение повече от Карл. При всички случаи ѝ беше омръзнало да бъде персонален пазач на Карл, когато е къркан. И през въпросната вечер прехвърли тази задача на най-добрата си приятелка Грете, а тя — от своя страна — се нагърби с нея повече от охотно. Човек трябваше да е сляп, за да не забележи, че Грете е влюбена в Карл, но, естествено, не беше изключено това да е убягнало на Мари. Така или иначе, явно не е могла да предвиди какво ще се случи. А именно че Грете — след като бе придържала Карл прав на дансинга, докато Род, верен на навика си, приключваше вечерта с „Love Me Tender“ — после го съпроводила до брезовата горичка. И там, по думите на Карл, двамата правили секс прави, подпрени на дърво. Той заспал, но по едно време се събудил от търкането на якето ѝ в кората на дървото. Звукът секнал, когато платът се разпрал и перцата от пълнежа се разхвърчали във въздуха като миниатюрни ангелчета. Така се изрази Карл. Миниатюрни ангелчета. И в тишината той съобразил, че Грете не е издала нито звук — или от нежелание да развали любовната магия, или защото съвместното им занимание не ѝ носело особено физическо удовлетворение. И Карл спрял.

— Предложих да ѝ купя ново яке — сподели ми той на следващата сутрин от долното легло. — Тя обаче отказа. Щяла да си го зашие. И аз я попитах… — Карл простена. В стаята тегнеше дъх на алкохол. — Предположих ѝ да ѝ помогна да го зашие.

Смях се до сълзи. Чух го как си захлупва главата с възглавницата. Надвесих се отгоре:

— И сега какво ще правиш, Дон Жуан?

— Не знам — долетя изпод възглавницата.

— Някой видя ли ви?

Никой не ги видял. Във всеки случай мина седмица, без клюка за изпълнението на Карл и Грете да стигне до ушите ни. Явно и до ушите на Мари.

По всичко изглеждаше, че Карл е минал метър.

До деня, в който Грете се отби у нас. Карл и аз седяхме в зимната градина и я видяхме да се задава на велосипед от Козия завой.

— По дяволите! — изруга Карл.

— Сигурно търси горския любовник — пошегувах се.

Карл го удари на молба и накрая излязох и излъгах Грете, че брат ми е пипнал тежък грип. Заразен грип. Грете ме гледаше втренчено, сякаш се прицелваше в мен с потния си лъснал нос. Обърна се и си тръгна. Долу, при велосипеда, си облече пухеното яке, защипано за багажника. Шевовете прорязваха гърба като белег.

На следващия ден пак дойде. Карл отвори. Преди той да обели и дума, тя изтърсила, че го обича. Направихме голям гаф, отговорил той. Издъних се. И сега съжалявам.

На още по-следващия ден Мари звънна по телефона и съобщи, че Грете ѝ е разказала всичко. Мари не можела да бъде с момче, което ѝ е изневерило. По думите на Карл Мари се била разплакала, но запазила спокойствие. Карл недоумяваше. Разбираше защо Мари къса с него, но не и защо Грете ѝ е разправила случката в брезовата гора. Добре, Грете му е била бясна, заради якето и не само. Искала е да му отмъсти. Ясно. Но така е изгубила най-добрата си приятелка, а това не е ли чист автогол? Не знаех какво да му отговоря, но пак се сетих за историята, която научих от чичо Бернард: как злонамерени хора подавали фалшиви сигнали на корабите. И тогава в съзнанието ми Грете се превърна в подводен камък. Спотайва се невидим и само чака случай да разцепи корпуса на някой кораб. Донякъде тя заслужаваше съжаление, защото бе попаднала в капана на несподелените си чувства, но от друга страна, Грете бе предала Мари толкова грубо, колкото и Карл. В тази жена аз съзирах нещо, органически чуждо на Карл. Спотаена злоба. Заради тази злоба болката от саморазрушителното поведение е по-слаба от радостта, че си повлякъл и други към пропастта. Психологията на училищните стрелци. Разликата е, че в случая училищният стрелец продължава да живее. Или поне да съществува. Да облъчва хората. Да им подстригва косите.

Няколко седмици по-късно Мари най-неочаквано напусна Ус и се премести в големия град. Е, всъщност тя твърдеше, че през цялото време планът е предвиждал тя да замине, за да следва.

След още няколко седмици — също толкова неочаквано — Карл ми съобщи, че спечелил стипендия, за да следва „Финанси и бизнес администрация“ в Минесота, САЩ.

— Няма как да откажеш, разбира се — преглътнах с мъка.

— Май няма — съгласи се той уж колебливо, но все едно — не успя да ме заблуди. Знаех, че отдавна го е решил.

Заредиха се напрегнати дни. Бях страшно зает в бензиностанцията, а Карл — с подготовката за пътуването. Повече не го обсъждахме. Закарах го до летището. Пътувахме няколко часа, ала странно защо почти не обелихме дума. Валеше като из ведро и шумът от чистачките запълваше угнетителната тишина.

Спрях пред входа към залата за заминаващи. Угасих двигателя и се прокашлях, за да изцедя звук от гласните си струни:

— Ще се върнеш ли?

— Е, иска ли питане — излъга той с обичлива, лъчезарна усмивка и ме прегърна.

През целия път на връщане до Ус шофирах под проливен дъжд.

По тъмно паркирах на двора и влязох при призраците в къщата.

8

И ето че Карл се върна. Беше петък вечер, а аз бях сам в бензиностанцията. Сам с мислите си, както се казва.

Отдавах решението на брат ми да замине за САЩ на желанието да оползотвори високия си успех в училище и талантите си, за да направи кариера; на мечтата да се махне от това забутано село, да разшири кръгозора си. Обяснявах си го и със стремежа му да избяга от спомените, от тежко надвисналите, угнетителни сенки над „Опгор“. Чак сега, след като се върна, ми хрумна вероятността заминаването му преди години да е било свързано с Мари Ос.

Тя го заряза, защото той ѝ изневери с най-добрата ѝ приятелка. И все пак оставаше известно съмнение дали пък провинението на Карл не е послужило на Мари като удобен повод да му бие шута. Така или иначе, тя се целеше в по-добра партия от фермера Опгор. Изборът ѝ на съпруг го доказа. Мари и Дан Кране се бяха запознали в университета в Осло. И двамата бяха активни членове на Работническата партия. Дан също произлизаше от заможно и образовано семейство. Кандидатства за редактор в местния вестник и го назначиха. С Мари вече имаха две деца. Разшириха втората къща в бащиното ѝ имение и сега тя беше по-голяма от основната, където живееха родителите ѝ. Мари затвори устата на злите езици, че не е била достатъчна добра за Карл Опгор. Тя получи своя реванш, че и повече.

А на Карл, отхвърления селтак, все още му предстоеше да навакса изгубения престиж и да се реабилитира в очите на земляците си. Затова ли се беше върнал? Да се перчи с трофейната си съпруга, с кадилака и с проект за хотел, какъвто никой в Ус не е виждал?

Защото този проект беше безумен, какво ти, направо безнадежден. Първо, Карл настояваше хотелът да се намира отвъд границата на горския пояс, а това означаваше да се построи още няколко километра път нагоре. И цялата работа — за да се застрахова срещу обвинения, че лъже, рекламирайки хотела като „високопланински“, впрочем определение, фриволно използвано и за хотели на сравнително ниска надморска височина.

Второ: кой ходи в планината, за да седи в сауна и да се къпе в хладка вода? Тези развлечения не са ли типични за града и за равнинните местности?

И трето: нашенци не биха рискували да си изгубят имота и дома заради някаква въздушна кула. За да успее, Карл трябваше да убеди всички да се включат в неговия проект, да разпръсне риска. А как, по дяволите, се постига това в село, където недоверието към всичко ново, дошло отвън — освен ако не е нов модел форд или филм с Шварценегер — е нещо, което, дето се вика, всмукваш с майчиното си мляко?

И накрая, разбира се, изникваше въпросът за мотивите на Карл. Той твърдеше, че го тласка амбицията да превърне Ус в икономически и туристически център, да го спаси от безмълвна гибел.

Но хората нямаше ли да прозрат истинските му подбуди, да си дадат сметка, че всъщност Карл иска да издигне на пиедестал самия себе си? Защото такива като него, успели в чужбина, се завръщат по родните си места именно по тази причина. Навън беше успял, но в родното си село продължаваше да бъде просто бройкаджия, зарязан от дъщерята на виден местен политик и после офейкал. Защото никъде признанието не е толкова ценно, колкото у дома, там, където се смяташ за неразбран. Но в същото време си опустошително и освобождаващо разбран. „Знам те аз теб“ — казват хората в нашия край. Полузаплашително, полууспокоително. Ще рече, знаят кой си всъщност. Невъзможно е дълго време да се криеш зад лъжи и сред миманса.

Проследих с поглед завоя на главния път към площада.

Прозрачност. Това е проклятието и благословията на малките населени места. Рано или късно всичко излиза наяве. Всичко. Но явно Карл беше склонен да поеме този риск, само и само да му издигнат паметник на площада, да се сдобие със славата, отредена предимно на кметове, проповедници и естрадни певци.

Вратата се отвори и прекъсна мислите ми. Влезе Юлие.

— Ти ли ще си нощна смяна? — попита високо тя и завъртя очи към тавана с преиграна изненада.

Ожесточено жвакаше дъвката. Скръсти ръце. Премести тежестта върху другия си крак. Беше се поиздокарала; късо яке върху прилепналата тениска, с повече грим, отколкото бях свикнал да я виждам. Не беше очаквала да ме завари тук и малко се смути, задето се появява пред мен в тази роля. Мацка в петък вечер. На мен не ми пречеше. На нея обаче — явно да.

— Егил не се чувства добре — поясних.

— Ами защо не се обади на друг? На мен, например? Не е редно ти да…

— Егил ми звънна в последния момент. Няма проблем. Какво ще обичаш, Юлие?

— Нищо. — Тя спука балончето от дъвка и сложи точка. — Отбих се само да кажа здрасти на Егил.

— Добре. Ще му предам, че си идвала.

Тя ме гледаше и дъвчеше с премрежен поглед. Беше си възвърнала самоувереността — поне привидно — и пак влезе в ролята на Нахаканата Юлие.

— Като млад какво правеше в петък вечер, Рой? — Леко заваляше думите. Беше си пийнала.

— Танцувах.

Тя се ококори.

— Танцувал си? Ти?

— Може да се каже.

Отвън се чу шум от изфорсиран двигател. Като ръмжене на нощен хищник. Или като животински зов за съвкупление. Юлие метна раздразнен поглед през рамо, към вратата. После обърна гръб на касовия апарат, опъна назад ръце, опря длани о тезгяха, късото ѝ яке се вдигна съвсем нагоре, тя се засили, подскочи и намести дупе върху тезгяха.

— Мацките връзваха ли ти?

— Не — отвърнах и се заех да преглеждам записите от охранителните камери до бензиновите колонки.

Като кажа на хората, че през уикенда поне един шофьор дневно зарежда и потегля, без да плати, те се шокират и обявяват виладжиите за големи мошеници. Напротив, възразявам, причината по-скоро е, че виладжиите са богати и не мислят за пари. При девет от десет случая в отговор на подканата за плащане, изпратена до адреса, на който е регистриран автомобилът нарушител, получаваме цялата дължима сума плюс с извинение, задето от разсеяност са забравили да платят. Защото, за разлика от татко, Карл и мен, тези хора никога не следят брояча, докато си зареждат кадилака, мислено сбогувайки се с други неща, за да похарчат тези пари: компактдискове, нов панталон, онази екскурзия с кола до Щатите, за която татко им говори от години.

— И защо? — полюбопитства Юлие. — Та ти си адски секси — изкиска се тя.

— Явно едно време не съм бил.

— А сега? Защо нямаш приятелка?

— Имах — отвърнах и приключих с почистването на таблите за храна. Тази вечер беше доста натоварено, но положението вече започваше да се успокоява. — Оженихме се деветнайсетгодишни, но по време на сватбеното пътешествие тя се удави.

— Сериозно? — възкликна Юлие, макар да знаеше, че си измислям.

— Падна от яхтата ми насред Тихия океан — сигурно заради многото изпито шампанско. Изгълголи колко ме обича и изчезна.

— Не се ли хвърли да я извадиш?

— Тези яхти се движат с голяма скорост, непостижима за плувец. Ако се бях хвърлил и аз, и двамата щяхме да се удавим.

— И все пак. Нали си я обичал.

— Да. Затова ѝ хвърлих спасителен пояс.

— Това поне. — Юлие седеше прегърбена, опряла длани о тезгяха. — Но след като си я изгубил, си намерил сили да продължиш?

— Направо невероятно е без колко неща може да съществува човек, Юлие. Само почакай и ще разбереш.

— Не — възрази беззвучно тя. — Нямам намерение да чакам, за да разбирам. Ще взема всичко сега.

— А какво искаш?

Въпросът дойде машинално. Просто вяло и разсеяно върнах топката обратно над мрежата. Но като видях как премреженият ѝ взор се впива в очите ми, а по лицето ѝ като кърваво петно се разлива похотлива усмивка, ми идеше да си отхапя езика.

— Сигурно гледаш много порно. Понеже момичето на мечтите ти се е удавило, искам да кажа. И търсиш все мацки на деветнайсет, нали? Щото тя е била на толкова. With big boobs[11]?

Доста се позабавих с отговора, сигурно затова тя го изтълкува като знак, че е уцелила право в десетката. В резултат аз се забърках още повече. Разговорът вече беше излязъл от контрол. Тя беше на седемнайсет, аз бях шефът, когото си бе наумила да свали, и сега — пияна и дръзка — играеше игра, въобразявайки си, че я владее, защото тези номера минаваха при момчетата, които я чакаха навън. Можех да ѝ кажа всичко това и да спася достойнството си, но това означаваше да изритам пияна тийнейджърка от яхтата си. Затова упорито потърсих спасителен пояс. И за нея, и за себе си.

На помощ ми се притече отварянето на вратата. Юлие мигом се смъкна от тезгяха.

На прага стоеше мъж. Не си спомнях да съм го виждал. Пред бензиностанцията обаче не беше спрял автомобил. Явно човекът беше от селото — прегърбен, с хлътнали бузи и лице с формата на пясъчен часовник. По плешивия му череп стърчаха само отделни снопчета коса.

Стоеше на вратата и се взираше в мен. Сякаш му идеше да се обърне и да си тръгне. Може би беше един от онези, които навремето ступвах на моравата пред Ортюн: един от онези, които набелязвах; някой, който не беше забравил. Мъжът колебливо се отправи към стелажа с компактдискове. Докато ги прехвърляше, час по час ни поглеждаше крадешком.

— Кой е този? — прошепнах.

— Бащата на Наталие Му — отвърна също шепнешком Юлие.

Тенекеджията. Вярно, той беше, дявол да го вземе. Беше се променил. Залинял, дето има една дума. Изглеждаше болен. Напомняше ми на чичо Бернард накрая.

Му дойде до тезгяха. Постави компактдиск отгоре. Албумът „Най-големите хитове на Роджър Уитакър“, намален на символична цена. Тенекеджията изглеждаше някак сконфузен, сякаш се срамуваше от музикалните си предпочитания.

— Трийсет крони — казах. — С карта или…

— В брой — отвърна Му. — Днес Егил няма ли да идва на работа?

— Болен е — поясних. — Нещо друго ще обичаш ли?

Му се поколеба.

— Не — отвърна в крайна сметка, прибра рестото, взе компактдиска и си тръгна.

— Брей — промърмори Юлие и мигновено пак седна върху тезгяха.

— Брей — какво?

— Не видя ли? Престори се, че не ме познава.

— Видях само колко силно беше притеснен. И май предпочиташе да пазарува от Егил — каквото и да си бе наумил да купува.

— Какво искаш да кажеш?

— В петък вечер никой не излиза от къщи и не бие път чак дотук, защото, видите ли, изведнъж страшно му се е дослушал Роджър Уитакър. Този мъж не се срамуваше от избора на компактдиск. Просто взе най-евтиния.

— А защо да не е влязъл да си купи презервативи, но да не се е престрашил? — засмя се Юлие. Говореше, сякаш самата тя неведнъж бе изпадала в същата ситуация. — Що да не мачка тайно чаршафите с някоя? Семейна черта им е.

— Стига де.

— Или взема антидепресанти, нали фалира. Не го ли видя как зяпаше рафта с лекарства зад теб?

— И не знае, че тук не продаваме нищо по-силно от хапчета против главоболие? Хайде де! Впрочем, не знаех, че е фалирал.

— За бога, Рой, ти не общуваш с хората. Как очакваш да научиш от тях каквото и да било?!

— Сигурно си права. Е, тази вечер младостта няма ли да празнува?

— Младостта! — изсумтя презрително тя. Изглежда, претърсваше ума си за повод да остане. Пред лицето ѝ набъбна балон от дъвка. И се спука с пукота на стартов пистолет: — Симон разправя, че хотелът приличал на завод и никой нямало да инвестира в него.

Симон Нергор беше чичо на Юлие. Със сигурност ще кажа, че на него му оставих белег. Здравеняк; една година по-голям от мен и ходеше на тренировки по бокс. Дори участва в два двубоя в града. Веднъж Карл танцува с момиче, по което Симон си падаше, и Симон сграбчи брат ми за яката. Наобиколи ги тълпа. Отидох и попитах какъв е проблемът. Усуках шал около пръстите си и когато Симон отвори уста да ми отговори, му фраснах един. Усетих мек натиск от поддаващи зъби. Симон се олюля, изплю кръв и прикова в мен поглед, повече смаян, отколкото изплашен. Момчетата, трениращи бойни спортове, си мислят, че във всеки ръкопашен бой се спазват правила. Затова губят. Ако бъдем справедливи, той не се предаде. Започна да пристъпва напред-назад и да ме дебне със свити пестници като гард пред зейналата в устата му празнина. Ритнах го в коляното и той престана да подскача. Забих крак в бедрото му. Очите му се разшириха от шок. Явно не се беше замислял какво се случва, когато толкова много мускулни групи започнат да кървят отвътре. Вече не можеше да се движи. Просто стоеше и чакаше като на заколение подобно на обграден взвод, в героичната си идиотщина решил да се сражава до последна капка кръв. Аз обаче не му позволих да запази дори капчицата достойнство на смазания от бой. Най-безцеремонно му обърнах гръб, погледнах си часовника и — сякаш заради уговорка, която все още имах време да спазя — си тръгнах. Тълпата насърчаваше Симон да ме нападне. Те не разбираха онова, което знаех аз, а именно: той не беше в състояние да направи дори крачка. После хората започнаха да му подвикват презрителни епитети. Именно това, а не двата бисернобели зъба, впоследствие доизградени от зъболекаря, оставих като белег на Симон онази вечер.

— Чичо ти виждал ли е архитектурните планове?

— Той — не. Негов познат от банката ги е виждал. И според него хотелът приличал на завод. На завод за целулоза.

— Целулоза — повторих замислено. — На място, където не виреят дървета. Интересно.

— Моля?

Навън яростно избръмча изфорсиран двигател. Отговори му друг.

— Твоите тестостеронковци те викат. Върви при тях и ще намалиш вредните емисии.

— Такива са дечковци, Рой — простена Юлие.

— Ако не ти се ходи при тях, прибери се вкъщи и си пусни това — подадох ѝ един от петте екземпляра „Naturally“ на Джей Джей Кейл, които накрая се наложи да сваля от стелажа. Специално ги бях поръчал, убеден, че жителите на селото ще си паднат по тихия блус и минималистичните китарени сола на Кейл. Юлие обаче беше права. Не разговарях с хората, не ги познавах.

Тя взе диска, нацупено се смъкна от тезгяха и тръгна към вратата. Мимоходом ми показа среден пръст, докато си връткаше дупето предизвикателно с цялата хладна и невинна пресметливост, присъща на една седемнайсетгодишна тийнейджърка. Внезапно ми хрумна — не знам как — че въпреки всичко тази пресметливост е малко по-малко невинна, отколкото у шестнайсетгодишната Юлие, когато започна работа при мен. Какво ме прихващаше? Досега не бях мислил за Юлие по този начин, наистина. Или бях? Не. На тези мисли навярно ме бе навело вдигналото се яке, докато тя се качваше на тезгяха; то се прилепи към гърдите ѝ и зърната се очертаха през сутиена и тениската. Но, дявол да го вземе, момичето имаше големи гърди от тринайсетгодишна, само че досега не им бях обръщал внимание. Какво ми ставаше сега? Не бях цицоман, нито пък се възбуждах от тийнейджърки. В порносайтовете не търсех нито big boobs, нито nineteen.

И това далеч не беше единствената мистерия.

Силно ме озадачи и изражението. Не на Юлие, когато се почувства неловко, задето съм разбрал с какви типове се мотае в петък вечер. А сконфузеното изражение на тенекеджията Му. Погледът му пърхаше насам-натам като нощна пеперуда. Опита се да избяга от моя. Според Юлие шарел по рафтовете зад мен. Обърнах се. Плъзнах очи по рафтовете. Връхлетя ме подозрение. Мигом го отблъснах, ала то се върна подобно на проклетата бяла точица — топка за пинг-понг — от първия игрален автомат в Ус, когато аз и Карл бяхме деца. Татко ни караше дотам, чакахме на опашка и той ни даваше монети с такава физиономия, все едно ни е завел в Дисниленд.

Защото и преди бях виждал срам. У дома. В огледално отражение. Умеех да разпознавам срама — непреодолимия срам, не само защото стореният грях е отвратителен и непростим. А и защото ще се повтори. Въпреки клетвите на отражението ти, че това е за последно, грехът ще се повтори, пак и пак. Срам от самото действие, но още повече срам от твоята слабохарактерност, от неспособността ти да спреш, да се противопоставиш на императивния нагон да правиш нещо, което не искаш. Ако го искаше, поне щеше да хвърлиш вината върху непоправимо злата си природа.

9

Събота сутрин. Маркус пое смяната, а аз шофирах нагоре по баира на втора предавка. Спрях пред къщи и изфорсирах двигателя, за да съм сигурен, че са ме чули.

Карл и Шанън седяха в кухнята, разглеждаха чертежите на хотела и обсъждаха презентацията.

— Симон Нергор твърди, че никой няма да инвестира. — Облегнах се на рамката на вратата и се прозинах. — Негов познат, банков служител, бил видял плановете.

— Аз пък говорих с поне дузина хора; всичките са във възторг от проекта — възрази Карл.

— В Ус ли?

— В Торонто. Сведущи хора.

Свих рамене.

— Ще ти се наложи да убедиш в правотата си хора, които не живеят в Торонто и не са сведущи. Успех. Ще си лягам.

— Днес Ю Ос се съгласи да се срещнем — съобщи Карл.

— Ами? — Спрях.

— Да. На празненството помолих Мари да ми уреди с него среща на четири очи.

— Супер. Затова ли я покани?

— Отчасти. Исках и да я запозная с Шанън. Ако ще живеем тук, предпочитам да не се гледат накриво. И знаеш ли? — Той сложи длан върху рамото на Шанън. — Моето момиче май разтопи ледената кралица.

— Глупости! — завъртя очи към тавана Шанън. — Тази жена ме ненавижда. Нали, Рой?

— Мдам.

За пръв път, откакто бях влязъл, погледнах право към Шанън. Беше се загърнала в голям бял домашен халат, а косата ѝ беше мокра, сигурно току-що бе излязла изпод душа, където бе отмила потта от снощните бурни креватни изпълнения. Досега изобщо не се беше разголвала, винаги носеше черни пуловери и панталони, но сега видях кожата на стройните ѝ прасци и на шията ѝ — бяла и чиста като на лицето, без нито едно петънце. Мокра, косата ѝ изглеждаше по-тъмна и по-матова на цвят, почти ръждивочервена, и аз открих нещо, което преди не бях забелязвал: няколко бледи лунички до носа ѝ. Тя се усмихна, но в погледа ѝ съзрях обида. Карл ли я беше засегнал с някоя реплика? Или пък аз! Вярно, на празненството намекнах доста дебелашки колко цинично ми е прозвучало лицемерното ѝ прехласване по близнаците на Мари, но нещо ми подсказваше, че Шанън не се притеснява от проявената безочливост и не се извинява за постъпките си.

— Шанън си е наумила тази вечер да ни сготви нещо норвежко — обади се Карл. — Какво ще кажеш за…

— Тази нощ ще бъда дежурен в бензиностанцията — прекъснах го. — Имам болен служител.

— Така ли? — повдигна вежда Карл. — Не разполагаш ли с още петима? Защо някой от тях не поеме смяната?

— Не могат. Почивен ден е, а и не съм ги предупредил. Всичко се случи в последния момент — разперих красноречиво ръце в смисъл, това е орисията на собственика на бензиностанция, в крайна сметка той опъва каиша.

По изражението на Карл прочетох, че не ми е повярвал нито за миг. Това е проблемът при братята — долавят всеки фалшив тон. Но какво, по дяволите, трябваше да им кажа? Че заради тяхното чукане не мога да спя?

— Ще ида да подремна малко.

Събуди ме звук. Не беше твърде силен, но първо, в планината не е особено шумно и второ, стори ми се някак несвойствен за нашия район. Сигурно затова слухът ми не го беше пропуснал без внимание.

Представляваше съскащо бръмчене, нещо средно между оса и моторна косачка.

Надникнах през прозореца. Станах от леглото, облякох се набързо, хукнах надолу по стълбите и се втурнах навън. После с бавни крачки се спуснах към Козия завой.

Там заварих ленсман Курт Улсен и Ерик Нерел. Мъж до тях държеше дистанционно. И тримата се взираха в онова, което ме бе събудило: бял дрон с размерите на плитка чиния се носеше във въздуха метър над главите им.

— Добър вечер — обадих се, когато ме забелязаха. — Да не претърсвате за рекламни плакати от инвеститорската среща?

— Здравей, Рой — отвърна ленсманът, без да докосне подскачащата цигара, забучена в ъгъла на устните му.

— Този път е частно владение. — Закопчах си колана. В бързината бях забравил. — Наше право е да разлепяме плакати.

— От частно до частно има разлика.

— Какво, общинско ли е? — Прецених, че е по-добре да се успокоя, защото рискувах да се разгневя повече от препоръчителното. — Ако пътят е общински, пътните власти щяха да се бръкнат за мантинела, не смяташ ли?

— Така е, Рой. Но конкретно този участък е извън обработваемата земя и жилищните площи на стопанството, а за такива територии важи законът за всеобщото право на достъп до природата.

— Думата ми е за плакати, а не дали имаш право да се намираш там, където стоиш в момента, ленсмане. Прибирам се от нощно дежурство. Можеше поне да ме предупредиш, че ще ме събудиш с този дрон.

— Можех, но не исках да ви безпокоя, Рой. Ще приключим бързо, само няколко снимки. А ако преценим за безопасно да спуснем екип в пропастта, ще бъдете, разбира се, предварително известени. — Погледна ме. Без хлад. Сякаш само наблюдаваше, правеше ми моментни фотоси подобно на дрона, който впрочем бе изчезнал под ръба на пропастта и най-вероятно в момента снимаше като за световно.

Кимнах, опитах се да отпусна напрегнатата мускулатура на смръщеното ми лице.

— Съжалявам — продължи Улсен. — Знам, темата е болезнена. — Разтегляше думите като свещеник. — Трябваше да те предупредя, но съм забравил колко близо е пропастта до къщата ти. Какво да ти кажа? Поне се радвай, че данъците ти се харчат, за да се изясни как всъщност се е случило нещастието. Нали всички го искаме.

„Всички? — изкрещя нещо в мен. — Ти го искаш. Това е твоята вечна шибана амбиция, Курт Улсен. Искаш на всяка цена да постигнеш онова, което баща ти не можа.“

— Добре. Имаш право, темата е щекотлива. Аз и Карл разполагаме с най-обща представа какво се случи навремето и се стараем по-скоро да го забравим, отколкото да получим яснота за всеки дребен детайл.

Успокой се. Точно така. Браво. Точно така.

— Разбира се.

Дронът пак се появи над ръба на бездната. Спря, застина във въздуха и зажужа неприятно в ушите. После пикира стръмно към нас и се приземи в дланта на онзи тип с дистанционното. В YouTube съм виждал как обучени ловни соколи се приземяват върху ръкавицата на стопанина си по приблизително същия начин. Направо ме побиха тръпки. Все едно се бях озовал в научнофантастичен филм, където светът живее в условията на фашистка диктатура, Големия брат те наблюдава постоянно и знаеш, че под кожата на мъжа с дрона се крият снопове електрически кабели.

— Много бързо се върна — отбеляза ленсманът, пусна угарката от цигарата си на земята и я стъпка.

— В по-разреден въздух изразходва повече батерия — поясни операторът.

— Но все пак успя да направи снимки, нали?

Операторът на дрона започна да цъка на мобилния си телефон и ние се скупчихме около него. Заради тъмнината кадрите бяха зърнести, нямаше и звук. Или навярно звукът беше записан, просто долу, в пропастта, цареше гробовна тишина. Изпотрошеният кадилак на татко приличаше на бръмбар, прекатурил се по гръб, с безпомощно подритващи в пространството крака, преди случаен минувач несъзнателно да го стъпче.

Ръждясалото, частично обрасло с мъх шаси и колелата, вирнати във въздуха, бяха непокътнати, но предницата и задната част от купето бяха напълно сплескани, все едно смачкани в пресата за скрап на Вилумсен.

Навярно заради тишината и мрака кадрите ми напомниха на документален филм как водолази се спускат до потъналия „Титаник“. Или заради вида на кадилака — красива развалина с отживял дизайн, разказ за преждевременна смърт, превърнала се в трагедия. Трагедия, често и многократно пресъздавана в моето въображение и във въображението на други до степен с годините да се утвърди чувството, че е била едва ли не неизбежна, че звездите са я предначертали. Зрелищната гибел и в чисто физически, и в метафоричен план на една предполагаемо несломима машина. Продължаваха да витаят догадки как се е случило, какъв ужас са изпитали пътниците пред лицето на смъртта. И то не каква да е смърт, не естествен край на вече изживян, неумолимо креещ живот, а скоропостижна смърт, внезапно сбогуване, плод на гибелни случайности. Потреперих.

— На земята има няколко паднали камъка — изкоментира Ерик Нерел.

— Не е известно кога са паднали — преди хиляда или преди сто години — отбеляза Курт Улсен. — Върху самата кола няма камъни. По шасито също не виждам вдлъбнатини или деформации от скални отломки. Ако изключим камъка, ранил алпиниста, няма признаци на скорошни срутвания.

— Той вече не е алпинист — отбеляза тихо Нерел, докато се взираше в екранчето. — Ръката му е парализирана и се е съсухрила до половината от предишния си размер. Години наред човекът се тъпчеше с болкоуспокояващи в конски дози…

— Е, поне е жив — агресивно прогърмя гласът на Улсен. Аз и Нерел го погледнахме. Лицето му се беше зачервило.

Какво искаше да каже с последната си реплика? Че алпинистът поне е жив за разлика от пътниците в кадилака ли? Не, в тона му звучеше по-особена, горчива нотка. Имаше друг подтекст. За баща си ли намекваше? За покойния ленсман Сигмюн Улсен?

— Логично е да се предположи, че камъните, срутили се в този участък, ще ударят шасито — посочи Улсен на екрана. — Да, но шасито е обрасло с мъх. Не личат никакви следи от удари от камък. Това ни доказва липсата на каквито и да било срутвания през изминалите години. А ние, хората, се учим от историята. От миналото си правим изводи за бъдещето.

— Докато някой камък не се стовари върху рамото ти. Или не те цапне по главата — отбелязах.

Ерик Нерел кимна бавно, докато си търкаше брадичката. Лицето на Улсен почервеня още повече.

— Пък и както казах, непрекъснато чуваме грохот от откъртващи се скални късове — напомних.

Гледах Улсен, но думите ми, разбира се, бяха предназначени за Ерик Нерел. Скоро му предстоеше да стане баща. На Нерел, не на Улсен. И пак той щеше да даде експертна оценка оправдано ли е да се изпрати долу екип от алпинисти, за да обследват катастрофиралия автомобил. А Улсен, разбира се, нямаше как да пренебрегне становището му, защото после, ако алпинистите претърпят злополука, щеше да си изгуби работата.

— Камъните може да не падат върху колата — поясних. — Но каква е гаранцията, че няма да паднат отстрани, където ще се намира обследващият екип?

И без да чуя отговора на Улсен, с периферното си зрение разбрах, че вече съм спечелил битката.

Стоях до Козия завой, а шумът от автомобилите им постепенно заглъхваше в далечината. Прелетя гарван. Изчаках отново да се възцари пълна тишина.

Влязох в къщата. Шанън, облечена в традиционното за нея черно, се беше облегнала на кухненския плот до прозореца. Изумих се как, макар облеклото ѝ да подчертаваше момчешки ъгловатото ѝ тяло, в цялата ѝ осанка имаше нещо подчертано женствено. Малките ѝ ръце се грееха, обвили димяща чаша, от чийто ръб висеше конче от пакетче чай.

— Кой беше? — попита тя.

— Ленсманът. Иска да обследва катастрофиралия кадилак. Било необходимо да се установи по каква причина татко е насочил колата към пропастта.

— Тя не е ли вече установена?

Вдигнах рамене.

— Случката се разигра пред очите ми. Той удари спирачки, но вече беше твърде късно. Важно е човек да спре навреме.

— Важно е човек да спре навреме — повтори тя и кимна по нашенски маниер.

Явно вече започваше да усвоява и нашия език на тялото. Нещо, което пак ме наведе на мисълта за онези научнофантастични филми.

— Било невъзможно колата да бъде извадена, каза Карл. Неприятно ли ти е, че тя е там?

— Освен че замърсява природата, не.

— Така ли? — Тя поднесе чашата към устните си и отпи малка глътка. — Защо?

— Ако родителите ми бяха издъхнали в двойното легло, нямаше да го изхвърлим.

Тя се усмихна.

— Това проява на сантименталност ли е, или по-скоро на безчувственост?

И аз се усмихнах. Вече почти не забелязвах отпуснатия ѝ клепач. Или пък той не беше толкова увиснал, колкото когато пристигнаха. Навярно и умората от дългото пътуване си бе казала думата.

— Според мен прагматичните съображения влияят на емоционалния ни живот в много по-голяма степен, отколкото си даваме сметка — казах. — Макар в романите да се разказва за несподелена любов, девет от десет души се влюбват в човек, способен да отговори на чувствата им.

— Сигурен ли си?

— Осем от десет — посмалих.

Застанах до нея. Забелязах, че тя ме наблюдава, докато сипвам кафе в кафеварката с малката жълта мерителна лъжичка.

— Прагматичен в смъртта и в любовта — подхвърлих. — Така е, когато човек живее в лишения, както тукашните жители. Но за теб това е нещо непознато.

— И защо смяташ така?

— Барбадос е богат остров — сама се похвали: карала си буик, следвала си в университет. Преместила си се в Торонто.

Тя видимо се поколеба, преди да ми отговори.

— Нарича се социална мобилност.

— Какво сега? Да не твърдиш, че си израснала в недоимък?

— Донякъде. — Тя си пое дъх. — Аз съм redleg.

— Redleg?

— Сигурно си чувал за така наречените hillbillys в Апалачите — светлокожа долна прослойка в САЩ. „Избавление“[12]. Банджо и кръвосмешение.

— Да, такава е стереотипната представа. Която, уви, се корени в реалността — точно както е и с redlegs, червенокраките, бялата долна прослойка в Барбадос. Червенокраките са потомци на ирландци и шотландци, пристигнали на острова през седемнайсети век, голяма част от тях — заточени каторжници. По подобен начин е заселена и Австралия. Червенокраките на практика били роби и съставлявали работната сила на Барбадос чак докато островът не започнал да внася роби от Африка. Но след премахването на робството африканските потомци успели да се подредят добре, докато преобладаващото мнозинство белолики червенокраки останали на социалното дъно. Повечето и до днес обитават бедняшки квартали. Живеят в… как ги наричахте вие на норвежки… коптори, така ли беше? Ние, червенокраките, сме общество извън обществото, впримчени сме в капана на бедността. Неграмотност, алкохолизъм, кръвосмешение, болести. Червенокраките в Барбадос рядко притежават нещо. Изключение правят малцина собственици на стопанства и малки магазини, в които обслужват по-богати от тях чернокожи. Другите червенокраки живеят на гърба на държавата, финансирана от данъците на тъмнокожи барбадосци. Знаеш ли по какво се отличаваме? По зъбите. Ако изобщо имаме такива, обикновено са кафяви.

— Но твоите са толкова…

— Майка ми се грижеше да се храня здравословно и да поддържам орална хигиена. Беше решила аз да живея по-добре от нея. След като тя почина, баба ми пое щафетата.

— Леле.

Не ми хрумна друг коментар.

Шанън духна чая.

— Ако не друго, ние, червенокраките, поне сме живият аргумент срещу твърденията, че само чернокожите и латиносите никога не се измъкват от капана на нищетата.

— Но поне ти си се измъкнала.

— Да. Дори да прозвучи малко расистко, смятам, че заслугата е на африканските ми гени.

— Ти? Африкански гени?

— Майка и баба са афробаджани. — Шанън видя слисването ми и се засмя. — Косата и кожата съм наследила от алкохолизиран ирландски червенокрак, който умрял, когато съм била на три годинки.

— И?

Тя вдигна слабите си рамене.

— Баба и майка, омъжени съответно за ирландец и за шотландец, живееха в Сейнт Джон и познатите ми никога не са ме смятали за истинска червенокрака. Отчасти защото притежавахме малко земя, но най-вече защото постъпих в Университета на Западните Индии в Бриджтаун. Бях не просто първото момиче в рода, което следва в университет, но и първото в целия квартал.

Погледнах Шанън. Откакто бе пристигнала в Ус, не я бях чувал да говори толкова много за себе си. Навярно причината беше съвсем простичка: не я бях питал. Тоест, не и след онзи път, когато тя предпочете аз да разкажа за себе си, докато двамата с Карл лежаха на долното легло. Изглежда, Шанън е искала да ме поопознае, преди да ми разкрие подробности от личния си живот. И явно бях спечелил доверието ѝ.

Прокашлях се.

— Сигурно се иска смелост да вземеш такова решение.

— Баба ми го взе, не аз — поклати глава Шанън. — Впрегна цялата рода, лели, чичовци, да скастрят пари за училищните такси.

— Да спастрят — поправих я.

— Да, да спастрят пари за училищните такси, а после и за специализацията в Торонто. Всеки ден баба ме караше и ме вземаше от лекции, защото не можехме да си позволим да наема квартира в града. Един от лекторите ни ме посочи като пример за подобрената социална мобилност в Барбадос. Отговорих, че след четири века червенокраките все още не са в състояние да се измъкнат от блатото на социалната си унаследеност и заслуга за следването ми имат не социалните реформи, а семейството ми. Аз съм и ще си остана потомка на червенокраките, която дължи всичко на семейството си. Да, в Торонто живях по-добре, отколкото в Барбадос, но за мен „Опгор“ си е направо лукс. Разбираш ли?

Кимнах.

— Какво стана с буика?

Тя ме погледна, сякаш за да се увери, че не се занасям.

— А не „какво стана с баба ти“?

— Тя е жива и здрава — отвърнах убедено.

— Откъде знаеш?

— Разбрах по спокойния глас, с който говориш за нея.

— Автомонтьор и психолог?

— Автомонтьор. А буикът вече не върви, нали?

— Веднъж баба се заплеснала и го освободила от скорост, когато го паркирала пред къщи. Буикът тръгнал по склона и паднал в сметището долу. Оплаквах го дни наред. Това разбра ли го по гласа ми, докато разказвах за колата?

— Да. Все пак говорим за буик „Роудмастър“, 1954-а година. Напълно те разбирам.

Тя леко разклати глава наляво-надясно, сякаш за да ме огледа от различни ъгли, все едно съм скапано кубче на Рубик.

— Коли и красота — по-скоро на себе си рече тя. — Знаеш ли, снощи сънувах една отдавна прочетена книга. Сигурно заради останките от кадилака в Хюкен. Заглавието е „Катастрофа“, автор Джеймс Греъм Балард. Разказва се за хора, които се възбуждат сексуално от катастрофи. От смачканите автомобили, от травмите — свои и чужди. Случайно да си гледал филма?

Замислих се.

— Режисьор е Дейвид Кроненбърг — помогна ми тя.

Поклатих глава.

Тя се поколеба. Сякаш се разкайваше, задето е подхванала тема без никакъв потенциал да заинтригува бензинджия.

— Предпочитам книги — поясних, за да не я карам да се чувства неловко. — Но не съм чел въпросния роман.

— Ясно. В книгата се описва опасен остър завой по Мълхолънд Драйв, където нощем много автомобили политат в пропастта и се приземяват в пуста урва. Понеже излиза много скъпо да вадят катастрофиралите коли, в пропастта се образува автомобилно гробище, което расте с всяка изминала година. Постепенно стръмният склон изчезва и планината автомобилни останки спасява политналите в бездната коли.

— Автомобилните останки спасяват колите — повторих, кимайки бавно. — Няма да е зле да я прочета. Или да изгледам филма.

— Всъщност филмът ми хареса повече — сподели Шанън. — В романа разказът се води от първо лице и затова е перверзен, твърде субективен и… — Тя млъкна. — Как е intrusive на норвежки?

— Съжалявам, но трябва да питаш Карл.

— Той излезе на среща с Ю Ос.

Погледнах кухненската маса. Чертежите още стояха там. Карл не беше взел нито тях, нито лаптопа. Навярно разчиташе да увеличи шансовете си да убеди Ос, че селото има нужда от спа хотела, чрез умерено показване на материали.

— Натрапчив? — върнах се на езиковия ѝ въпрос.

— Благодаря. Та, исках да кажа, че филмът не е толкова натрапчив. По принцип камерата е по-обективна от перото. А Кроненбърг е успял да улови есенцията.

— И коя е тя?

В будното ѝ око лумна искра. Доловила искрения ми интерес, тя продължи с разпален глас:

— Прелестта на уродливото. Една полуразрушена древногръцка скулптура притежава особено силно очарование, защото именно по съхранените останки съдим колко красива навярно е била. И нашето въображение рисува изящество, с каквото реалността е безсилна да се съревновава.

Шанън притисна длани о кухненския плот зад гърба си, сякаш възнамеряваше да се изтегли и да седне горе с изящно извит гръб, както бе седяла по време на празненството. Tiny dancer. Мамка му.

— Интересно — отбелязах. — Пак ще пробвам да поспя.

Искрата в окото на Шанън угасна като индикаторна лампичка.

— А кафето? — попита тя с доловимо разочарование.

Най-после бе намерила с кого да разговаря. В Барбадос хората сигурно непрекъснато общуват помежду си.

— Сега усетих, че имам нужда от още два часа — изключих котлона и отместих кафеварката.

— Разбира се. — Тя отдръпна ръцете си от плота.

Лежах половин час. Опитах се да заспя, да не мисля за нищо. През отвора от кюнеца чувах потракване от компютърна клавиатура и пукане на хартия. Мисия невъзможна.

Повторих ритуала. Станах, облякох се, изхвърчах навън.

— Чао! — извиках, преди вратата да се затвори след мен с трясък.

Сигурно съм звучал, все едно бягам от нещо.

10

— О, здрасти — поздрави Егил, отваряйки вратата.

По лицето му се изписа срам. Сигурно защото си бе дал сметка, че съм чул звуците от компютърна игра и разпалените, възбудени от стрелбата гласове на приятелите му от дневната.

— Вече съм по-добре — побърза да ме увери той. — Мога да поема нощната смяна.

— Изчакай да оздравееш напълно — настоях. — Не съм дошъл за това.

— Така ли? — Съдейки по вида му, преравяше съвестта си за какво друго става въпрос. Явно прегрешенията не бяха едно или две.

— Какво купува Му? — поинтересувах се.

— Му ли? — Егил доби вид, все едно за пръв път чува името.

— Тенекеджията — поясних. — Питаше за теб.

— А, той ли. — Младежът се усмихна, но в очите му се появи страх. Право в десетката.

— Какво купува обикновено? — повторих, сякаш допусках той да е забравил въпроса ми.

— Нищо особено.

— Все пак ми кажи.

— Трудно ми е да си спомня.

— В брой ли плаща?

— Да.

— Щом помниш това, трябва да си спомняш и какво купува. Хайде, напъни си ума.

Егил се взираше втренчено в мен. И зад това овче пулене съзрях желание да си признае.

Въздъхнах.

— Яде те отдавна, нали, Егил?

— Моля?

— Държи ли те с нещо? Заплашва ли те?

— Му ли? Не.

— Тогава защо го прикриваш?

Егил мигаше ли, мигаше. В дневната зад него вилнееше война. В дълбините на отчаяния му поглед съзрях хаос.

— Той… той…

Всъщност нямах нерви за това, но за по-голям ефект сниших глас:

— Само не си съчинявай.

Адамовата му ябълка заподскача нагоре-надолу. Отстъпи половин крачка назад по коридора. Още малко и в паниката си щеше да затръшне вратата. Но не посмя. Навярно зърна нещо в моя поглед, нещо, което умът му съчета със слуховете как навремето съм смазвал от бой бабаити в Ортюн. И Егил отстъпи.

— Винаги ми оставя бакшиш.

Кимнах. Още при постъпването му на работа го бях предупредил, че не приемаме бакшиши. Ако все пак клиентът категорично откаже да си прибере рестото, го прибавяме към парите в касата като резерв за случаите, когато някой от нас обърка сметките, по погрешка върне повече пари и оборотът в касата „не излиза“. Обикновено такива гафове допускаше Егил. В момента обаче не възнамерявах да му го натяквам. Исках само да получа потвърждение на моите подозрения.

— И какво купува той?

— Не правехме нищо незаконно — оправда се той.

Употребата на минало време ясно показваше, че въпреки всичко Егил си дава сметка: далаверите с Му приключват точно в този момент и са били крайно неприемливи. Не възнамерявах обаче да му го обяснявам. Чаках.

— „EllaOne“ — изплю камъчето Егил.

Мдам. Хапче антибебе.

— Колко често?

— Веднъж седмично.

— И те е помолил да го пазиш в тайна?

Егил кимна. Беше пребледнял. Да, беше блед и глупав, но не беше умствено изостанал. Впрочем, не знам дали и сега се казва така. Сменят думите като мръсно бельо. Сигурно вече се използва друга дума. Но, така или иначе, Егил имаше способност да събере две и две, макар Му да се бе надявал на обратното. Сега видях колко се срамува. И то ужасно много. Не съществува по-страшен бич от срама. Повярвайте ми, казва ви го човек, изпил не една и две чаши от тази горчилка. От собствен опит знам, че никой съдия не е изобретил по-сурово наказание от срама.

— Да речем, че днес си още болен, но за утре да си здрав, става ли? — попитах.

— Да — успя да отрони той при втория опит да произведе звук.

Тръгнах си. Не чух шум от затваряне на врата. Навярно стоеше и гледаше след мен. Чудеше се какво ли предстои сега.

Влязох във фризьорския салон на Грете. Все едно слязох от машина на времето, приземила се в САЩ непосредствено след войната. В единия ъгъл стоеше бръснарски стол, тапициран с окърпена червена кожа. Грете твърдеше, че на него бил седял Луис Армстронг. В другия ъгъл се мъдреше сешоар от петдесетте — каска върху стойка, където жените в старите американски филми си пъхат главите, докато четат дамски списания и клюкарстват. На мен тези устройства ми напомнят за Джонатан Прайс и сцената с лоботомията във филма „Бразилия“. Грете използваше каската за така наречената от нея процедура shampoo and set: първо ти измива косата със специален шампоан, после я навива на ролки и накрая те кара да си пъхнеш главата в каската, за да я изсушиш бавно, най-добре увита в кърпа, за да не я опърлиш на реотаните, които в този стар модел приличат на нажежената вътрешност на тостер за хляб. Според Грете shampoo and set било ретро и сега се връщало на мода. Работата е там, че в Ус то никога не е излизало от мода. Така или иначе, подозирах, че самата Грете ползва най-често въпросния сешоар, за да поддържа изкуствените си къдрици, които се виеха от главата ѝ на кафяви гирлянди.

По стените в салона бяха налепени снимки на стари американски кинозвезди. Единственото не-американско в салона май беше прословутата лъскава стоманена фризьорска ножица на Грете. Японска „Нигата“-1000. Струвала петстотин бона и пристигала с доживотна гаранция, разправяше Грете на всички, проявили желание да слушат.

Сега Грете вдигна глава, но уникалната ножица продължи да реже.

— Улсен? — попитах.

— Здрасти, Рой. Пече се.

— Знам, видях колата му. Къде е слънцето?

Японската суперножица клъцна кичур в опасна близост до ухото на клиентката.

— Според мен не иска да го безпокоят…

— Вътре ли? — Посочих другата врата в помещението. Там висеше плакат със снимка на загоряло, отчаяно усмихнато момиче по бански.

— Ще приключи след… — Грете погледна дистанционно върху маса до вратата — … след четиринайсет минути. Не можеш ли да изчакаш отвън?

— Мога. Но дори мъжете сме способни да правим няколко неща едновременно, ако става дума за лежане и приказки, нали?

Кимнах на клиентката, която ме гледаше втренчено в огледалото, и отворих вратата.

Озовах се в истински нескопосан филм на ужасите. Помещението беше тъмно. От надлъжен страничен процеп в ковчег като на Дракула се процеждаше синкава светлина. Връз облегалката на близък стол висяха преметнати дънките и светлото кожено яке на Курт Улсен. Заплашителното бръмчене на соларните лампи усилваше предчувствието, че предстои нещо страховито.

Придърпах стола към солариума.

От слушалки чух жужене на музика. За миг ми заприлича на Роджър Уитъкър и сякаш наистина се намирах в хорър, но после разпознах хита „Take Me Home, Country Roads“ на Джон Денвър.

— Дойдох да подам сигнал — съобщих.

Изпод капака нещо се размърда и се удари в долната му страна. Тиха ругатня. Музиката утихна.

— Касае се за вероятно сексуално посегателство — уточних.

— Нима? — Улсен сякаш говореше в консервна кутия. Не успях да разбера дали ме е познал по гласа.

— За сексуални контакти между мъж в зряла възраст и лице от семейството му.

— Продължавай.

Направих пауза. Вероятно защото внезапно съзрях чудновата прилика между настоящата ситуация и традиционната католическа изповед. Само че не аз бях грешникът. Не и този път.

— Му, тенекеджията, купува спешна контрацепция веднъж седмично. Както ти е известно, има дъщеря в пубертета. Тези дни тя също се отби да си купи хапче антибебе.

Изчаках, предоставяйки на ленсман Улсен възможността сам да си направи съответните изводи.

— Защо веднъж седмично и защо от тук? — попита той. — Какво му пречи да си купи няколко опаковки от града? Или да накара момичето да взема противозачатъчни?

— Всеки път го смята за последно. Въобразява си, че ще успее да спре.

От солариума се чу щракване на запалка.

— Откъде знаеш?

Търсех подходящ отговор, докато цигареният дим се процеждаше от ковчега на Дракула, кълбеше се на синята светлина и чезнеше в мрака. Изпитах порива на Егил най-после да си призная. Да полетя над ръба. Да рухна в пропастта.

— Всички си мислим, че от утре можем да станем по-добри хора — казах.

— Такова нещо не може да остане дълго скрито-покрито в нашето село — възрази Улсен. — А никога не съм чувал някой да подозира Му в нещо нередно.

— Той фалира — напомних. — Кисне вкъщи и си пилее времето.

— Но въпреки това не се е пропил. — Явно Улсен все пак следеше мисълта ми. — Не всеки, изпаднал в трудна житейска ситуация, започва да спи с дъщеря си.

— Или да купува спешна контрацепция веднъж седмично.

— Може да е за съпругата му, защото не искат да забременее. Или пък дъщеря му си е хванала гадже и Му постъпва като всеки загрижен баща. — Чух как Улсен дръпна от цигарата. — А не иска да я тъпче с противозачатъчни, защото се опасява да не би девойката да го подкара през просото. Му е силно религиозен, ако не знаеш.

— Не знаех, но това не намалява вероятността да извършва кръвосмешение.

При произнасянето на последната дума забелязах реакция под капака.

— Когато отправяш толкова тежки обвинения срещу някого, трябва да разполагаш с повече доказателства от покупка на контрацептиви. Е, разполагаш ли?

Какво да му отговоря? Че съм видял срама в очите на Му? Срам, който познавам отлично, и за мен не съществува по-силно доказателство?

— Е, предупреден си — натъртих. — Съветвам те да поговориш с дъщерята.

Изглежда, трябваше да пропусна „съветвам“, да си дам сметка, че има вероятност Улсен да го възприеме като опит да му давам акъл как да си върши работата. От друга страна, дори да си бях дал сметка за това, не е сигурно, че щях да се изразя по друг начин. Така или иначе, гласът на Улсен се вдигна с половин тон и няколко децибела:

— А аз те съветвам да оставиш на нас да преценим какво да правим. Ако трябва да съм откровен, имаме по-належащи случаи.

Интонацията му остави място за моето име в края, но то увисна неизречено във въздуха. Навярно му е минало през ума, че ако все пак по-нататък обвиненията ми се окажат основателни, а от ленсманската служба не са взели мерки, Улсен ще си измие по-лесно ръцете, ако заяви, че полученият сигнал е бил анонимен.

— И какви са тези по-належащи случаи? — попитах. Идеше ми да се отхапя езика. Улсен ми беше подхвърлил примамка и аз най-импулсивно я захапах.

— Не е твоя работа. Междувременно ти предлагам да запазиш за себе си тази махленска клюка. Тук не ни е нужна подобна истерия, нали?

Преглътнах с мъка и докато успея да отговоря, гласът на Джон Денвър пак се разнесе от слушалките под капака.

Станах и излязох от соларното студио. Грете и клиентката се бяха преместили до умивалника, където си бъбреха, докато фризьорката изплакваше косата на жената. Винаги съм си мислел, че ти мият косата, преди да те подстрижат, но явно тук се действаше по-различно, водеше се своеобразна химическа война срещу косата. На ръба на умивалника се мъдреха няколко тубички. Улисани в заниманието си, двете жени не ме забелязаха. Взех дистанционното от масичката до вратата. На Улсен му оставаха още десет минути според зададеното от Грете време. Добавих още десет минути и пренастроих таймера. После натиснах бутона с надпис „лампа за тен на лице“. Беше настроена на най-ниската степен. С три натискания на сочещата нагоре стрелка усилих облъчването до максимална мощност. Ние, работещите в сферата на услугите, знаем колко важно е клиентът да чувства, че срещу парите си е получил максимума.

Минавайки покрай Грете и нейната клиентка, долових:

— … сега ревнува, защото беше направо влюбен в по-малкия си брат.

Грете ме видя и изражението ѝ застина, но аз само кимнах и се престорих, че нищо не съм чул.

Навън, на свеж въздух, всичко ми се струваше проклето повторение на нещо вече преживяно. Беше се случвало. Щеше да се случи пак. И да завърши по познатия начин.

11

Дори ежегодното поставяне на пиеса в селото не се радваше на такава посещаемост. В голямата зала на културния дом имаше шестстотин стола и въпреки това присъстваха голям брой правостоящи. Обърнах се да огледам залата, все едно търся някого. Всичко живо се бе стекло тук. Мари със съпруга си Дан Кране, който също като мен се озърташе с репортерски поглед. Автотърговецът Вилум Вилумсен със стройната си елегантна съпруга Рита, щръкнала с една глава над него дори когато са седнали. Общинският управител Вос Гилберт, по съвместителство координатор на спортно-техническата дейност в местния футболен клуб, но това очевидно не помагаше; Ерик Нерел и съпругата му Гру, вече в напреднала бременност. Ленсман Курт Улсен, чиято изгоряла мутра светеше като червена лампа сред множеството. Изгледа ме с ненавист. Грете Смит беше довела родителите си. Представих си как горките старци са претичали светкавично през паркинга, за да не усещат мъчителното парене в стъпалата. Наталие Му седеше между родителите си. Потърсих погледа на бащата, но той упорито се взираше в пода. Навярно защото подозираше, че знам. Или пък защото всички знаеха за фалита на тенекеджийницата му и ако решеше да се включи в новия проект, щеше да предизвика негодуванието на всичките си кредитори в селото. Самото му присъствие обаче едва ли щеше да ги разгневи. Все пак любопитството, не желанието да инвестират бе довело повечето хора тук. Да, такава навалица и толкова приповдигнато настроение бившият общински управител Ос не беше виждал от седемдесетте години, когато проповедникът Арман редовно посещаваше селото. Ю Ос застана зад трибуната и плъзна поглед над залата. Висок, слаб и бял като пилон за знаме. Сводът на арковидните му бели вежди се издигаше все по-нагоре с всяка изминала година.

— Но това беше във времената, когато развлечения от рода на брътвежи на измислени езици и чудотворно лечение с божествена енергия се конкурираха ожесточено с филмите, прожектирани в селското кино — обясняваше Ос. — Пък бяха и безплатни.

Пожъна очаквания смях.

— Днес обаче не сте дошли да слушате мен, а един от завърналите се синове на нашия град — Карл Абел Опгор. Не знам дали неговата проповед ще осигури спасение и безсмъртие на нашето село — оставям сами да го прецените. Аз се съгласих да представя младия мъж и неговия проект, защото ние в това село, в това време, в тази ситуация, приветстваме всяка свежа инициатива. Нуждаем се от новаторско мислене, от предприемчивост. Но ни е потребно и старото мислене, издържало проверката на времето и благодарение на което все още населяваме тези неплодородни, но красиви земи. Затова ви моля да изслушате този млад мъж, доказал, че нашенец може да успее по широкия свят. Изслушайте го колкото непредубедено, толкова и със здравословна доза критичност. Карл, имаш думата!

Избухнаха аплодисменти. Карл се качи на подиума и ръкоплясканията отслабнаха осезаемо. Явно бяха предназначени повече за Ос, отколкото за него.

Карл излезе по костюм и с вратовръзка, но захвърли сакото и си запретна ръкавите на ризата. Няколко часа по-рано вкъщи ни показа какво смята да облече и поиска мнението ни. Шанън попита защо по време на речта си смята да захвърли сакото и аз обясних, че Карл взема пример от американски кандидати за президентския пост, които целят да изглеждат като хора от народа, докато разговарят със заводски работници.

— Но те носят винтяги и бейзболни шапки — възрази Шанън.

— Важното в случая е да се намери точният баланс — поясни Карл. — Не искаме да изглеждаме надути и самонадеяни, все пак сме от малко населено място, където хората карат трактори и ходят с гумени ботуши. Същевременно трябва да правя впечатление на сериозен човек, на професионалист. В Ус никой не ходи на първо причастие без вратовръзка. Ще се появя със сако, а после ще го съблека, за да покажа, че се отнасям почтително и сериозно към отговорната си задача, и същевременно кипя от енергия и нетърпение да запретна ръкави.

— И не се боиш да си изцапаш ръцете — добавих.

— Именно — съгласи се Карл.

На път към колата Шанън ми прошепна през смях:

— А аз си мислех, че да си изцапаш ръцете, означава да извършиш престъпление.

— Означава и едното, и другото. Зависи от контекста — отвърнах.

— Преди да започна да говоря за приключението, към което ви каня да се присъедините, искам да ви кажа нещо — подхвана речта си Карл. — Да стоя на тази сцена пред толкова много земляци, за мен е велико и трогателно.

Долових леко резервираната реакция на публиката. Хората в Ус харесваха Карл. Или поне онези, чийто приятелки не си падаха по него. Но харесваха Карл от преди двайсет години. Сега беше ли същият? Енергичният веселяк и купонджия с ослепителна усмивка, добродушното, тактично момче, което намираше блага дума за всекиго — и за мъже, и за жени, и за деца, и за възрастни. Или се бе превърнал в титлата, изписана върху поканата — master of business? Планинска птица, която се рее във висини, където никой друг не може да диша. Канада. Имотна империя. Екзотична, образована съпруга от Карибските острови, която — прекалено издокарана — седеше сред публиката. Нима обикновените момичета от Ус му бяха твърде скучни?

— Велико и трогателно е — повтори сериозно Карл. — Защото най-после мога да усетя как се е чувствал… — Ефектна пауза. Карл обгърна залата с поглед и си оправи вратовръзката. — … Род.

След секунда публиката избухна в бурен смях.

Ослепителна усмивка озари лицето на Карл. Вече беше сигурен, че ги е превзел. Свойски опря голите си предмишници о ораторската катедра.

— Обикновено всяка приказка започва с „имало едно време“. Нашата приказка обаче още не е написана. И все пак, щом предстои да се напише, началото ще звучи по следния начин: имало едно време едно село. Местните се събрали в културния дом, за да обсъдят какъв хотел ще построят. А ето го и въпросния хотел…

Той натисна копче от дистанционното и на големия екран зад него се появи изображение.

Залата ахна. По вида на Карл — нали е мой брат — ми стана ясно, че е очаквал още по-въодушевена реакция. Или по-точно, по-позитивна реакция. Но, както ви споменах, според мен повечето хора предпочитат уютна камина и кралско имение пред иглу на Луната. От друга страна, не можеше да се отрече, че сградата притежава известна елегантност. Пропорциите и линиите бяха универсално красиви подобно на леден кристал, на разпенена белогривеста вълна, на гладка скала. Или на бензиностанция. Карл обаче усети, че за да убеди множеството, ще е нужно повече старание. Видях как прегрупира силите, както се казва. Как се мобилизира. Как стегна редиците за следващата атака. Зае се да разяснява подробно изображението; къде ще се намират спа-зоните, фитнес залите, басейнът, детският кът, различните категории хотелски стаи, рецепцията, лобито, ресторантът. Подчерта, че всичко ще бъде топ качество, защото хотелът е ориентиран към гости с високи изисквания. Разбирайте: с дебели портфейли. А името на хотела щяло да бъде същото като на селото: Ус. Име, което, подчерта Карл, ще се завърти по всички медии. Името на родното ни село ще се превърне в нарицателно за качество. А може би дори за изключителност. Не в дискриминиращия смисъл. Семейство със средностатистически доходи щяло да е в състояние да си позволи да прекара един уикенд в бъдещия бутиков хотел, но за да си доставят това удоволствие, щяло да се наложи да заделят пари. Името на нашето село щяло да се асоциира с радост. Карл се усмихна, загатна тази радост пред публиката в аванс. Стори ми се, че сякаш е на път да спечели публиката. Да, присъстващите определено показваха признаци на ентусиазъм, а в нашия край това не е често явление. Следващата бурна реакция на публиката обаче дойде едва когато той назова общата стойност на проекта.

400 милиона крони.

Залата ахна. И температурата рязко спадна.

Карл беше очаквал ахване. Ахване — да, но — по изражението му личеше — не от шок.

Той заговори по-бързо, боеше се да не ги изгуби. Каза, че инвестицията щяла да облагодетелства и собствениците на земи в района, защото строежът на спа хотел и на вилен комплекс щял да доведе до драстично увеличение на цените на недвижимите имоти. Същото важало и за търговците и заетите в обслужващия сектор. Хотелът и вилният комплекс щели да увеличат притока на клиенти. На платежоспособни клиенти. И най-вероятно Ус щял да спечели от това повече, отколкото от самия хотел.

Той замълча. Хората седяха неподвижни и безмълвни. В този критичен момент се решаваше бъдещето на Карл. От мястото си на петия ред мярнах движение. Сякаш под напора на бурен вятър се разклати пилон: седналият на първия ред Ос кимна с беловласата си глава. Кимна бавно. И всички го видяха.

Тогава Карл изигра най-силния си коз.

— Но за да се случи всичко това, хотелът трябва да бъде построен и да започне да работи. Нужни са желаещи да инвестират. Нужно е част от вас да поемат известен риск и да финансират проекта. За благото на останалите, за благото на всички жители на селото.

Земляците ми общо взето са по-нискообразовани от гражданите. Не схващат всички закачки в хитроумните филми и комедийните сериали с градски хумор. Но винаги улавят подтекста. В Ус се смята за висша добродетел да не казваш повече от необходимото и хората са развили безпогрешен усет за недоизреченото. А в изказването на Карл недоизреченото беше следното: не се ли присъединиш към съдружниците в проекта, се причисляваш към останалите. Към онези, които ще се възползват от широкия положителен ефект от инвестицията, без да са дали своята лепта.

Все повече хора около мен започнаха да кимат одобрително. Реакцията на Ос подейства заразително на публиката.

Неочаквано обаче се извиси глас. Гласът на Вилумсен, търговеца на коли, продал навремето на татко злополучния кадилак.

— Щом инвестицията е толкова изгодна, защо агитираш всички ни да се включим, Карл? Защо направо не прибереш лъвския пай? Или колкото там успееш да отхапеш. И да потърсиш подкрепа само от двама-трима богаташи?

— Защото аз не съм богаташ, както впрочем и повечето от вас. Не възразявам да участвам с по-голям дял и ще го направя на драго сърце, ако не се появят достатъчно желаещи. Но когато поех към къщи с този проект, идеята ми беше всички в Ус да получат шанса да участват, не само онези със спестовни влогове. Точно затова си представям сдружението ни като събирателно. Събирателно дружество означава, че за да станеш съсобственик на този хотел, не е нужно да похарчиш никакви пари. Нито йоре! — Карл удари с длан по ораторската трибуна.

Пауза. Тишина. Усещах какво си мислят. Що за врели-некипели се опитва да ни пробута този? Да не би пастор Арман да се е завърнал под друг образ?

После Карл им прочете Евангелието — благата вест, че за да притежават дял, не е нужно да се бъркат в джоба. И те благоговейно слушаха този master of business.

— Това означава — обясняваше той, — че колкото повече хора се включат, толкова повече намалява рискът за отделния човек. Ако всички жители участват, никой от нас не рискува да изгуби по-голяма сума от, да речем, цената на кола втора ръка, купена от Вилумсен.

Избухна смях. От задните редове дори се разнесоха аплодисменти. Всички знаеха историята за покупката на кадилака и точно сега сякаш никой не се сещаше какво се бе случило с колата впоследствие. Усмихнат, Карл посочи вдигната ръка.

Изправи се мъж. Висок, на ръст колкото Карл. По вида на Карл разбрах, че едва сега го е познал. И вероятно бе съжалил, задето му е дал думата. Симон Нергор.

Нергор отвори уста. Двата му предни зъба бяха по-бели от останалите. Възможно е да греша, но ми се стори, че докато говори, се чува как свирят ноздрите му заради накриво зараснали носни кости.

— Понеже въпросният хотел ще е разположен върху земя, собственост на теб и на брат ти… — Нергор никак не бързаше. Остави недовършеното изречение да увисне във въздуха.

— Да? — подкани го да продължи Карл. Едва ли друг, освен мен забеляза, че гласът му прозвуча една октава по-високо от нормалното.

— … ще бъде интересно да научим колко ще искате за парцела — довърши Симон.

— Да искаме? — Карл обходи множеството с очи, без да помръдва главата си.

Отново се възцари тишина. Защото реакцията на Карл говореше недвусмислено — и този път го разбрах не само аз — че той се опитва да печели време. Симон също долови смущението му и продължи с почти тържествуващ глас:

— Майсторът на бизнеса ще ме разбере по-добре, ако уточня, че питам за цената.

Откъслечен смях. Изчаквателна тишина. Хората вдигнаха глави подобно на антилопи, усетили да се задава лъв, все още обаче на безопасно разстояние.

Карл се усмихна, сведе глава към книжата пред себе си, а раменете му се разтресоха, все едно добродушно се смее на леко пиперлива приятелска шега. Помълча, сякаш си даваше кратка почивка, докато подравняваше долния ръб на книжата в спретната купчина и обмисляше как да формулира отговора си.

Усещах го. Хвърлих бърз поглед и установих, че и всички други усещат същото. В момента се решаваше съдбата на проекта. Два реда пред мен видях как един изправен гръб се изопва още повече. Шанън. Пак устремих взор към трибуната. Карл ме гледаше. Прочетох нещо в очите му. Молба за прошка. Беше изгубил. Беше се издънил. Беше изложил семейството. И двамата го знаехме. Край с неговия хотел. Край с бензиностанцията на мечтите ми.

— Аз и Рой не искаме нищо за земята — каза Карл. — Предоставяме я безвъзмездно.

В първия момент си помислих, че не съм чул правилно. Съдейки по изражението на Симон, и той изпитваше същото съмнение.

После обаче чух как из залата плъзна мълва и си дадох сметка, че присъстващите са чули същото като мен. Неколцина започнаха да ръкопляскат.

— Чакайте, чакайте! — вдигна ръка Карл. — Имаме да извървим още много път до крайната цел, приятели. Днес е нужно да съберем достатъчно подписи за уведомление за инвестиционно намерение, деклариращо готовността на желаещите да се включат в проекта. Така, при кандидатстването за разрешително за строеж, Общинският съвет ще е сигурен, че проектът ни е реалистичен. Ей!…

Аплодисментите се усилиха. След малко всички ръкопляскаха. Всички без Симон. И може би без Вилумсен. И без мен.

— Нямах друг избор! — оправдаваше се Карл. — Моментът беше критичен, нали видя?

Подтичваше след мен, докато вървях към колата. Отворих вратата и седнах зад волана. Карл настоя да отидем на срещата със сиво-бялото ми волво, а не с неговия тузарски автомобил. Завъртях ключа в контактния патрон, дадох газ и отпуснах съединителя, преди Карл да затвори пасажерската врата.

— Дявол да го вземе, Рой!

— Какво? — креснах и нагласих огледалото за обратно виждане. Видях как Ортюн се изгубва зад нас. Видях и мълчаливото, стреснато лице на Шанън. — Ти обеща! Обеща, ако питат, да им кажеш цената на парцела, негоднико!

— Стига де, Рой! Ти също усети настроението в залата. Не отричай, видях лицето ти. Ако бях отговорил „Да, понеже питаш, Симон, аз и Рой искаме четирийсет милиона за този камънак“, историята щеше да приключи в същия момент. И тогава определено нямаше да се сдобиеш с пари за собствена бензиностанция.

— Ти излъга!

— Да, излъгах. Затова все още имаш шанс за собствена бензиностанция.

— За какъв шибан шанс дрънкаш? — Настъпих газта, усетих как гумите със сумтене заорават в чакъла, когато рязко завъртях волана и с поднасяне излязох на главния път. Гумите изсвириха пронизително, после захапаха асфалта и от задната седалка се чу тихичък вик. — За шанса, който ще имам след десет години, когато хотелът започне да дава възвръщаемост? — избълвах и натиснах педала до дъно. — Въпросът е, че ти излъга, Карл! Излъга и им предостави безплатно моята земя — нашата земя!

— Шансът ти ще се открие не след десет, а максимум след една година, тикво.

В нашия речник „тиква“ се смята почти за умилително обръщение и ми стана ясно, че Карл моли за примирие.

— И какво ще стане след една година?

— Ще започне продажба на парцели за строеж на ваканционни вили.

— Парцели за вили? — ударих по волана. — Божичко, забрави за вилите, Карл! Още ли не си разбрал, че според новия устройствен план Общинският съвет спира строежа на вили в района?

— Наистина ли?

— Да! Вилите не носят приходи на общината, само разходи.

— Сериозно?

— А не, бе! Собствениците на вили плащат данъци по местоживеене, а когато са тук — средно шест уикенда годишно — не наливат достатъчно пари в местния бюджет, та да компенсират разходите, които проклетите вили струват на общината. Вода, канализация, извозване на отпадъци, снегопочистване. Виладжиите зареждат с бензин и купуват бургери от мен и това е добре за бензиностанцията и за продажбите в два-три магазина, но за общинския бюджет не е дори капка в морето.

— Наистина не знаех.

Стрелнах го с поглед. Той ми се ухили. Проклетникът, знаеше всичко, разбира се.

— Всъщност ние ще продадем на общината топли легла. Срещу студени.

— Какво?!

— Вилите представляват студени легла — празни в девет от десет уикенда. Хотелите са топли легла. Целогодишно са заети всяка нощ от хора, които харчат пари, без да увеличават разходите на общината. Топлите легла са мокрият сън на всеки Общински съвет, Рой. Съветниците не дават пет пари за предходни регулаторни решения и раздават разрешителни за строеж на килограм. Така е в Канада, така е и тук. Но ти и аз няма да спечелим големите пари от хотела, а от продажба на парцели за вили. А ще получим разрешение за това, защото ще предложим на общината сделка 30 срещу 70.

— 30 срещу 70?

— Даваме им 30 процента топли легла срещу разрешително за строеж на 70 процента студени.

Намалих скоростта.

— Смяташ ли, че ще го издействаш?

— Обикновено приемат само обратната сделка: 70 процента топли легла. Но я си представи Общинския съвет на заседание следващата седмица. Ще обсъждат последиците от строежа на обходно трасе, а аз ще им представя моя проект и ще им предложа хотел, който тази вечер всички в селото одобриха. И общинските съветници ще погледнат към публиката, където Ейбрахам Линкълн ще кима одобрително.

Линкълн беше прякорът, прикачен навремето от татко на Ю Ос. О, да. Ясно си го представях. Общинският съвет щеше да удовлетвори исканията на Карл.

Погледнах в огледалото за обратно виждане.

— Ти какво мислиш?

— Ами какво да мисля? — повдигна вежда Шанън. — Че шофираш като нерез.

Погледът ѝ срещна моя. Прихнахме. След малко и тримата се смеехме. Аз толкова неудържимо, че Карл хвана волана, за да не изпусна управлението. Все пак се овладях, стиснах волана, превключих на по-ниска предавка и свърнах по чакълестия път към острите завои преди нашето стопанство.

— Погледнете! — възкликна Шанън.

Погледнахме. И видяхме.

Насред пътя стоеше кола със синя лампа. Ударих спирачка. Предните фарове озариха Курт Улсен. С цигара, забучена в ъгъла на устните и със скръстени ръце, той се бе облегнал върху предния капак на своя ланд роувър.

Спрях напълно чак когато бронята почти докосна коленете му. Той обаче дори не трепна. Приближи се до шофьорското място. Свалих прозореца.

— Проверка за алкохол. — Улсен тикна запален джобен фенер право в лицето ми. — Слез от колата.

— Да сляза? — Озадачих се и си заслоних очите с длан. — Защо просто не ми подадеш дрегера?

— Слез — настоя той. Сурово, с хладно спокойствие.

Погледнах Карл. Той кимна два пъти. Веднъж в знак да се подчиня на заповедта на Улсен и втори път, за да потвърди, че доколкото зависи от него, ще се постарае да спаси положението.

Слязох.

— Виждаш ли я? — Улсен освети що-годе права бразда по чакълестия път. Досетих се, че я е изтеглил с петата на каубойския си ботуш. — Искам да вървиш по нея.

— Бъзикаш ли се?

— Ни най-малко, Рой Калвин Опгор. Хайде, давай.

Подчиних се. Само и само да се свършва по-бързо.

— Ей, по-внимателно. Не претупвай. Я дай още веднъж, ама бавно. Стъпвай само върху линията. Все едно ходиш по въже.

— Какво въже? — попитах и започнах отначало.

— Каквото опъват над дълбока пропаст; примерно над овраг с толкова откъртили се от масива каменни късове, че специалистите, дето уж ги разбират тия работи, пишат доклад, за да се възпротивят категорично там да бъдат извършени следствени действия. Една погрешна стъпка по такова въже, Рой, и политаш към бездната.

Не знам дали защото от мен се искаше да вървя като манекенка, или заради треперливата светлина от фенера, но адски се затруднявах да пазя равновесие.

— Отлично знаеш, че никога не сядам пил зад волана — протестирах аз. — Какво ти става?

— Вярно. Не близваш, преди да седнеш зад волана. Не близваш, та брат ти да се налива за двама. И това ме навежда на мисълта, че човек трябва да се пази от теб. Трезвениците винаги крият нещо, нали? Страхуват се да не изпуснат някоя тайна, ако алкохолът им развърже езика. Странят от хора и от приятелски събирания.

— Ако ще обръщаш камъни, Улсен, провери какво се крие под тенекеджията Му.

— Не на мене тия, Рой. Опитваш се да ми отклониш вниманието ли? — Гласът му започваше да губи невъзмутимото си спокойствие.

— Опит за отвличане на вниманието? Така ли наричаш пресичането на сексуално насилие? И смяташ, че да проверяваш трезвеници за алкохол, е по-смислено оползотворяване на времето?

— Опа! Стъпи встрани.

— Нищо подобно! — възразих.

— Виждаш ли? — Той освети отпечатък от подметка извън издълбаната бразда. От подметка на каубойски ботуш. — Ще се наложи да дойдеш с мен.

— По дяволите, Улсен, извади проклетия дрегер!

— Някой го е разбъзикал, натиснал е някакви копчета и сега не работи. Ти не се справи с теста за равновесие. Поради липсата на дрегер, за меродавен се приема резултатът от теста. Но както знаеш, в ленсманската служба разполагаме с уютна килия, където ще изчакаш лекаря да дойде и да ти вземе кръвна проба.

Взирах се невярващо в него. Толкова шокирано, че той постави фенера под брадичката си, извика „бууу“ и се разкикоти със зловещия смях на призрак.

— По-внимателно със светлината — предупредих го. — Че като гледам, бая си се изпържил.

Той не даде вид да се е ядосал. Просто откачи белезниците от колана си, докато тялото му се тресеше от смях.

— Обърни се, Рой.

Част III

12

Чух това в една късна вечер през неуплътнената дупка за кюнеца. Бях на шестнайсет и почти бях заспал под звука на равномерния говор от кухнята. Както обикновено, говореше мама — какво да се направи, какво — да се планира. Не ставаше дума за големи неща, а за дребни, битови, от организационно естество. Татко отговаряше с „да“ или „не“. Когато по изключение не беше съгласен, прекъсваше мама и накратко излагаше мнението си как стоят нещата, кое как да се направи и как не бива да се прави. Почти винаги възразяваше, без да повишава глас, но после мама обикновено се умълчаваше за известно време. А след това подхващаше разговор на друга тема, все едно изобщо не е повдигала предходната. Знам колко странно ще ви прозвучи, но аз така и не успях да опозная майка ми. Или защото не я разбирах, или защото не се интересувах достатъчно от нея, или защото татко така я засенчваше, че тя чисто и просто изчезваше. Изключително странно е, разбира се, как така чувствата и мислите на човека, с когото в биологичен и физически смисъл си бил най-близък, който ти е дал живот и с когото си прекарвал всеки ден в продължение на осемнайсет години, си остават загадка за теб. Щастлива ли е била? За какво е мечтала? Защо разговаряше с татко, но съвсем малко с Карл и почти никога с мен? И тя ли ме проумяваше толкова оскъдно, колкото аз — нея?

Един-единствен път ми се удаде възможност да видя мама извън битността ѝ в кухнята, в обора, да кърпи дрехи и да ни наставлява да слушаме татко. Случи се на петдесетия рожден ден на чичо Бернард. След празничната вечеря в пищно украсената зала в „Гранд Хотел“, засвири трио дебели мъже в бели сака и възрастните започнаха да танцуват. Съпроводен от услужлив сервитьор, Карл тръгна на опознавателна обиколка, а през това време аз седях до масата и улових как мама съзерцава танцуващите с изражение, каквото не бях виждал на лицето ѝ: мечтателно, одухотворено, с леко премрежен поглед. И за пръв път през живота ми ме осени мисълта, че майка ми може би е хубава. Беше наистина хубава, докато тихичко припяваше от мястото си. В червена рокля като цвета на питието ѝ. Не бях виждала мама да пие алкохол, освен на Бъдни вечер, а дори тогава пийваше само чашка акевит[13]. С необичайна топлота в гласа попита татко дали му се танцува. Той поклати глава, но ѝ се усмихна. Навярно видя същото като мен. Към нашата маса се приближи мъж, малко по-млад от татко, и покани мама на танц. Татко отпи от бирата си и сякаш горд, кимна на непознатия с усмивка. Неволно погледът ми проследи мама до дансинга. Само се молех да не стане прекалено неловко. Тя размени няколко думи с партньора си, той кимна и двамата започнаха. Най-напред мама танцуваше на известно разстояние, после се притисна плътно към него, пак се отдалечи. Сменяше темпото. Тя наистина умееше да танцува — дотогава изобщо не бях подозирал. Но имаше и друго. Гледаше непознатия много особено, с притворени очи и загадъчна полуусмивка, все едно котка си играе с мишка. Забелязах как татко се размърда неспокойно до мен. И внезапно ми просветна, че не само мъжът на дансинга ми е непознат. Непозната ми беше и жената, която наричах мама.

Танцът свърши и тя се върна при нас. По-късно вечерта — Карл вече беше заспал в хотелската стая — чух гласове от коридора. Разпознах гласа на мама — необичайно висок и пронизителен. Станах и лекичко открехнах вратата. Родителите ми стояха пред вратата на тяхната стая; бяха наели отделна за нас. Татко каза нещо, мама вдигна ръка и се чу плющене. Татко се хвана за бузата и изрече нещо тихо и спокойно. Тя отново замахна и го зашлеви. Грубо изтръгна ключа от ръката му, отключи и влезе в стаята. Татко остана навън, леко прегърбен. Търкаше бузата си и се взираше към вратата, зад която се бях спотаил в мрака. Изглеждаше толкова посърнал и самотен, сякаш дете, изгубило плюшеното си мече. Не знам дали е забелязал, че вратата е открехната. Знам само, че през онази вечер завесата пред отношенията между родителите ми се повдигна с няколко сантиметра. Все още, разбира се, оставаха много въпросителни, а всъщност и не бях сигурен искам ли да знам повече. На следващия ден потеглихме обратно към Ус. Всичко си беше постарому. Мама заливаше татко с непрекъснат, тих поток от прозаична информация, а той само отговаряше едносрично или пък се прокашляше малко раздразнено и тогава мама млъкваше за известно време.

Причината онази вечер, за която тръгнах да ви разправям, отново да наостря уши беше, че неочаквано баща ми започна да говори. Думите му звучаха отрепетирано. Освен това говореше по-тихо от обикновено. Да, почти шепнеше. Родителите ми, естествено, знаеха, че ги чуваме през дупката в спалнята ни, но нямаха представа колко ясно ги чуваме. Че през дупката се чуваше — чуваше се, но не самата дупка, а кюнецът играеше главна роля, защото отвеждаше и усилваше звука. Човек ги чуваше, все едно седи долу с тях. Карл и аз единодушно преценихме, че няма смисъл да им го казваме.

— Днес Сигмюн Улсен ми спомена за това.

— Сериозно? — изненада се мама.

— Получил обезпокоителен сигнал — така се изрази — от учителка на Карл.

— Ами?

— Съобщила му, че вече два пъти вижда панталона на Карл окървавен отзад. Попитала Карл какво се е случило и той ѝ дал — по нейни думи — „слабо правдоподобно обяснение“.

— Какво собствено? — Мама също сниши глас.

— Улсен отказа да навлиза в подробности. Искал само да ми извести, че в ленсманската служба искат да говорят с Карл. Явно при разпит на непълнолетни са длъжни да уведомят родителите.

Сякаш ме поляха с кофа леденостудена вода.

— Улсен каза, че ако Карл пожелае, можем да присъстваме. Но по закон Карл не е длъжен да дава обяснения.

— И ти какво му отговори? — прошепна мама.

— Че моят син, разбира се, няма да откаже да даде обяснения пред полицията. Но преди това искаме да говорим с него и ще ни е полезна информацията какво е било въпросното неправдоподобно обяснение, което дал на учителката.

— Как реагира ленсманът?

— Почна да го усуква. Познавал Карл, защото със сина му били съученици. Как му беше името на неговото момче?

— Курт.

— Да, Курт. Та, Сигмюн ни най-малко не се съмнявал, че Карл е честно и смело момче, и лично той вярвал в обяснението му. Учителката току-що била завършила, а в днешно време в университета непрекъснато им набивали в главите да си отварят очите за разни неща и в резултат на младите преподаватели започвали да им се привиждат все нередни работи.

— Ами естествено, че ще им се привиждат, боже мой. Ленсманът уточни ли какво е обяснил Карл на учителката?

— Бил седнал на купчина греди зад плевнята и се нанизал на стърчащ гвоздей.

Чаках логичния въпрос на мама. Цели два пъти ли? Въпросът обаче така и не дойде. Нима знаеше? Нима беше разбрала? Преглътнах с мъка.

— Боже мой, Реймънд — пророни само тя.

— Да. Отдавна трябваше да я разкарам тая купчина. Още утре ще се заема. И ще поговорим с Карл. Недопустимо е да се нарани толкова сериозно и да не ни каже нищо. Ръждясал гвоздей! Това може да доведе до отравяне на кръвта, че и до по-голяма беля.

— Непременно трябва да говорим с него. Кажи на Рой да наглежда брат си.

— Няма нужда. Той и без това не прави друго. Всъщност загрижеността на Рой ми се струва малко нездравословна.

— Нездравословна?

— Приличат на женени.

Мълчание. „Сега ще го каже“ — помислих си.

— Карл трябва да се научи да бъде по-самостоятелен — натърти татко. — Време е момчетата да си имат отделни стаи.

— Не разполагаме с толкова място.

— О, я стига, Маргит. Вярно, парите не стигат за баня между двете спални, както искаш, но да преустроим жилището и да обособим още една спалня, няма да излезе особено скъпо. Ще го направя за две-три седмици.

— Сериозно ли?

— Да. Още този уикенд започвам.

Решението, разбира се, беше взето много преди той да сподели с мама плана си за нашето разделяне. Нито моето мнение, нито мнението на Карл по въпроса имаше някакво значение. Свих пръстите си в юмрук и стиснах зъби, за да сподавя напиращите ругатни. Мразех го. О, как го мразех. Разчитах Карл да си мълчи, но нямаше да е достатъчно. Ленсманът. Училището. Мама. Татко. Положението излизаше от контрол. Твърде много хора знаеха по нещичко, забелязваха това-онова и не след дълго щяха да узнаят всичко. И съвсем скоро щеше да ни залее гигантска приливна вълна от срам и да ни повлече към дъното. Срамът, срамът, срамът. Беше непоносим. Никой от нас не би го понесъл.

13

Нощта на Фриц.

Карл и аз никога не сме я назовавали по този начин помежду си, но аз я нарекох мислено така.

Денонощието започна с безоблачна есенна утрин. Бях на двайсет, а от катастрофата в Хюкен, където загинаха мама и татко, бяха изминали повече от две години.

— По-добре ли е положението? — поинтересува се Сигмюн Улсен и заметна въдицата над главата си. Кордата хвръкна напред, а макарата затрака подобно на непозната птица.

Не отговорих. Само проследих с поглед как блещука на слънцето въртящата се блесна̀. Потъна под водната повърхност далеч, далеч от нашата лодка — дори не чух плясък. Прищя ми се да попитам защо човек запраща блесната толкова надалеч, а просто не откара лодката до мястото, където иска да спусне въдицата. Идеята навярно е максимално да прилича на жива, докато плува що-годе хоризонтално, докато рибарят навива макарата. Бъкел не разбирах от риболов. И предпочитах да си остане така. Затова си мълчах.

— Невинаги изглежда така, но баналната фраза, че времето лекува всички рани, е самата истина. — Ленсманът отметна чорлавата си коса от слънчевите очила. — Или поне голяма част от раните — додаде.

Не се сещах какво да му отговоря.

— Как е Бернард? — попита.

— Добре — отвърнах. Тогава още не знаех, че му остават броени месеци.

— Едно птиче ми каза, че ти и брат ти живеете предимно в „Опгор“, а не при Бернард, както разпоредиха социалните.

И на това не можех да отговоря.

— Ти и брат ти обаче вече сте достатъчно големи да се справят сами. Нямам намерение да ви създавам проблеми. Карл учи в гимназията, нали?

— Да.

— И как върви?

— Добре.

Какво да му отговоря? Не беше лъжа. Карл споделяше, че все още мисли често за мама, и прекарваше дни и вечери наред сам в зимната градина, където си пишеше домашните и препрочиташе двата американски романа, които татко донесъл навремето в Норвегия: „Американска трагедия“ и „Великият Гетсби“. Не го виждах да чете друга художествена литература, но обожаваше тези две книги и особено „Американска трагедия“. Някои вечери сядах при него и се случваше той да ми чете на глас и да ми превежда трудните думи.

Известно време Карл твърдеше, че чува писъците на мама и татко от Хюкен. Това е просто гарванът, повтарях аз. Поразтревожих се, когато ми сподели как в сънищата му двамата попадаме в затвора. Полека-лека обаче нещата се уталожиха. Карл все още беше блед и слаб, но се хранеше, спеше и отхвръкна на височина. Още малко и щеше да щръкне цяла глава над мен.

И така, колкото и да беше невероятно, нещата се подредиха. Успокоиха се. Не беше за вярване, но краят на света настъпи, отмина и ние оцеляхме. Или поне голяма част от нас. Можеха ли загиналите да бъдат наречени, по израза на татко, collateral damage — съпътстващи щети? Косвени жертви, без каквито обаче не е възможно една война да бъде спечелена? Не знам. Не знам дори дали войната беше спечелена, но при всички случаи бе сключено примирие. А успееш ли да удължиш едно примирие достатъчно дълго, рискуваш да го сбъркаш с траен мир. Така стояха нещата в деня преди нощта на Фриц.

— Преди често водех Курт тук — подхвърли Улсен. — Но той не се вълнува от риболов.

— Брей! — възкликнах, все едно думите му съдържаха страшно изненадващ за мен факт.

— Честно казано, Курт изобщо не споделя моите интереси. Ами ти, Рой? Автомонтьор ли ще ставаш?

Нямах представа защо бе решил да ме разходи с лодката си по Бюдалското езеро. Изглежда се е надявал да ме предразположи, та да издрънкам нещо, спестено по време на разпитите. Или пък не е таял никакви задни мисли, а, като ленсман, е чувствал известна отговорност и е искал да си побъбрим, та да разбере дали всичко върви както трябва.

— Защо не? — отговорих.

— Винаги си обичал да човъркаш и да поправяш, а в момента Курт се вълнува само от момичета. Все ги сменя, все ходи по срещи. Ти и Карл как сте по тази част? С гаджетата?

Взирах се в блесната в подводния мрак. Въпросът на Улсен увисна безответно във въздуха.

— Още не си имал приятелка, нали?

Свих рамене. Да питаш едно момче дали си има приятелка в момента и дали изобщо някога е имал приятелка, са две коренно различни неща. И Сигмюн Улсен го знаеше отлично. На колко ли години си е пуснал тази прическа? Очевидно хората са я харесвали.

— Досега не съм срещнал нещо, което да си заслужава усилията — опитах се да се измъкна. — Не искам да си хващам гадже само за да имам.

— Много правилно. Някои пък изобщо не искат да имат. Нека всеки живее, както намери за добре.

— Да — кимнах. Само да знаеше. Но никой не знаеше. Освен Карл.

— Стига да не пречи на другите — добави Улсен.

— Разбира се.

Чудех се за какво говорим всъщност. И колко ли ще продължи този риболовен излет. В сервиза ме чакаше кола, която трябваше да е поправена до утре. А в момента се намирахме доста далече от сушата за моя вкус. Бюдалското езеро е голямо и дълбоко. На шега татко го наричаше the great unknown — „великото непознато“ — понеже Бюдалското езеро е най-големият водоем в района. В училище бяхме учили, че вятърът и трите реки, които се вливат и се оттичат от езерото, предизвикват хоризонтални течения, но особено коварни са температурните разлики във водните слоеве, а те — най-вече през пролетта — предизвикват силни вертикални течения. Дали тези течения имаха силата да те засмучат към дълбините, ако плуваш в езерото през март, не знам, но докато слушахме учителката с ококорени очи, си представяхме точно такава картина. Именно това е причината винаги да се чувствам кофти и във, и по Бюдалското езеро. С Карл се гмуркахме в по-малко планинско езеро без подводни течения, та да доплуваме до брега, ако лодката се преобърне.

— Спомняш ли си нашия разговор непосредствено след нещастието с родителите ти? Мнозина крият, че страдат от депресия, казах ти го тогава.

Улсен започна да навива капещата въдица.

— Да — потвърдих.

— Сериозно? Добра памет. Ще ти призная нещо. Самият аз съм го изпитал на гърба си.

— Наистина ли? — попитах учудено, предполагайки, че той е очаквал именно такава реакция от моя страна.

— Да. Дори вземах антидепресанти. — Погледна се и се усмихна. — Държавници оповестяват публично, че страдат от депресия. Защо аз да го крия? Пък и беше отдавна.

— Боже.

— Но никога не ми е минавало през ума да сложа край на живота си. Знаеш ли кое би ме довело до толкова дълбоко отчаяние, та да посегна на живота си? Да избягам и да оставя съпругата и децата ми да се оправят сами.

Преглътнах с усилие. Нещо ми подсказваше, че примирието е застрашено.

— Срамът — отговори ленсманът. — Ти какво очакваше да кажа, Рой?

— Не знам.

— Не знаеш?

— Не — подсмръкнах. — Какво ловиш? — Задържах погледа му две секунди и отметнах брадичка към езерото. — Треска? Щука? Американска треска? Сьомга?

Той направи нещо с макарата — зацепи я или нещо подобно — и постави пръта между дъното на лодката и пейката, където седяхме. Свали си слънчевите очила. Привдигна дънките си. На колана висеше малък кожен калъф, където държеше мобилния си телефон и често-често го проверяваше. Впери поглед в мен.

— Родителите ти бяха консервативни хора. Дълбоко религиозни християни.

— Не съм толкова сигурен.

— Членуваха в Методистката църква.

— Заради баща ми. Той се прекланяше пред всичко американско.

— Родителите ти, меко казано, не одобряваха хомосексуалистите.

— Майка ми ги приемаше, а колкото до татко — той беше привърженик само на републиканците, кандидати за президентския пост в САЩ. — Не се шегувах. Повтарях дословно таткови думи. Пропуснах да спомена, че по някое време към списъка със свои идоли татко добави японските войници, понеже те били — пак по негови думи — достойни противници. Говореше, все едно лично е участвал във войната. Възхищаваше им се заради ритуала харакири. Явно смяташе, че всички японски войници прибягват до него, стига ситуацията да го изисква.

„Погледни само на какво е способен един малък народ, за който поражението е немислимо — каза веднъж той, докато го гледах как чисти ловджийския си нож. — Осъзнали са, че дълг на всеки провалил се е сам да се изреже от тялото на обществото, както се отстранява злокачествен тумор.“

Можех да разкажа това на Улсен, но защо да го правя?

Улсен се прокашля.

— А лично ти какво мислиш за хомосексуалистите? — попитах.

— Какво мисля ли? Ами какво да мисля. Същото, каквото, да речем, за хората с кестенява коса.

Улсен вдигна въдицата и продължи да навива макарата. Неочаквано съобразих, че с движението, което описваше ръката му, човек обикновено подканва събеседника си да продължи да говори, да поясни думите си, както се казва. Не споделих откритието си с Улсен.

— Ще карам направо, Рой. По мъже ли си падаш?

Не знам защо не ме попита „хомосексуалист ли си“. Вероятно по-простичкият въпрос му се струваше една идея по-малко обиден. Видях как блесната проблясва, малко матово и удължено, сякаш светлината се движи по-бавно под вода.

— Сваляш ли ме, Улсен?

Дойде му като гръм от ясно небе. Престана да навива макарата. Извади въдицата и се втренчи в мен с ужасено изражение.

— Какво? Не, дявол да го вземе, аз…

В същия миг блесната разпори водата. Като летяща риба полетя над планшира, обиколи главите ни, насочи се обратно към въдицата и меко кацна в косата на Улсен. Явно беше още по-гъста, отколкото изглеждаше, защото той изобщо не усети блесната.

— Ако съм гей, още не съм се разкрил публично, защото иначе за четвърт час клюката щеше да обиколи цялото село и ти щеше да си осведомен. Това може би означава, че предпочитам да пазя в тайна сексуалната си ориентация. Или че не съм гей.

Отначало Улсен изглеждаше слисан. После се опита да проумее моята логика.

— Аз съм ленсман, Рой. Познавах баща ти и така и не успях да повярвам, че се е самоубил. А най не ми се връзва решението му да завлече в гроба и майка ти.

— Защото не беше самоубийство — изрекох тихо и същевременно изкрещях думите наум. — Нали ти казах: не успя да вземе завоя.

— Може би. — Улсен си разтърка брадичката.

Беше се докопал до нещо, проклетата откачалка.

— Преди два дни говорих с Ана Улаусен — възрастната медицинска сестра в поликлиниката, знаеш я. Сега живее в социален дом, страда от Алцхаймер. И понеже се пада трета братовчедка на жена ми, се отбихме на свиждане. Жена ми излезе да налее вода в една ваза и Ана сподели с мен, че за целия си живот съжалява само за едно: задето не е нарушила професионалната тайна и не е дошла при мен, когато преди години брат ти Карл бил на преглед в поликлиниката заради анална фисура. Тоест, рана. Брат ти отказал да обясни как се е появила, но начините не са много. От друга страна, според Ана, понеже Карл изглеждал толкова спокоен, когато отговорил отрицателно на въпроса ѝ дали е имал сексуално сношение с мъж, тя допуснала, че не става въпрос за изнасилване, а за доброволен полов акт. Все пак Карл, както правдиво отбеляза Ана, е… — Улсен зарея поглед над езерото и висящата от главата му блесна се разклати — … красив като момиче. — Улсен се обърна към мен. — Ана не ми съобщила, но казала на родителите ти. Два дни преди баща ти да излети с кадилака в Хюкен.

Извърнах се от всепроникващия му поглед. Ниско над езерото прелетя чайка в търсене на плячка.

— Както споменах, Ана страда от деменция и думите ѝ трябва да се приемат с едно наум. Те обаче ме подсетиха за сигнал от преди няколко години. Учителка на Карл се обади да съобщи, че два пъти е видяла Карл с окървавен на задника панталон.

— Гвоздей.

— Моля?

— Гвоздей!

Гласът ми се понесе над неестествено кротката водна повърхност, отправи се към сушата, удари се в скалите и два пъти отекна … здей… здей. Всичко се връща, мина ми през ума.

— Надявах се с твоя помощ да осветлим въпроса защо родителите ти не са искали да живеят повече, Рой.

— Беше нещастен случай. Може ли вече да се прибираме?

— Рой, разбери, няма как да оставя нещата така. Един ден всичко ще излезе наяве, затова най-добре още сега ми разкажи какво точно се е случило между теб и Карл. Не се притеснявай, няма да го използвам срещу теб, защото този риболовен излет не е официален разпит в юридическия смисъл. Просто двамата с теб ловим риба, нали? Искам да пощадя максимално всички замесени и ако ми съдействаш, ще се погрижа да получиш най-лекото наказание. Защото, съдейки по косвените улики, това се е случвало още докато Карл е бил малолетен. Тогава обаче ти си бил с година по-голям и си носел наказателна отговорност. Затова рискуваш…

— Чуй ме — прекъснах го. Гърлото ми се стегна и гласът ми сякаш излизаше от тръба. — Чака ме развалена кола, а днес, по всичко личи, рибата не кълве, ленсмане.

Улсен ме гледа дълго, сякаш за да ми внуши способността си да ме „чете“, както се казва, като отворена книга. После кимна, понечи да остави въдицата в лодката и изруга, защото кукичката се закачи за обгорелия му врат и го раздра. Извади кукичката с два пръста. Върху кожата му, видях, потреперваше самотна капка кръв. Не се отрони, беше застинала неподвижно. Улсен запали извънбордовия двигател и след пет минути изтеглихме лодката в хангара под рибарската му колиба. После се качихме в колата му и той ме закара до автосервиза. Прекарахме петнайсет адски тихи минути.

Половин час ремонтирах развалената тойота на спокойствие. Тъкмо се канех да сменя кормилната рейка, и телефонът в автомивката звънна.

— Рой, за теб е! — провикна се чичо Бернард. — Карл!

На мига зарязах тойотата. Карл никога не ми звънеше в сервиза. В нашето семейство никой не звънеше по телефона, освен ако не се е случило нещо лошо.

— Какво има? — опитах се да надвикам шума от водната струя, която променяше звука си в зависимост от мястото, където улучваше колата.

— Ленсман Улсен — отвърна Карл с разтреперан глас.

Очевидно бе възникнал сериозен проблем и се стегнах психически. Нима проклетникът бе успял вече да разтръби подозренията си, че аз и Карл сме в кръвосмесителни отношения?

— Изчезна — добави Карл.

— Изчезнал бил! — разсмях се. — Глупости. Видях го преди четирийсет и пет минути.

— Говоря сериозно. Според мен е мъртъв.

Стиснах телефона до побеляване.

— Какво значи това „според мен“?

— Не съм сигурен, но както ти казах, изчезна. Интуицията ми подсказва, че е мъртъв, Рой.

В съзнанието ми изникнаха три възможности. Първо, Карл е мръднал. Не звучеше да е пил и макар да беше чувствителен, не беше от онези хора с паранормални способности, получаващи пророчески видения. Второ, къде ти такъв късмет Сигмюн Улсен да потъне вдън земята точно сега. И трето, дали пък не преживявах отново същото като при смъртта на Дог. Нямах избор. Заради предателството спрямо брат ми до края на живота си бях обречен да изплащам дълга си към него. Просто беше настъпил падежът на поредната вноска.

14

— Никога не са ме гласили за полицай. — Курт Улсен постави чаша кафе върху масата пред мен. — След изчезването на татко обаче нещата се промениха.

Той седна, отметна русия си перчем и започна да си свива цигара. Намирахме се в помещение, което освен за арестантска килия явно служеше и за хранилище на архива, защото покрай стените се издигаха купчини книжа, натрупани една върху друга. Дали не ги бяха оставили там, та арестантите, вместо да скучаят, да преглеждат своето и чужди досиета, докато киснат тук.

— Когато баща ти изчезне безследно, светогледът ти се променя, нали?

Отпих от кафето. Довлече ме тук насила заради кръвна проба, за която знаеше отлично, че няма да отчете наличие на алкохол, а сега ми предлагаше примирие. Така да бъде.

— Порастваш за една нощ — продължи Курт. — Защото ти се налага. И започваш да разбираш част от отговорността, която е носил, а ти си правил всичко възможно, за да го затрудниш: не си се вслушвал в съветите му; отхвърлял си като глупост всяко негово мнение; противоречал си на всяка негова дума. Непрекъснато си правел напук — само и само да не си като него. Навярно защото нещо вътре в теб ти подсказва, че накрая ще станеш точно такъв. Копие на баща си. Ние, хората, се въртим в кръг. Крайната ни цел е изходната ни точка. Всички сме се запътили натам. Едно време ти се интересуваше от планински птици. Карл носеше в училище пера, подарък от теб, и ние го подкачахме. — Курт се усмихна сякаш на скъп спомен. — Да вземем птиците ти, Рой. Те пропътуват огромни разстояния. Май се наричаше миграция или нещо подобно. Така или иначе, отиват на същото място, където са ходили предците им. Обитават същата естествена среда, гнездят през същия шибан период. Волен като птичка, казват хората. Друг път. Само така ни се струва, защото ни се иска да е така. Движим се в един и същи порочен кръг, същински птици в кафез, просто нашата клетка е по-голяма, а решетките — тънки и не ги виждаме.

Хвърли поглед към мен, сякаш за да провери дали монологът му ми е въздействал по някакъв начин. Поколебах се дали да не кимна бавно. Не го направих.

— Ти и аз също сме впримчени в порочни кръгове, Рой. Големи и малки. В моя случай големият кръг е решението да поема ленсманската служба след баща ми. Малкият — и аз като татко непрекъснато се връщам към един неразплетен случай. Той не успя да разбули мистерията около гибелта на родителите ти. Аз — безследното изчезване на родния ми баща. Двата случая си приличат доста, не мислиш ли? Двама отчаяни или депресирани мъже посягат на живота си.

Свих рамене и си придадох незаинтересован вид. По дяволите, за това ли беше целият цирк с моето задържане? Заради изчезването на Сигмюн Улсен?

— Само дето трупът на татко не беше открит и не знаем точното му лобно място — уточни Курт. — Знаем само, че е езерото.

— The great unknown — кимнах бавно.

Курт ме изгледа остро. После също започна да кима и двамата закимахме в такт като две проклети синхронизирани маслени помпи, дявол да го вземе.

— И понеже ти си предпоследният, а брат ти — последният човек, видял баща ми жив, имам няколко въпроса.

— Всички имаме — отпих от кафето. — Но аз вече отговорих и разказах подробно всичко за риболовния излет с баща ти и най-вероятно ти го имаш напечатано на хартия. — Посочих с брадичка към книжата покрай стената. — Освен това съм тук, за да ми вземат кръвна проба, нали?

— Точно така — потвърди Курт Улсен и пъхна готовата цигара в пакета с тютюн. — Това не е официален разпит, няма да си водя никакви записки и казаното тук си остава между тези четири стени.

Досущ като по време на риболовния излет с баща ти, помислих си.

— Интересува ме съвсем конкретно какво прави ти, след като татко те е закарал до сервиза в шест вечерта.

Поех си въздух.

— Конкретно? Смених кормилната рейка и лагерите на тойота „Корола“, 1989 година, ако не ме лъже паметта.

В погледа на Курт се появи сурова нотка. Явно наближаваше краят на примирието. Предприех стратегическо отстъпление.

— Баща ти се отбил в „Опгор“ да говори с Карл. След като си тръгнал, Карл ми се обади, защото токът спрял. Не можел да установи причината. Инсталацията беше стара и често се повреждаше, а Карл, меко казано, е скаран с ремонтите, та отскочих до вкъщи да оправя нещата. Отне ми няколко часа и помня, че докато приключа, се стъмни. Върнах се по тъмно в сервиза.

— В единайсет вечерта — пише в показанията ти.

— Там някъде. Все пак мина доста време, не помня точно.

— Свидетел твърди, че видял колата на баща ми да минава през селото към девет вечерта. Но тогава вече е било тъмно и човекът не е напълно сигурен.

— Аха.

— Въпросът е какво е правил баща ми между шест и половина, когато, по думите на Карл, си е тръгнал от „Опгор“, и девет, когато го е забелязал свидетелят.

— А сега, де.

— Някакви теории? — изгледа ме той втренчено.

— Аз ли? — престорих се на смаян. — Не.

Чух навън да спира автомобил. Сигурно идваше лекарят. Курт си погледна часовника. Бях готов да се обзаложа, че е помолил доктора да се позабави.

— Между другото, какво стана с онази кола? — поинтересува се нехайно ленсманът.

— С коя кола?

— Тойотата.

— Ами, поправих я.

— Да не грешиш? Прочетох разпитите; кой в селото е карал стара тойота. Наистина е от 1989 година, дотук си прав. Оказа се, че Вилумсен ти я е докарал за ремонт, преди да я продаде. Искал е да я закърпиш, колкото да върви.

— Май така беше.

— Само че не се получило.

— Какво? — изплъзна ми се от езика.

— Вчера говорих с Вилумсен. Бернард обещал да я стегнете. Вилумсен си спомня ясно, защото клиентът му пропътувал десет мили, за да дойде и да я изпробва. Вие обаче не сте успели да спазите обещания срок.

— Така ли? — Примижах, все едно се опитвах да провидя през непрогледния мрак на миналото. — Сигурно доста съм се забавил, докато съм се опитвал да поправя електрическата инсталация у нас.

— Във всеки случай ремонтът на тойотата ти е отнел доста време.

— Така ли?

— Онзи ден говорих с Грете Смит. Направо е невероятно какви прозаични дреболии си спомнят хората, Когато ги обвържат с паметно събитие, например безследното изчезване на ленсмана в населеното им място. Грете си спомня как същия ден се събудила в пет сутринта и погледнала през прозореца. В автосервиза на Бернард светело и колата ти била паркирана отпред.

— Дадеш ли обещание на клиент, правиш всичко по силите си да го спазиш. Е, понякога не успяваш. И все пак мотото си го бива.

Курт Улсен ме изгледа с погнусена гримаса, все едно съм му разказал гаден виц.

— Та така… — подхвърлих нехайно. — Впрочем, какво стана с акцията за обследване на Хюкен?

— Рано е да се каже.

— Нерел издаде препоръка да не се предприемат такива акции, нали?

— Ще видим — промърмори Улсен.

Вратата се отвори. Стенли Спин, лекарят, беше силно религиозен. Изкара специализацията си в Ус и после се премести да живее тук. Трийсет и няколко годишен, дружелюбен, общителен, в облеклото и в прическата му личеше престорено непреднамерена елегантност и небрежност. „Сложих каквото ми попадна, а то взе, че си пасна. Не съм се ресал специално, просто косата ми застана така.“ Тялото му беше хем мускулесто, хем малко пухкаво, сякаш си е купил мускулите. Говореше се, че бил обратен и имал връзка със семеен мъж от Конгсбер.

— Готов ли си за кръвна проба? — попита той, като на р-тата гъргореше като холандец.

— Така изглежда — каза Курт Улсен, без да ме изпуска от очи.

Стенли ми взе кръв и после двамата излязохме навън.

След влизането на лекаря в килията Курт Улсен не обели ни дума за живо интересуващата го тема и аз предположих, че подновеното разследване около смъртта на баща му засега е негова самосиндикална инициатива. На тръгване го погледнах, а той само ми кимна делово.

— Бях на срещата в Ортюн — осведоми ме Стенли, докато вдишвахме свежия, резлив есенен въздух пред ленсманската служба, която се помещаваше в невзрачна сграда от осемдесетте, седалище и на общинската администрация. — Ще си имаме спа хотел, а?

— Най-напред предстои да мине през Общинския съвет — отвърнах.

— Е, ако те дадат зелена светлина, и аз ще се включа във веселбата.

Кимнах.

— Да те хвърля донякъде? — предложи Стенли.

— Не, благодаря. Ще звънна на Карл.

— Сигурен ли си? Не ме затруднява.

Възможно е да е задържал погледа ми частица от секундата по-дълго от нормалното, а е възможно и аз да съм малко параноичен.

Поклатих глава.

— Е, друг път. — Той отвори вратата на колата си.

Като голяма част от гражданите, преместили се в Ус, и Стенли бе престанал да си заключва автомобила. Преселниците от града са си създали романтичната представа, че на село никой не заключва нищо. Грешат. Заключваме и къщите, и хангарите си, и лодките си, а колите си — задължително. Задните фарове на колата на Стенли се разтвориха в мрака. Извадих си телефона и тръгнах да пресрещна Карл. Двайсетина минути по-късно кадилакът отби в банкета пред мен, но зад волана седеше не Карл, а Шанън. След като се прибрали, Карл отворил бутилка шампанско и я пресушил почти цялата — обясни тя — и понеже Шанън изпила само глътка, го убедила тя да дойде да ме вземе с колата.

— Да не би да празнувахте арестуването ми? — попитах.

— Той предсказа, че ще попиташ точно това, и поръча да ти предам, че определено празнуваме освобождението ти. Карл лесно си намира поводи да празнува.

— Вярно е. И за това му завиждам.

Дадох си сметка, че съюзът „и“ ще породи недоразумение, и понечих да обясня. Да подчертая, че всъщност важен е глаголът „завиждам“, а съюзът „и“ само свързва двете изречения: вярно, Карл лесно намира поводи да празнува и му завиждам за неговата способност да разграничава нещата. А не в смисъл че освен за тази негова способност му завиждам и за друго. Все пак не е зле да отбележа моя лош навик открай време да оплитам конците.

— Нещо си се умислил — отбеляза Шанън.

— А, не.

Тя се усмихна. Воланът изглеждаше огромен в малките ѝ ръце.

— Виждаш ли добре? — попитах и насочих брадичка към мрака, който светлите конуси на фаровете разпръскваха пред нас.

— Нарича се „птоза“ — „падам“ на гръцки. В моя случай е по рождение. Има специални упражнения, предназначени да намалиш риска от амблиопия, или така нареченото „мързеливо око“. Аз не съм мързелива. Виждам всичко.

— Чудесно.

Преди първия остър завой тя превключи на по-ниска предавка.

— Например, виждам колко те мъчи чувството, че съм ти отнела Карл. — Шанън настъпи газта и градушка от ситни камъчета се сипна по колелата.

За миг се зачудих ще мине ли номерът, ако се престоря, че не съм чул последните ѝ думи. Ясно обаче предчувствах как тя просто ще ги повтори. Извърнах се към нея.

— Благодаря — промълви тя, преди да съм обелил дума.

— За какво?

— За себеотрицанието ти. Задето си толкова умен и добър човек. Знам колко силна е връзката ви с Карл. За теб аз съм напълно непозната, омъжила се за брат ти. За капак нахлух в личното ти пространство, съвсем буквално превземайки спалнята ти. Сигурно ме мразиш.

— Не — поех си дъх. Ама че дълъг ден. — Не съм известен с добротата си. Проблемът по-скоро е, че у теб човек няма какво да намрази.

— Говорих с двама твои служители.

— Сериозно? — изненадах се искрено.

— Ус е малко село. А аз май общувам с хората малко повече от теб. Грешиш. Хората те знаят като добър човек.

— А попита ли онези, чийто зъби съм избил? — изсумтях.

— Не съм. Но дори това си правил, за да защитиш брат си.

— Не ме издигай на прекалено висок пиедестал — предупредих я. — Ще се разочароваш.

— О, вече разбрах колко висок пиедестал заслужаваш. Предимството да имаш лениво око е, че хората са по-склонни да се разкриват пред теб, защото си мислят, че голяма част от нещата ти убягват.

— И си успяла да разбулиш всички тайни на Карл?

Тя се усмихна.

— Любовта е сляпа, това ли искаш да кажеш?

— На норвежки се казва „любовта заслепява“.

— Аха — засмя се тихо тя. — Много по-точно е от „любовта е сляпа“, което, впрочем, повечето хора използват напълно погрешно.

— В смисъл?

— Под „любовта е сляпа“ хората имат предвид, че виждаме само положителните качества на онзи, в когото сме влюбени. А всъщност фразата се отнася за Купидон, който пуска стрелите си със затворени очи. Тоест, смисълът е, че стрелите улучват насляпо и човек не избира в кого да се влюби.

— А така ли е наистина? Произволно ли се влюбваме?

— Все още ли говорим за Карл и мен?

— Например.

— Хм… Може би не е съвсем произволно. Но човек определено невинаги се влюбва по собствено желание. Никак не съм убедена, че ние, хората, сме толкова прагматични в смъртта и в любовта, колкото ти изкарваш вас, планинците.

Докато изкачвахме последния баир, фаровете на колата зашариха по стената на къщата. Зад прозореца на дневната ни гледаше лице, призрачно бяло заради светлината от фаровете, и с черни дупки вместо очи.

Шанън спря, бутна скоростния лост в неутрално положение и изгаси фаровете и двигателя.

Изключиш ли единствения звуков източник тук, в планината, рязко се спуска тишина. Останах седнал на седалката. И Шанън не помръдна.

— Колко знаеш за нас? — попитах. — За нашето семейство?

— Повечето. Преди да се омъжа за Карл и да се съглася да се преместим тук, поставих условие да ми разкаже всичко. Включително болезненото. Най-вече болезненото. А премълчаното постепенно прозрях сама. — Шанън посочи полуспуснатия си клепач.

— И смяташ… — преглътнах. — Смяташ, че можеш да живееш, знаейки всичко това?

— Отраснах на улица, където братя спяха със сестрите си, а бащи насилваха дъщерите си. На свой ред синовете повтаряха бащините грехове и се превръщаха в отцеубийци. Но животът продължава.

Кимнах бавно и без ирония. Извадих кутийката със снус.

— Така изглежда. И все пак сигурно не ти е било лесно да приемеш всичко чуто.

— Не беше — съгласи се Шанън. — Но всички носим белези от миналото си. Пък и е било отдавна. Хората се променят, твърдо съм убедена в това.

Седях в колата и се чудех защо сбъдването на най-големия ми кошмар — а именно, някой външен да узнае — не ми се струва толкова страшно. Отговорът беше ясен от само себе си. Шанън Алейн Опгор не спадаше към категорията „външни хора“.

— Семейството означава много за теб, нали? — Пъхнах пликче снус под устната си.

— Всичко — отвърна тя без капчица колебание.

— А любовта към семейството не заслепява ли?

— Какво имаш предвид?

— Когато разказваше за Барбадос, останах с впечатлението, че за хората там предаността към семейството и към чувствата стои по-високо от лоялността към принципите. По-важна е от политическите убеждения и от ценностните ориентири. Правилно ли съм те разбрал?

— Да. Семейството е най-висшата ценност. Колкото до представата за правилно и грешно, тя се формира именно в семейството. Всичко друго е на по-заден план.

— Наистина ли?

Тя погледна малката ни къща през предното стъкло.

— От преподавателя ми по етика в Бриджтаун знам, че Темида, богинята на правосъдието, държи везни, символ на справедливостта, и меч, символ на наказанието, и има превръзка над очите точно като Купидон. Мнозина тълкуват нейната „слепота“ като знак, че всички са равни пред лицето на закона, че Темида отсъжда безпристрастно, не се влияе от семейни и роднински връзки, ръководи се единствено и само от справедливостта.

Шанън се обърна и ме погледна. Белоснежното ѝ лице засия срещу мен в тъмното купе.

— Но с такава превръзка Темида не може да види нито накъде се накланят везните, нито къде улучва мечът. Професорът ни разказа, че в гръцката митология превръзката над очите има онзи, който използва само вътрешното си око, който намира отговора вътре в себе си. А там мъдрият и слепият открива само онзи, когото обича. Всичко извън това е без значение.

Кимнах бавно.

— И ние — ти, аз и Карл — сме семейство?

— Не сме кръвни роднини, но сме семейство, да.

— Добре. Като член на семейството ще участваш във военен съвет заедно с мен и Карл.

Карл се зададе насреща по чакъла.

— И защо свикваме военен съвет? — попита Шанън.

— Защото ни предстои битка.

Вгледах се в очите ѝ. И двете блестяха. Същинска войнствена Атина. Божичко, колко беше красива.

И взех, че ѝ разказах за нощта на Фриц.

15

Говорех по телефона и се надявах чичо Бернард да не ме чува заради шуртенето от маркуча.

— Карл, как така си почти сигурен, че е мъртъв?

— Трябва да е паднал на дъното. Отдолу не се чува нито звук. Не съм обаче сто процента сигурен, защото той изчезна от полезрението ми.

— Къде изчезна?

— В Хюкен, как къде. Няма го. И да се надвеся, пак не го виждам.

— Карл, остани където си. Не говори с никого, не пипай нищо, не прави нищо. Ясно?

— За колко време можеш…

— Петнайсет минути, става ли?

Затворих, излязох от автомивката и се загледах нагоре към Козия завой. Пътят е изсечен в планината и самото шосе не се вижда, но се вижда най-горната част от минаващите автомобили. А ако някой застане на ръба на пропастта, облечен в ярки дрехи, в ясни дни ще го видиш. Сега обаче слънцето се намираше твърде ниско.

— Налага се да отскоча до къщи да свърша една работа — казах високо.

Чичо Бернард завъртя накрайника на маркуча и задуши струята.

— Каква работа?

— Проблеми с тока.

— Толкова ли е спешно?

— Без ток Карл не може да си напише домашните. Оправям повредата и се връщам.

— Добре. След половин час ще си тръгна, но ти имаш ключове.

Качих се във волвото и подкарах. Гледах да не превишавам максимално допустимата скорост, макар рискът да те хванат за пътно нарушение, когато единственият полицай в града лежи на дъното на пропаст, да е нищожен.

Карл ме пресрещна край Козия завой. Паркирах пред къщи, угасих двигателя и дръпнах ръчната спирачка.

— Чува ли се нещо? — отметнах брадичка към Хюкен.

Карл поклати глава. Беше онемял, с нещо дивашко в очите. За пръв път го виждах такъв. Косата му стърчеше във всички посоки, все едно я е скубал. Зениците му бяха уголемени като на изпаднал в шок. Най-вероятно наистина беше в шок, горкичкият.

— Какво се случи?

Карл седна насред завоя, както правят козите. Оклюма се, зарови лице в шепи. Върху чакъла се очерта злокобна издължена сянка.

— Дойде при мен — заекваше брат ми. — Каза, че двамата сте ходили за риба, и ме отрупа с въпроси, и аз… — запъна се Карл още в самото начало.

— Сигмюн Улсен е дошъл тук. — Заех се да правя разбор и седнах до него. — И най-вероятно те е попитал ще потвърдиш ли, че когато си бил непълнолетен, съм блудствал с теб.

— Да! — извика Карл.

— По-тихо.

— И за двама ни било най-добре да си признаем, та да се приключи бързо. Иначе доказателствата били достатъчни за дълъг, болезнен и страшно публичен съдебен процес. Отговорих, че никога не си ме докосвал, не и по онзи начин, не и… — Карл говореше и жестикулираше, забол очи в земята, все едно изобщо не бях там. — Улсен обаче възрази, че в подобни ситуации не било необичайно жертвата на сексуално престъпление да развие съчувствие към насилника, да се чувства частично отговорен за случилото се, особено ако е продължавало дълго.

Точно по този въпрос Улсен беше дяволски прав.

От устните на Карл се изтръгна ридание.

— Ана, медицинската сестра, била казала на нашите само два дни, преди те да катастрофират в Хюкен, какви ги вършим. Татко знаел, че рано или късно това ще излезе на бял свят, твърдеше Улсен, и нали бил консервативен християнин, не могъл да го преживее.

„И повлякъл и мама в гроба — довърших наум. — Вместо двамата содомити в момчешката стая.“

— Опитах се да го убедя, че греши, че катастрофата е нещастен случай. Чиста злополука. Той обаче изобщо не ме слушаше, а продължаваше да говори. Кръвната проба на татко показала незначително количество алкохол, а в трезво състояние никой не полита право към пропаст, и то при лесен завой. Направо се отчаях. Стана ми ясно, че той ще продължи да чопли тази история…

— Да. — Отместих остър камък изпод задника си. — Улсен е твърдо решен да разкрие тази голяма, проклета мистерия.

— Ами ние, Рой? Да не ни тикнат в затвора?

Ухилих се. В затвора? Не беше невъзможно. Дори не се бях замислял по въпроса. Защото знаех, че ако цялата истина излезе наяве, няма да мога да понеса не затвора, а срама. Защото ако те, другите, узнаеха, ако селото узнаеше, щеше да ми се наложи да понеса не само срама, който вече толкова години ме глождеше в тъмното. Тогава цялата мръсотия, предателството щяха да лъснат на светло, пред очите на всички, да станат обект на порицание и на подигравки. Ние, Опгорци, щяхме да бъдем унизени. Навярно е белег на личностно разстройство, но татко беше схванал подбудите, тласкащи японците към ритуално самоубийство. Аз — също. За опозорения смъртта е единственият изход. От друга страна, никой не иска да умре, освен ако не е крайно наложително.

— Нямаме време — пришпорих Карл. — Какво стана?

— Паникьосах се. — Той ми хвърли поглед, както правеше, когато се канеше да ми признае нещо смущаващо. — Сигурен съм, че е било нещастен случай, казах на Улсен. Имам доказателства.

— Какво си му казал?

— Трябваше да измисля нещо, Рой! И казах, че едната гума е била спукана и това е причина за катастрофата. Никой не беше проверявал кадилака, просто извадиха труповете. А след като единият алпинист пострада тежко от паднала скална отломка, повече никой не се престраши да слезе долу. Нищо чудно, че алпинистите не са забелязали спуканата гума, казах на ленсмана. Когато пред себе си имаш кола, обърната с колелата нагоре, не се заглеждаш в гумите. Но преди две седмици аз съм взел бинокъл, прекрачил съм ръба и съм се спуснал малко надолу, захващайки се за няколко здрави камъка. — Така казах на Улсен. Навел съм се надолу, за да огледам колата, и съм видял, че лявата предна гума е видимо спихната. Най-вероятно се е спукала, преди колата да падне в пропастта, защото шасито е непокътнато, а при полета колата се е превъртяла във въздуха половин оборот и се е приземила по таван. Точка.

— Улсен върза ли се?

— Не. Поиска да се увери с очите си.

Започвах да се досещам за продължението.

— Донесох му бинокъла… той се спусна до самия ръб… — Карл издиша въздуха от дробовете си и продължи със затворени очи. — Чух как няколко камъка се откъртиха, после вик и след това той изчезна.

Изчезнал е, помислих си. Но не съвсем.

— Не ми ли вярваш? — попита Карл.

Взирах се в пропастта. Осени ме спомен от петдесетия рожден ден на чичо Бернард в „Гранд Хотел“.

— Нали си даваш сметка как ще изглежда това в хорските очи? — отвърнах. — Ленсманът идва да те разпитва във връзка със съмнителен криминален случай и свършва мъртъв в оврага. Ако е мъртъв.

Карл кимна бавно. Даваше си сметка, то се знае. Точно затова се бе обадил на мен, а не на спасителната служба или на бърза помощ.

Изправих се и изтупах прахта от панталона си.

— Върви да донесеш въжето от хамбара. Онова, дългото.

Завързах единия край на въжето за теглича на колата, паркирана до къщата, а другия пристегнах около кръста си. И тръгнах към Козия завой. Въжето се размотаваше. Преброих сто крачки и въжето се опъна. Намирах се на десет метра от ръба на пропастта.

— Сега! — провикнах се. — И бавно, не забравяй!

Карл показа вдигнат палец от отворения прозорец на волвото и започна да дава назад.

Бях му обяснил, че най-важното е въжето да е опънато. Вече нямах избор. Отпуснах тежестта си на въжето и започнах да го тегля към Хюкен, сякаш бързах да рухна в пропастта. Най-трудното беше да преминеш ръба. Тялото се съпротивлява, не изпитва увереността на ума, че това е безопасно. И в резултат аз се поколебах. Въжето увисна, защото Карл не видя, че съм спрял до ръба. Извиках му да даде малко напред, но той не ме чу. Застанах с гръб към Хюкен, направих крачка назад и пропаднах. Навярно е било само с метър, но когато въжето се опъна, ми изкара въздуха и аз забравих да си изпъна краката. При залюляването на въжето коленете и челото ми се удариха в скалния отвес. Изругах, здраво опрях стъпала о скалата и започнах да се спускам заднешком. Погледнах небето над мен. Беше станало светлосиньо и прозрачно. Стъмваше се. Вече виждах две звезди. Не чувах колата. Цареше пълна тишина. Заради тишината, звездите и безтегловното ми клатушкане имах чувството, че съм астронавт, излязъл на космическа разходка в открития космос. Сетих се за майор Том от парчето на Дейвид Боуи. И за миг ми се прииска това да продължи в същия дух и да приключи така: да отлетя надалеч в Космоса.

Стената обаче свърши, под краката си усетих твърда земя. Наблюдавах как въжето се намота на кълбо пред мен подобно на индийска кобра. След третата намотка въжето застина. С поглед го проследих догоре. Видях облаче пушек от ауспуха. Карл явно беше спрял до самия ръб. Въжето се оказа точно с нужната дължина.

Обърнах се. Стоях върху сипей от големи и малки камъни, които зъбите на времето бяха оглозгали от високите скали, заобикалящи ме отвсякъде. Стената от Козия завой се спускаше отвесно, но от другите страни бяха малко по-полегати и четириъгълникът вечерно небе над мен беше по-голям от около стотината квадратни метра каменен под, върху който стоях. Дотук не стигаше слънчев лъч и не вирееше нищо. Не миришеше на нищо. Само на камънак. Космос и камънак.

Космическият кораб, черният кадилак на татко, лежеше точно както си го бях представял, след като чух разказите на аварийния екип след катастрофата.

Колата лежеше върху тавана, а колелата стърчаха във въздуха. Задницата беше смачкана, но предната част изглеждаше сравнително запазена и човек би могъл да допусне, че шофьорът и пътникът на предната седалка са оцелели. Намериха мама и татко извън колата. При сблъсъка на задницата със земята бяха изхвърчали през предното стъкло, фактът, че не са били с предпазни колани, подхранваше подозренията за самоубийство въпреки обясненията ми, че татко е бил принципен противник на предпазните колани. Не защото не разбираше смисъла от тяхната употреба, а защото тя беше наложена от — по неговия израз — „държавата опекун“. Ленсман Улсен не е засичал баща ми без колан в селото, защото, обясних, татко винаги си закопчаваше колана, подушеше ли полиция. Мразеше глобите повече от държавата опекун.

Гарван, кацвал върху корема на Улсен, се взираше зорко в мен, впил хищни нокти в голямата катарама с череп на бял бизон. При приземяването долната половина от тялото на Улсен се беше задържала върху шасито на преобърнатия кадилак, а горната бе увиснала и от мястото си не я виждах. Тръгнах да обиколя колата. Гарванът въртеше глава в съответствие с движенията ми. Под стъпките ми хрущяха парчета стъкло. Наложи се да си помогна с ръце, за да мина покрай два едри скални къса. Главата и гърдите на Улсен висяха пред табелата с регистрационния номер и багажника. Пречупеният под прав ъгъл гръб му придаваше прилика с бостанско плашило — фигура без кости и стави, наръч слама, натъпкана в купчина парцали, с висяща от главата рошава бърсалка. От бърсалката кръвта капеше по камъните с тихо, звучно пльокане. Улсен висеше с увиснали към земята ръце, сякаш даваше знак, че са предава. Защото, както казваше татко, „мъртвият е губещ“. А Улсен беше мъртъв като риба на сухо. И миришеше още по-лошо.

Пристъпих крачка към него. Гарванът изграчи, без да се отмести. Да не би да ме вземаше за среден морелетник, мързелива морска птица, която се прехранва, като отмъква чуждата плячка? Грабнах камък и го запратих към гарвана. Той литна и напусна местопрестъплението с два крясъка — един, ненавистен, към мен, и втори, онеправдан, от съжаление към себе си.

От скалите наоколо плъпна мрак. Налагаше се да действам бързо.

Нужно ми беше време да поразсъждавам как да издърпаме трупа на Улсен от пропастта с помощта само на едно въже и с минимален риск тялото да се закачи за нещо или да се изхлузи от въжето. Защото човешкото тяло, пусто да остане, е като Худини. Завържеш ли въжето през гърдите, ръцете и раменете ще се сгънат и тялото ще се изхлузи. Ако го завържеш през кръста и изтегляш тялото като сгъната скарида, центърът на тежестта по някое време ще се измести, трупът ще натежи на едната страна и ще се изхлузи или от въжето, или от панталона. Стигнах до извода, че най-простото е да направя клуп и да го стегна около врата му. Центърът на тежестта щеше да се намира ниско и нямаше опасност тялото да се преобърне, а главата и раменете щяха да проправят път нагоре и това намаляваше риска тялото да се закачи за нещо. Естествено е човек да се запита откъде знам да правя примка, известна предимно на планиращите самоубийство.

Действах методично и без да мисля за друго, освен за непосредствената си задача. В това ме бива. Знаех, че неизбежно ще ме преследват картини: Улсен като уродливо зяпнала фигура на кърмата на черен космически кораб. Това обаче щеше да се случи друг път и на друго място.

Извиках на Карл, че пратката е готова. Вече се беше смрачило. Наложи се да се провиквам цели три пъти. Беше пуснал хита „I Will Always Love You“ във волвото и гласът на Уитни Хюстън ехтеше в планината. Карл запали колата. Чух как държи на полусъединител, та да се движи достатъчно бавно. Въжето се обтегна. Придържах тялото, докато стигна до скалната стена. Там го пуснах. Стоях долу и гледах как то се издига към небето като ангел с изпънат врат. Постепенно мракът го погълна и то се изгуби от погледа ми. Само чувах как на моменти остъргва скалите. След кратко прошумоляване в мрака нещо тежко се стовари с трясък на няколко метра от мен. Мамка му. Трупът явно беше бутнал полуоткъртен камък. Имаше опасност да паднат още. Потърсих укритие на единственото възможно място. Пропълзях през предното стъкло в кадилака. Вътре огледах датчиците и измервателните прибори върху арматурното табло, опитвайки се да разчета показанията им наобратно. Мислех какво ще правим оттук насетне. Как ще изпълним следващата точка от плана. Обмислях техническите подробности, вероятните затруднения, резервен вариант, ако план А се обърка. И навярно именно благодарение на този мисловен процес се поуспокоих. Беше, разбира се, психопатско: та аз бях на път да прикрия човешка смърт, а това ме успокояваше. Всъщност май не мисленето в прагматична насока ме успокояваше, а миризмата. Мирисът на кожените седалки, просмукани с потта на татко, с цигарите и парфюма на мама и с повръщаното на Карл от онзи път, когато тръгнахме за града с току-що купения кадилак. На Карл му прилоша и оповръща седалките, преди да минем острите завои по пътя. Мама, спомням си, изгаси цигарата, която пушеше, свали прозореца и си взе пликче снус от кутията на татко. Карл обаче продължи да драйфа по целия път до града — внезапно и без всякакво предупреждение. Нито веднъж не улучи пликчето за повръщане и купето засмърдя като проклета газова камера, въпреки че отворихме всички прозорци. Накрая, изтощен, Карл легна на задната седалка и отпусна глава на коленете ми. Нещата се успокоиха. Мама избърса повръщаното и с усмивка ни подаде пакет бисквити, а татко изпя „Love Ме Tender“ бавно и с вибрато. И тази случка остана в паметта ми като най-хубавото ни семейно пътуване.

Останалото стана бързо.

Карл спусна въжето, аз се завързах, извиках, че съм готов, и се изкачих по стената от същото място, откъдето се спуснах. Все едно гледаш филм, пуснат отзад напред. Не виждах къде стъпвам, но въпреки това не чух падане на камъни. Ако само преди минути скален къс не беше паднал съвсем близо до мен, щях да си помисля, че срутвания са изключени.

Край Козия завой лежеше тялото на Улсен, осветено от предните фарове на волвото. Всъщност по трупа не личаха кой знае колко тежки външни травми. Усуканата му коса беше омазана с кръв, едната ръка май изглеждаше счупена, а по врата личаха синьо-черни следи от нахлузената примка. Не разбрах дали въжето е оцветило кожата, или е предизвикало хематоми. Пресните трупове получават ли кръвонасядания? Но беше от ясно по-ясно: гръбнакът беше прекършен, нараняванията — достатъчно, та съдебният лекар да има основания да заключи, че причината за смъртта не е обесване. Нито удавяне.

Пребърках мокрите джобове на панталона му. Извадих две връзки ключове — едната за колата, другата за хангара.

— Донеси татковия ловджийски нож — заръчах на Карл.

— А?

— В остъкленото преддверие е, до пушката. По-живо!

Карл се завтече към къщата, а през това време аз извадих от колата гребло за сняг, каквото всеки планинец държи целогодишно в багажника си, загребах чакъла на мястото, където Карл бе извлякъл Улсен от пропастта, и изхвърлих трошляка в Хюкен. Той потъна беззвучно.

— Ето — изпъхтя Карл.

Подаде ми ножа — онзи с жлебовете за оттичане на кръвта, с който навремето заклах Дог.

И — пак като онзи път — Карл застана до мен и гледаше встрани, докато аз действах с ножа. Хванах здраво косата на Улсен — същата хватка използвах и при Дог — забих в челото му върха на ножа и натиснах, докато не опря в кост. Срязах кожата кръгообразно, следвайки очертанията на лицето, точно над ухото и над натрошените кости на тила. Татко ми беше показвал как се дере лисица, но това беше различно. Беше скалпиране.

— Отмести се, Карл, тъмнееш ми.

Чух как зад мен Карл се обърна, ахна ужасен и заобиколи колата.

Докато се опитвах да отделя скалпа що-годе цял от черепа, Уитни Хюстън се кълнеше във вечна любов.

Застлахме багажника на волвото с найлонови чували, изхлузихме от краката на Сигмюн Улсен ботушите от змийска кожа и натъпкахме обезобразеното тяло в багажника. Качих се в пежото на Улсен, погледнах се в огледалото и наместих скалпа върху главата си. Дори с русата объркана коса на темето трудно можех да мина за ленсмана, но си сложих слънчевите му очила и докарах сносна прилика. И да бях срещнал някого, едва ли в тъмното би се усъмнил, че зад волана на пежото на ленсмана не седи именно той.

Подкарах през селото бавно, но не прекалено бавно. Въздържах се да бибиткам или по друг начин да привличам внимание. Двама минувачи машинално се обърнаха след пежото. Знаех, че засичайки колата на ленсмана, се питат закъде ли е тръгнал. Понеже се движех покрай езерото, навярно полузаспалите им селски умове щяха да заключат, че ленсманът отива към рибарската си колиба. Ако, разбира се, имаха представа къде се намира тя.

Стигнах до колибата, спуснах се до хангара и изгасих двигателя, но оставих ключа в патрона за запалване. Изключих фаровете. В обсега на зрителното ми поле нямаше постройки, но човек никога не знае. Ако някой видеше колата на Сигмюн Улсен, а после и светлината от фаровете, имаше опасност да се отбие на приказка. Избърсах грижливо волана, скоростния лост, дръжката на вратата. Погледнах си часовника. Заръчах на Карл да закара волвото до автосервиза, да паркира отпред така, че който мине оттам, да види колата, да отключи сервиза — дадох му ключове — и да запали осветлението, все едно съм вътре и работя. А трупа на Улсен да остави недокоснат в багажника. Да изчака двайсет минути или там някъде, да провери дали по улицата не се мярка някой, да се качи във волвото и да подкара към колибата на ленсмана.

Отключих хангара и изтеглих лодката. Дъното се плъзна с грохот по дървената рампа. Езерото най-сетне пое лодката с въздишка на облекчение. Избърсах с парцал ботушите от змийска кожа, пъхнах връзката ключове на Сигмюн Улсен в единия ботуш, метнах и двата ботуша в лодката и я тласнах навътре. Стоях и едва ли не с гордост наблюдавах как лодката се понася към the great unknown. Идеята с ботушите беше, както се казва, гениален ход. Когато намерят празната лодка с ключовете и ботушите, с които собственикът на лодката е излязъл от къщи в деня на изчезването си, щяха да са сигурни какво се е случило. Накъде другаде да се е отправил, освен през борда? Ботушите представляваха своеобразно предсмъртно писмо, символично съобщение, че собственикът им е решил да сложи край на житейския си път. Поздрави, един депресиран ленсман. По дяволите, щеше да е направо красиво, ако не беше толкова крещящо нелепо. Да се сгромолясаш в стометрова пропаст пред очите на човек, когото разследваш. Мамка му, направо не беше за вярване. Изпитах съмнения дали самият аз вярвам. Докато размишлявах, злополучията ми продължиха. Лодката пак се люшна към сушата. Тласнах я още по-силно, тя пак се върна. След минута килът остърга камъните на брега. Смаях се. Напънах се да си спомня какво бяхме учили в училище за хоризонталните течения, за посоката на вятъра и за речните оттоци. Логиката предполагаше лодката да се понесе навътре. Изглежда се намирахме в затънтено място, където всичко се върти в кръг и се завръща с нескончаема, проклета повторяемост. Сигурно. Целта ми беше лодката да навлезе навътре в езерото, до мястото, откъдето се оттича река Шетер, та предполагаемият периметър, където Улсен е скочил, да стане толкова голям, че невъзможността да открият трупа да не предизвика учудване. Качих се на борда, запалих двигателя, оставих го да пърпори известно време, после го изключих. Лодката продължаваше да се плъзга навътре. Избърсах лоста за управление, но само него. Решаха ли впоследствие да проверят лодката за пръстови отпечатъци, щеше да е по-подозрително, ако не открият никакви мои отпечатъци. Нали все пак по-рано същия ден се бях возил с ленсмана. Загледах се в сушата. Отстоеше на около двеста метра. Щях да се справя. Поколебах се дали да не се кача върху страничния борд и да скоча оттам, но се досетих, че така ще убия набраната скорост, затова стъпих върху напречната пейка и оттам — хоп във водата. Шокът от студената вода ми донесе облекчение, сякаш за секунди охлади прегрелия ми мозък. Заплувах. Да плуваш с дрехи, се оказа по-трудно, отколкото бях очаквал. Пречеха на свободните движения. Мислех за вертикалните водни течения и имах чувството, че усещам как ме влекат надолу. Наложи се да си повтарям, че е есен, не пролет, докато порех водата с дълги, несръчни загребвания. Отгоре на всичко не разполагах с ориентир на сушата. Май все пак сбърках, като угасих фаровете. В училище ни бяха учили, че краката са по-силни от ръцете. Ритах ли, ритах.

После внезапно и без всякакво предупреждение се озовах в капан.

Потънах и нагълтах вода. Успях да изплувам на повърхността и започнах неистово да размахвам ръце и крака, за да се измъкна от хватката. Не беше подводно течение, беше… нещо друго. Отказваше да пусне ръката ми. Усещах ако не зъбите, то поне челюстите му около китката си. Пак потънах, но този път благоразумно си задържах устата затворена. Притиснах пръстите на едната си ръка плътно един до друг, за да я стесня максимално и рязко я дръпнах. Освободих се. Изплувах на повърхността и жадно запоглъщах въздух. И там, на метър от мен в тъмното, видях нещо светло да се носи по водата. Плувка от коркова тапа. Бях се оплел в рибарска мрежа.

Съумях да успокоя дишането си. Кола с включени дълги фарове мина горе по главния път и аз различих очертанията на Улсеновия хангар. Доплувах, както се казва, безаварийно до брега. Изпълзях на сушата и установих, че пред мен не е хангарът на Улсен, а на незнайния рибар, разпънал мрежата с корковите плувки. При това не бях влязъл навътре в езерото. Това само показваше колко много може да се отклони човек от поетия курс. С жвакащи обувки прекосих горичка и се върнах при колибата на Улсен.

Седях, спотаен зад дърво, когато Карл най-сетне пристигна с волвото.

— Вир-вода си! — възкликна той, сякаш това беше най-сензационното преживяване тази вечер.

— В сервиза имам сухи работни дрехи — опитах се да кажа, но зъбите ми тракаха като двутактовия двигател на източногермански вартбург 353. — Тръгвай.

След петнайсет минути бях сух и навлечен с два работни гащеризона един върху друг, но продължавах да треперя. Вкарах волвото в сервиза, затворих вратата. С Карл свалихме трупа от багажника, положихме го на пода и го обърнахме по гръб. Загледах се в него. Нещо липсваше, нещо, което присъстваше по време на риболовния излет. Усуканата коса? Ботушите от змийска кожа? Или друго? Не че толкова вярвам в душата, но докато беше жив, у Улсен имаше нещо специфично, нещо, което го правеше именно Улсен.

Изкарах волвото навън и го паркирах на видно място отпред. Предстоеше ни задача от чисто техническо, занаятчийско естество. За нейното изпълнение не се нуждаехме нито от късмет, нито от творческо вдъхновение, само от подходящи инструменти. А в автосервиза инструменти да искаш. Няма да се впускам в подробности кой инструмент за какво ни послужи, само ще кажа, че най-напред свалихме колана на Улсен, после изрязахме дрехите от тялото му, а накрая разчленихме самото тяло. Тоест, аз свърших тази работа, на Карл пак му прилоша. Прерових джобовете на Улсен и извадих всички метални предмети: монети, колана с катарамата, запалка. При първия удобен случай щях да ги запокитя в езерото. Нахвърлях частите от тялото и усуканата коса в греблото на трактора, който зиме чичо Бернард използваше за обществено и частно риене на сняг. След като приключих, донесох шест метални туби с киселинен препарат „Фриц“.

— Какво е това? — попита Карл.

— Използваме го за почистване на автомивката. Отстранява всичко: дизел, асфалт, разгражда дори варовик. Сто милилитра от препарата се разреждат с пет литра вода. В концентриран вид отстранява абсолютно всичко.

— Сигурен ли си?

— Чичо Бернард ми каза. Или, ако го цитирам дословно: „Попадне ли по пръстите ти, отпиши ги.“

Казах го уж за да разведря обстановката, но Карл не се усмихна дори само колкото да покаже, че оценява шегата ми. Сякаш всичко се бе случило по моя вина. Не продължих да разсъждавам в тази посока, защото знаех, тя щеше да ме отведе до заключението, че вината е именно моя и винаги е била.

— Така или иначе, неслучайно препаратът се съхранява в метални, а не в пластмасови туби.

Завързахме си по един парцал над носа и устата, развъртяхме капачките на тубите и една по една ги изпразнихме в греблото на трактора. Накрая сиво-бялата течност покри разчленения Сигмюн Улсен.

Зачакахме.

Не се случваше нищо.

— Дали да не угасим осветлението? — попита Карл иззад парцала. — Ако някой реши да се отбие да каже едно „здрасти“?

— Не вярвам — възразих. — А и нали ще видят, че отвън е моята кола, а не колата на чичо Бернард. А аз определено не съм…

— Да, да — прекъсна ме Карл.

Нямаше нужда да обяснявам. „А аз определено не съм човек, при когото хората се отбиват на сладка приказка.“

Изминаха още няколко минути. Опитвах се да стоя неподвижно, та гащеризонът да се трие минимално в деликатните ми части. Не знам точно какво съм си представял, че ще се случи в греблото, но така или иначе, то не се случи. Нима „Фриц“ нямаше да оправдае шумната си реклама?

— Дали не е по-добре да го погребем? — прокашля се Карл.

Поклатих глава.

— Наоколо се навъртат прекалено много кучета, язовци и лисици. Ще го изровят.

Не преувеличавах. На гробището лисиците бяха изкопали дупка право в семейния гроб на Бонакер.

— Ей, Рой?

— Да?

— Ако беше заварил Улсен още жив в Хюкен…

Очаквах да ми зададе този въпрос, а как само ми се щеше да ми го беше спестил.

— … какво щеше да направиш?

— Зависи — отвърнах и се опитах да устоя на изкушението да си почеша топките, защото съобразих, че долният гащеризон е на чичо Бернард.

— Каквото с Дог ли?

Замислих се.

— Ако Улсен беше оцелял, щяхме да имаме свидетел, че е било нещастен случай.

Карл кимна. Пристъпи на другия си крак.

— Вярно, аз ти казах, че Улсен падна сам, но това не е съвсем…

— Шшт.

Откъм греблото на трактора се разнесе тихо цвърчене като от яйца в нагорещен тиган. Надникнахме. В белезникавата пихтия вътре вече не личаха отделни телесни части. На повърхността се пукаха мехурчета.

— Уха — казах. — Фриц влезе в играта.

— И какво се случи после? — попита Шанън. — Цялото тяло ли се разложи?

— Да — потвърдих.

— Не цялото — уточни Карл. — Не и що се отнася до костите.

— И вие какво направихте?

Поех си дъх. Луната надничаше над планинския гребен и гледаше трима ни, седнали върху капака на кадилака край Козия завой. От югоизток подухваше топъл бриз, суховей, който, въобразявах си, идва чак от Тайланд и страните в онази част от света, където никога не бях стъпвал, а нямаше и да отида.

— Изчакахме до изгрев-слънце, закарахме трактора до автомивката и изпразнихме греблото. Върху решетката останаха кости и няколко парчета месо. Върнахме ги в греблото и наляхме още препарат. Паркирахме трактора зад сервиза и вдигнахме греблото до най-високото положение. — Илюстрирах думите си, опъвайки ръце над главата. — Така, че никой минувач да не може да надникне вътре. След два дни изпразних греблото в автомивката.

— А чичо Бернард? — попита Шанън. — Той не ви ли зададе въпроси?

Свих рамене.

— Чудеше се защо съм преместил трактора. Трима клиенти се обадиха да предупредят, че ще си оставят колите за ремонт, обясних, затова освободих място. Е, нито един от въпросните трима не се появи, но такива работи се случват. Чичо Бернард се озадачи повече как така не съм успял да поправя тойотата на Вилумсен.

— Освен това новината, че ленсманът се е удавил, потресе и чичо Бернард, и всичко живо в Ус — добави Карл. — Намериха лодката с ботушите вътре и започнаха да издирват трупа. Но това вече съм ти го разказвал.

— Не в подробности — възрази Шанън.

— Явно Рой има по-услужлива памет.

— И това ли е всичко? Та нали вие последни сте го видели жив. Не ви ли разпитаха?

— Разпитаха ни — кимнах. — Ленсманът от съседната община поговори с нас. Казахме истината: след злополуката с родителите ни Улсен редовно се беше интересувал как сме. Беше грижовен човек. Тоест, казах, че е грижовен човек, все едно предполагах, че още е жив, макар да беше ясно, че се е удавил. Свидетел, собственик на рибарска колиба в района, чул колата на Улсен да пристига след свечеряване. После лодката запърпорила и след това се чул плясък. Човекът се гмурнал пред хангара си, но не открил нищо.

— Не се ли озадачиха, че така и не намериха тялото?

Поклатих глава.

— Широко разпространено е убеждението, че телата на удавниците рано или късно се появяват. Изплуват на повърхността, водата ги изхвърля на сушата, някой ги намира. Но това всъщност е изключение. В общия случай труповете изчезват завинаги.

— Какво неизвестно за нас знае неговият син? — попита Шанън, седнала помежду ни. Обърна се първо към мен, после към Карл.

— Най-вероятно нищо — отговори той. — Няма никакви улики. Не е останало нищо, което да не е отмито от снега, от мраза или просто да е заличено от времето. Според мен Курт Улсен е като баща си. Този неразкрит случай, единствен в практиката му, не му дава мира. Баща му се беше вманиачил да разбере цялата истина за катастрофата с кадилака, а за Курт се е превърнало във фикс идея да разбере как и защо баща му е изчезнал безследно. И търси под вола теле. Ти какво ще кажеш, Рой?

— Може и така да е. Но не бях забелязал по-рано да си пъха носа в този случай. Защо чак сега?

— Навярно защото се прибрах — предположи Карл. — Последен аз съм видял баща му жив. Навремето с Курт бяхме съученици. За него винаги съм бил господин Никой от имението „Опгор“, но ето че в местния вестник писаха за успехите ми в Канада. И сега, видите ли, този господин Никой си е наумил да се превърне в спасител на селото. Накратко, аз съм едър дивеч, а той — ловец. Той обаче не разполага с боеприпаси, гони го само неопределено чувство, че има нещо гнило в цялата история как след разговор с мен баща му тръгва от „Опгор“ и изчезва. И сега моето прибиране пак разпалва подозренията му. Минали са години, отдалечил се е достатъчно от случилото се, вече разсъждава по-хладно. И гадае. Ако баща му не е попаднал в езерото, къде е тогава? В Хюкен, например.

— Може би — съгласих се. — Но Курт разполага с нещо. Има причина да е толкова амбициран да слезе в Хюкен. И ще го направи.

— Нали Ерик Нерел щеше да издаде препоръка да не се прави заради опасността от срутване? — попита Карл.

— Да, но когато повдигнах въпроса пред Улсен, той каза „ще видим“, и то доста самоуверено. Според мен е намерил начин да заобиколи препоръката. По-важното обаче е какво възнамерява да търси долу.

— Вероятно се надява трупът на баща му да се намира в надеждно скривалище. — Шанън седеше със затворени очи и лице, обърнато към луната, все едно събира тен. — Например, в багажника на катастрофиралия кадилак в Хюкен.

Погледнах профила ѝ. Лунната светлина придаваше на лицето ѝ неизразимо очарование. Невъзможно бе да откъснеш поглед от нея. Това ли бе сполетяло и Ерик Нерел? Затова ли я зяпаше непрекъснато по време на празненството? Не, дявол да го вземе. В лицето на Шанън Нерел просто е видял яко маце, което би забърсал с кеф, докато аз виждах… какво собствено виждах? Жена, която не можех да оприлича на нито една планинска птица. Шанън Алейн Опгор принадлежеше към семейството на пойните птици. И те като нея са дребни, бързо заучават песните на другите видове птици и ги имитират. Умеят да се приспособяват. Някои видове дори променят перушината и цвета на оперението си, за да се слеят с околната среда, когато зимата приближава. Шанън говореше в множествено число и включваше и себе си в нашите действия, и то съвсем естествено. Беше се нагодила към новото място и не даваше вид да се чувства ощетена, задето се отказва от нещо свое. Нарече ме брат, без дори да се поколебае или най-напред да претърколи пробно думата в устата си. Защото сега ние бяхме нейното семейство.

— Именно! — натърти Карл. — Беше се влюбил в тази дума по време на престоя си в Канада и сега тя присъстваше в активния му речник. — Щом Курт мисли по този начин, най-добре да нагласим нещата така, че той да слезе в Хюкен и да се увери с очите си колко греши. И всичко ще приключи. Нашият проект се нуждае от финансиране, а за целта е нужно цялото село да е зад нас. Не можем да допуснем името ни да се свързва с неопровергани подозрения.

— Може би — почесах се по бузата аз. Не ме сърбеше; просто понякога подобни поводи да се разсееш ти навяват мисли, които досега не са ти хрумвали. А аз имах точно такова чувство. Че тук нещо ми убягва. — Но ми се ще най-напред да разбера какво ще търси той долу.

— Да го попитаме, а? — предложи Карл.

Поклатих глава.

— Когато Курт Улсен и Ерик Нерел бяха тук, Курт излъга: искал да се спусне в Хюкен заради злополуката с кадилака. Не спомена смъртта на баща си. Курт Улсен определено не възнамерява да си разкрива картите.

Помълчахме. Капакът под нас изстина.

— А дали Ерик не е запознат с картите му? — предположи Шанън. — И да ни светне по въпроса.

Погледнахме я. Продължаваше да стои със затворени очи.

— И защо ще го прави? — попитах.

— Защото за него ще е по-добре, отколкото да не го направи.

— Така ли?

Тя се обърна към мен, отвори очи и се усмихна. Влажните ѝ зъби проблеснаха на лунната светлина. Аз, разбира се, не проумях какво точно има предвид тя, но ми стана ясно, че като баща ми и тя съблюдава природния закон, отреждащ първенство на семейството. Преди правилното и грешното. Преди остатъка от целокупното човечество. Най-важно от всичко е сплотеното семейство.

16

На следващия ден вятърът се беше обърнал.

Станах и слязох в кухнята. Застанала до печката на дърва, скръстила ръце, Шанън зъзнеше в един от старите ми вълнени пуловери, комично голям за нея. Навярно нейните артаджийски пуловери с високи яки се бяха свършили.

— Добро утро — поздрави тя. Устните ѝ бледнееха.

— Ранобудна си. — Посочих с брадичка листовете върху кухненската маса. — Как върви с чертежите?

— Средна хубост. — Шанън пристъпи две крачки напред и събра листовете, преди да успея да хвърля един поглед. — Но по-добре да върша все пак някаква, макар и посредствена работа, отколкото да лежа будна. — Прибра листовете в папка и пак застана до печката. — Кажи ми, това нормално ли е?

— Нормално?

— По това време на годината.

— Температурата ли? Нормално е.

— Но вчера…

— … също беше нормално. — Отидох до прозореца и погледнах нагоре към небето. — Тоест, нормално е времето да се мени бързо. Нали сме в планината.

Тя кимна. Навярно беше свикнала в нашия край да употребяват думата „планина“ почти като универсално обяснение. Забелязах, че кафеварката е наполовина върху котлона.

— Прясно и топло — каза тя.

Налях в една чаша, погледнах Шанън, но тя поклати глава.

— Мислих си за Ерик Нерел — подхвърли тя. — Жена му е бременна, нали?

— Да — кимнах и отпих от кафето. Вкусно. Тоест, не знам дали чисто обективно погледнато беше вкусно, но точно такова го обичам. Освен ако по случайност нямахме един и същи вкус за кафе, най-вероятно Шанън ме беше наблюдавала как го приготвям. — Но според мен в момента е излишно да се напрягаме да измъкнем нещо от него.

— Така ли?

— Май ще вали сняг.

— Сняг ли? — изуми се тя. — През септември?

— Ако ни провърви.

Шанън кимна бавно и не поиска разяснение. Интелигентно момиче. Паднеше ли сняг, щеше да затрудни значително намерението на Курт Улсен да слезе безопасно в Хюкен — дявол знае по каква причина — и евентуално да открие нещо.

— Но снегът се топи бързо — продължи Шанън. — Времето се мени много бързо… — тя ми се усмихна сънливо — … тук, в планината.

Позасмях се.

— В Торонто няма ли зима?

— Има. Но там живеехме в къща, където студът не се усеща, преди да излезеш.

— Нещата ще се оправят — уверих я. — Най-лошо е през такива дни като днешния, когато духа северен вятър и сковава сух мраз. Когато зимата дойде със сняг, времето омеква. Дори след като запалим печките, обикновено минават няколко дни, докато къщата се затопли.

— А дотогава? — Шанън трепереше. — Така ли ще мръзнем?

Усмихнах се и оставих чашата си върху кухненския плот.

— Ще ти помогна да се сгрееш — тръгнах към нея.

Погледите ни се срещнаха, тя трепна и още по-стегнато скръсти ръце пред малките си гърди. Руменина обагри бледите ѝ бузи с огнени езици. Наведох се пред нея и отворих вратичката на камината. Огънят наистина догаряше, защото бяха пъхнати или прекалено много, или прекалено големи цепеници. Вдигнах най-голямата, поставих я върху огнеупорната подложка пред камината. Разпалих пушещата главня с помощта на духалото. Върнах я в камината, затворих вратичката. Вътре забумтя буен огън.

Изправих се и в този момент в кухнята влезе Карл, още по долнище на пижама и с разрошена коса. Държеше телефона си и се усмихваше широко.

— Получих дневния ред на заседанието на Общинския съвет. Ние сме точка първа.

В бензиностанцията помолих Маркус да изложи леките лопати за сняг, стъргалките за лед и тубите с антифриз; бях ги поръчал още преди две седмици.

Прегледах местния вестник. На първа страница пишеше подробно за общинските избори догодина, но поне имаше препратка към инвеститорската среща в Ортюн. Материалът заемаше цяла страница с малко текст и две големи снимки: една на претъпканата зала и една на Карл. Позираше широко усмихнат, обхванал с ръка рамото на Ю Ос, излязъл доста изненадан, все едно е бил принуден да застане пред фотообектива. Дан Кране коментираше в статия новия спа хотел, но беше трудно да се прецени положително мнение ли изказва, или отрицателно. Тоест, между редовете прозираше дълбокото му желание да разпердушини проекта от критика. Например, цитираше свой неназован източник, който наричаше хотела „сПАНИК-хотел“: местните се били вкопчили в него с надеждата той да спаси селото. По мое предположение неназованият източник си беше самият Дан Кране. Той — следва да се отбележи — се намираше между чука и наковалнята. Изкажеше ли се твърде ласкаво за хотела, щяха да го упрекнат, че използва местния вестник, за да обслужва бизнес интересите на тъста си. Разкритикуваше ли проекта, рискуваше да го обвинят в желание да подлее вода на бившето гадже на съпругата си. В моите очи журналистиката в местните печатни издания е същинско въжеиграчество.

В девет до Козия завой заваля сняг.

В единайсет сняг валеше и в селото.

В дванайсет мениджърът по продажбите влезе в бензиностанцията.

— Както винаги те сварвам идеално подготвен — усмихна се той, след като обслужих клиент, който купи лопата за сняг.

— Живеем в Норвегия.

— Имаме предложение.

Очаквах да ме вербува за поредната търговска кампания. Не казвам нищо лошо за кампаниите, осем от десет дават резултат и хората в централата си разбират от работата. Понякога обаче подобни общонационални промоции на плажни чадъри, волейболни топки или екзотични испански колбаси в комплект с пепси макс, не отчитат регионалните особености. А е важно да съобразяваш търговските предложения с местните покупателни навици и потребности.

— Началството ще ти звънне с подробности — каза мениджърът.

— Ясно.

— Една от големите бензиностанции в Сьорлане нещо не върви. Има отлично местоположение, модерно оборудване. Управителят обаче така и не успя да я разработи. Не следи кампаниите на централата, не се отчита според изискванията, наел е слабо мотивиран персонал… изобщо, досещаш се за какво говоря. Трябва им началник, който да промени нещата. Решението кого да избере ръководството не е мое. Само те предупреждавам, защото ги посъветвах да се свържат с теб. — Той разпери ръце, сякаш за да изтъкне колко нищожна услуга ми е направил, а така всъщност ми даде да разбера, че очаква от мен дълбока признателност.

— Благодаря — кимнах.

Той се усмихна. Чакаше. Вероятно смяташе, че му дължа информация какви са намеренията ми.

— Дойде ми доста неочаквано — признах. — Нека чуя конкретното предложение и ще помисля малко.

— Малко ще помислиш? — разсмя се мениджърът. — Съветвам те да помислиш сериозно. Подобно предложение означава не само по-висока заплата, а и възможност да излезеш на голямата сцена, Рой.

Ако се опитваше да ме убеди да приема поста, та самият той да изглежда сив кардинал, беше сбъркал адреса, както се казва. Но все пак той нямаше откъде да знае, че само при мисълта да изляза на сцена, била тя голяма или малка, дланите ми се изпотяват.

— Непременно ще помисля. Май ще е добре да организираме кампания за чийзбургери, как ви се вижда?

В един дойде Юлие.

В бензиностанцията нямаше никого. Юлие се приближи и лепна целувка на бузата ми. Нарочно задържа меките си устни върху кожата ми. Не знаех с каква марка парфюм се беше напръскала, но определено беше прекалила.

— Какво става? — попитах, след като тя се отдръпна и ме погледна.

— Исках само да изпробвам новото си червило — избърса отпечатъка от бузата ми. — След смяната имам среща с Алекс.

— Алекс от Гранада? И проверяваш колко червило остава след целувката?

— По-скоро до каква степен червилото притъпява чувствителността на устните. Както вие, мъжете, разправяте за презервативите.

Замълчах. Не възнамерявах да се впускам в подобен разговор.

— По принцип Алекс е голям сладур — продължи Юлие, наклони глава и ме изгледа изпитателно. — Може да не се ограничим само с целувки.

— Късметлия — облякох си якето. — Ще се оправиш ли сама?

— Как така сама? — По лицето ѝ се изписа разочарование. — Няма ли да…

— Ще се върна, разбира се. Максимум след час. Става ли?

Разочарованието се стопи, но в челото ѝ се вряза бръчка.

— Магазините вече са затворени. Да нямаш любовна среща?

Усмихнах се.

— Ако изникне нещо, обади се.

Подкарах през селото и покрай брега на Бюдалското езеро. Снежинките се топяха още щом докоснат асфалта и нивите, но видях, че по склона започва да трупа. Погледнах си часовника. Вероятността безработен тенекеджия да е сам в дома си в един часа в делничен ден, би трябвало да е значителна. Прозинах се. Нощес спах лошо. Лежах буден и се ослушвах за звуци от спалнята им. Такива не се появиха, но това беше едва ли не по-лошо, защото ме подтикваше да слухтя още по-усилено и ме напрягаше.

Стигнах до дома на тенекеджията. Забелязах, че между бялата му къща и най-близкия съседен имот има двеста метра обработена земя.

Антон Му отвори вратата секунда след като позвъних. Явно беше чул и видял колата ми. Пухът върху главата му се развя на течението от вратата. Му ме изгледа въпросително.

— Може ли да вляза? — попитах.

Той се поколеба, но явно не си беше подготвил извинение да не ме приеме, защото въпреки нежеланието си отвори по-широко вратата и отстъпи встрани.

— Не се събувай — каза.

Седнахме един срещу друг край кухненската маса. На стената над нас висяха няколко рамкирани гоблена с избродирани разпятия и цитати от Библията. Погледнах пълната кана с кафе върху плота и Му забеляза.

— Кафе?

— Не, благодаря.

— Ако набираш желаещи да инвестират в хотела на брат ти, спести си усилията. В момента тук сме го закъсали откъм капитал — усмихна се глуповато Му.

— Става дума за дъщеря ти.

— Какво за нея?

Върху перваза на прозореца лежеше малък чук.

— Тя е на седемнайсет и учи в гимназията в Ортюн, нали?

— Да.

„Тенекеджия на 2017-а“ — прочетох написа върху чука.

— Искам да я преместиш в гимназията в Нотуден.

Му ме изгледа като гръмнат.

— И защо?

— Защото там обучението е по-престижно.

— Какво искаш да кажеш, Опгор?

— Предлагам ти какво да обясниш на Наталие, когато ѝ съобщиш, че ще я изпратиш да учи в Нотуден.

— В Нотуден? Дотам има два часа път с кола.

— Именно, де. И лесно се намират квартири за гимназисти.

Той запази каменно изражение, но ми се стори, че започна да му просветва.

— Много мило, че си загрижен за Наталие, Опгор, но гимназията в Ортюн е достатъчно добро училище. Пък и дъщеря ми учи там вече втора година. Нотуден е голям град, а в големите градове стават разни обезпокоителни неща.

Прокашлях се.

— Нотуден е най-добрият вариант за всички — настоях.

— За всички ли?

Поех си дъх.

— Вечер дъщеря ти ще си ляга, без да трепери ще влезе ли при нея баща ѝ, за да я насилва. А ти ще си лягаш, без да унижаваш дъщеря си, семейството си и себе си нощ подир нощ. А един ден дори може би ще позабравите цялата история и ще се преструвате, че никога не е била.

Антон Му се взираше в мен, а очите му щяха да изскочат от силно зачервеното му лице.

— Какви ги дрънкаш, Опгор? Да не си пиян?

— Говоря за срама — уточних. — За дългогодишния срам в семейството ти. Защото всички знаят, но предпочитат да се правят на слепи. Всички са наясно със своя дял във вината, но понеже всичко — според тях — вече е изгубено, позволявайки това безобразие да продължава, няма какво да губят. Дори обаче когато всичко е изгубено, остава едно нещо. Семейството.

— Ти си болен, човече! — Му повиши глас и въпреки това звучеше доста слабо. Изправи се. — Ще те помоля да си вървиш, Опгор.

Не помръднах.

— Нищо не ми пречи да вляза в спалнята на дъщеря ти, да сваля чаршафа от леглото ѝ и да го предам на ленсмана за проверка дали има петна от сперма и ако има, дали спермата е твоя. Няма да можеш да ме спреш. Впрочем, това едва ли ще помогне, защото дъщеря ти ще откаже да свидетелства срещу теб. Ще те защити. Винаги и независимо от обстоятелствата. Затова единственият начин насилието да спре е… — Млъкнах и улових погледа му. — Защото всички ние искаме то да спре, нали?

Той мълчеше; само стоеше надвесен над мен със студен, мъртвешки поглед.

— Ако Наталие не замине за Нотуден, единственият начин да сложа край на издевателствата е да те убия. Тя ще прекарва там и уикендите, а ти няма да ѝ ходиш на гости. Майка ѝ може, но ти — не. Нито веднъж. А когато Наталие се прибира за Коледа, ще каниш родителите си и родителите на съпругата ти да празнувате заедно и ще настояваш да отседнат у вас. — Пригладих с длан подгънатия край на пепитената покривка. — Въпроси?

В прозореца упорито се блъскаше муха.

— И как мислиш да ме убиеш?

— С побой до смърт. Подобаващо… подобаващо библейско ли ти се струва? — Премляснах. Mind games. Психоигрички.

— Ами да. Нали ти се носи славата на побойник.

— Разбрахме ли се, Му?

— Виждаш ли този стих от Библията, Опгор? — Му посочи гоблена и аз с леко затруднение прочетох заврънкулчестите букви. — Господ е пастир мой, от нищо не ще се нуждая.[14]

Чух глухо бухване и изкрещях от болка, която протече по дясната ми ръка. Погледнах нагоре. Му държеше чука награда, вдигнат за втори удар. Едва си дръпнах лявата ръка и чукът се стовари върху масата. Дясната ме болеше адски и направо ми се зави свят, докато се изправях. Използвах обаче набраната инерция, за да забия на Му един ъпъркът с лявата си ръка. Уцелих го в брадичката, но заради масата помежду ни не успях да вложа достатъчно сила. Той замахна с чука към главата ми, аз се приведох и отстъпих встрани. Той се спусна към мен. Изскърцаха крака на маса, прекатуриха се столове. Направих подлъгващо движение, той се хвана и аз забих левия си юмрук в носа му. Той изрева, пак залюля чука. Може да е бил тенекеджия на 2017-а, но този път не улучи. Спуснах се към тялото му, докато все още беше разбалансиран, и с лявата си ръка му нанесох три бързи удара по десния бъбрек. Чух как се задъха от болка. Замахнах с крак и го изритах по коляното. Усетих как нещо поддава и отстъпва. Бях убеден, че съм го надвил. Той рухна на пода, завъртя се върху сивия линолеум и обхвана прасците ми с ръце. Опитах се да се задържа на крака, подпирайки дясната си ръка на готварската печка, но ми стана ясно, че чукът на Му явно е нанесъл тежка травма, защото политнах. Строполих се по гръб и само след миг той ме възседна, приклещи ръцете ми между коленете си и притисна дръжката на чука към гръкляна ми. Напразно се мъчех да си поема въздух. Започна да ми причернява. Той долепи глава до моята и просъска в ухото ми:

— За какъв се мислиш, та идваш в дома ми и заплашваш мен и близките ми? Ясен си ми като бял ден. Скапан безбожник от планината.

Засмя се тихо и ме налегна с цялата тежест на тялото си. Изби от дробовете ми и последната глътка въздух. Усетих как ме обзема сладостен шемет, както в мига, преди да заспиш на задната седалка, вплел тяло в топлото, спящо тяло на по-малкия си брат; през задното стъкло блещука звездното небе, а отпред родителите ти говорят тихо и се смеят. И ти се отпускаш, отпускаш и потъваш в себе си. Усетих дъх на кафе, дим и засъхнала слюнка.

— Кривокрак, неук педал — процеди Му.

„Ето, така говори и на дъщеря си“ — помислих си.

Напрегнах коремните си мускули, извих гръб на дъга и рязко тласнах глава напред. Ударих нещо, най-вероятно нос, но каквото и да беше, се оказа достатъчно натискът върху гърлото ми да отслабне за миг. Поех си въздух и наситих мускулите си с кислород. Измъкнах лявата си ръка изпод коляното му и го цапардосах здравата по ухото. Той изгуби равновесие, отхвърлих го от себе си и пак го ударих. После пак. И пак.

След като приключих, изпод Му, свит на кълбо на пода, потече ручейче кръв и стигна до седалката на един от прекатурените столове.

Надвесих се над него. Не знам чуваше ли ме, но за всеки случай прошепнах в окървавеното му ухо:

— Не съм кривокрак, нещастнико.

— Лошата новина е, че долната фаланга най-вероятно е счупена. Добрата е, че в кръвната ти проба не е открит алкохол — съобщи с характерното си „р“ Стенли Спин иззад бюрото.

— Счупена ли? — Огледах странно изкривения си и двойно удебелен среден пръст. На местата, където не беше разранена, кожата бе придобила плашещо морав оттенък като на болен от чума. — Сигурен ли си?

— Да, но все пак ще ти дам направление за рентгенова снимка в градската болница.

— И защо, щом си сигурен?

— Защото изглежда ще се наложи операция.

— А без операция?

— Със сигурност няма да можеш да си сгъваш пръста.

— А със?

— Най-вероятно няма да можеш да си сгъваш пръста.

Погледнах си пръста. Лоша работа. Но, то е ясно, щеше да е още по-кофти, ако не се бях преквалифицирал като бензинджия и бях продължил да работя като автомонтьор.

Благодарих на лекаря и станах.

— Чакай, още не сме приключили. — Стенли плъзна стола си на колелца към кушетката, застлана с хартиен чаршаф. — Седни тук. Пръстът е силно изкривен и ще се наложи репозиция.

— Това пък какво е?

— Наместване.

— Звучи болезнено.

— Ще ти сложа местна упойка.

— Пак ми звучи болезнено.

Стенли се усмихна накриво.

— По десетобалната скала? — Поисках да знам какво да очаквам.

— Осмица и малко отгоре.

И аз се усмихнах.

Стенли ми инжектира упойката и ме предупреди, че са нужни няколко минути, за да подейства. Не разговаряхме. Лекарят определено се чувстваше добре в настъпилото мълчание, за разлика от мен. Аз усещах как възцарилата се тишина се нагнетява до оглушителен рев и накрая не издържах, посочих слушалките върху бюрото му и попитах какво слуша.

— Аудиокниги. Всичко от Чък Паланюк. Гледал ли си „Боен клуб“?

— Не. Какво му е толкова доброто?

— Не съм казал, че филмът е добър — усмихна се Стенли. — Просто Паланюк разсъждава като мен. И го изразява много сполучливо. Готов ли си?

— Паланюк — повторих и протегнах ръка към лекаря. Той ме погледна в очите.

— Да сме наясно: не вярвам на обяснението как, видиш ли, си се подхлъзнал на снега и падайки, си си пресрещнал пръста.

— Твоя работа.

Усетих допира на топлата му ръка върху пръста си. Колко наивно от моя страна да си въобразя, че пръстът ми ще бъде напълно обезболен.

— Като стана дума за „Боен клуб“ — Стенли дръпна рязко, — имаш вид на човек, ходил точно на такава клубна среща.

Осем и отгоре определено не беше преувеличение.

На излизане от лекарския кабинет видях в чакалнята Мари Ос.

— Здрасти, Рой. — Тя се усмихна с надменната си усмивка, но забелязах как се изчерви.

Когато с Карл бяха гаджета, двамата започнаха редовно да назовават името на събеседника си — нововъведение на Карл. Беше прочел за проведен експеримент, според който хората се настройват положително към събеседника си на подсъзнателно ниво, ако, обръщайки се към тях, той използва името им. Ако ме бяха включили във въпросната анкета, резултатът щеше да е по-различен.

— Здрасти — отговорих, като прикрих контузената ръка зад гърба си. — Снегът подрани.

Ето така се поздравяваме ние, земляците в Ус.

Качих се в колата. Чудех се как да завъртя ключа, без да закача бинтования си пръст — болеше ме ужасно. За миг се запитах защо Мари се изчерви в лекарската чакалня. Да не би да е болна от нещо, от което се срамува? Или се срамува, че въобще е болна? Защото Мари не беше от притеснителните. Когато с Карл бяха гаджета и се случеше да я срещна неочаквано, аз се изчервявах, не тя. Момент, няколко пъти все пак съм я виждал поруменяла от срам. Веднъж, на рождения ѝ ден, Карл ѝ подари колие. Не беше кой знае колко пищно, но Мари знаеше за неизменно празните джобове на Карл и го притисна да признае, че е задигнал двеста крони от чекмеджето на чичо Бернард. Аз, естествено, бях в течение. Няколко дни по-късно чичо Бернард направи комплимент на Мари за хубавото колие и аз видях как тя се изчерви като домат. Още малко и щеше да се спука някой кръвоносен съд, така изглеждаше. Навярно за Мари, както и за мен, някои случки — дребна кражба, нищо и никакво отхвърляне — си остават завинаги дълбоко загнездени в нас. Капсулират се подобно на заседнал в тялото куршум, но в студените дни предизвиква болка, а понякога се размърдва нощем. И на сто години да станеш, пак ще усещаш как при неловкия спомен по бузите ти избива руменина.

В бензиностанцията Юлие започна да ме окайва. Доктор Спин трябвало да ми даде по-силно обезболяващо. Тя само си измислила срещата с Алекс, нямала уговорка с никакво момче и не се била целувала с никого. Надавах половин ухо на дърдоренето ѝ. Ръката ме болеше и най-разумно бе да се прибера вкъщи. Но там ме чакаше още болка.

Докато оглеждаше бинтования ми пръст с разтревожена физиономия на познавачка, Юлие се наклони към мен. Усетих меките ѝ гърди до ръката си. Сладък дъх на дъвка ме лъхна в лицето. Устните се намираха толкова близо до ухото ми, че чувах жвакане като на крава в блато.

— Ти не започна ли да ревнуваш? — прошепна тя с цялата невинност, на която е способна една седемнайсетгодишна девойка.

— Да започна? Ревнувам от петгодишен.

Тя се засмя. Кимнах с престорена усмивка. Но всъщност не беше шега.

17

Ревността ми се появи с раждането на Карл. А вероятно е съществувала още преди това, още докато гледах с каква любов мама гали наедрелия си корем. Още когато ми съобщи, че ще си имам братче. Така или иначе, по мои спомени се сблъсках с ревността на пет години. Тогава за пръв път някой назова с дума това мъчително, пробождащо чувство.

— Не ревнувай от братчето си.

Май го каза мама, докато Карл седеше в скута ѝ. И беше прекарал там доста време. След години мама обясняваше, че Карл получавал повече любов, защото се нуждаел от повече любов. Възможно е да е вярно. Тя обаче премълча друга истина: да обичаш Карл, беше по-лесно, отколкото да обичаш мен.

А аз го обичах повече от всички.

Ревнувах и когато околните дружно засвидетелстваха на Карл безусловна обич, и когато Карл показваше любовта си към други. Например, към Дог.

Ревнувах Карл от едно момче, дошло в близка вила за през лятото с родителите си. Беше красив като Карл и двамата станаха неразделни, докато аз броях дните до края на лятото.

Ревнувах Карл от Мари.

През първите месеци на тяхната връзка си фантазирах как я сполетяват всевъзможни нещастия. А аз утешавам Карл. Не знам точно в кой момент ревността прерасна във влюбване. И дали изобщо е станало точно така, или двете чувства са съществували паралелно в мен и накрая влюбването е надвило всичко останало. Приличаше на болест. Не можех нито да се храня, нито да спя, нито да проведа най-обикновен разговор или да си напиша домашното.

Радвах се и същевременно примирах от ужас, когато предстоеше Мари да дойде вкъщи при Карл. Изчервявах се, когато ме прегърнеше или ме заговореше, или ме погледнеше неочаквано. И, естествено, умирах от срам, задето изпитвам такива чувства към нея, задето не съм в състояние да се откажа напълно, а се задоволявам с трошиците, например да седя в една стая с двамата влюбени и да се опитвам да си намеря оправдание за присъствието си, нескопосано преструвайки се на забавен или интересен. Накрая намерих коя роля ми приляга най-много — на мълчаливия слушател: смее се на шегите на Карл или кима бавно в отговор на умна мисъл, която Мари е прочела или чула от баща си, общинския управител. Карах ги с колата на купони, където Карл се натряскваше, а Мари се опитваше поне до известна степен да озаптява пиянските му изцепки. На въпросите ѝ не ми ли е скучно винаги да съм трезвен, отговарях, че не ми пречи; предпочитам да шофирам, отколкото да пия алкохол, пък и на Карл понякога са му нужни две „детегледачки“, нали? В такива моменти Мари се усмихваше и не ме питаше нищо повече. Според мен се досещаше. Според мен всички се досещаха. Всички, освен Карл.

— Много ясно, че Рой идва с нас! — засмиваше се той, когато се заговореше за поход със ски, за парти уикенд в града или за езда в имението на Ос.

Не привеждаше никакви аргументи защо настоява да ги придружавам навсякъде. Веселото му открито лице беше достатъчен довод. То казваше, че светът е хубаво място, населено само с добри хора, и не им остава нищо друго, освен да се радват, задето са заедно.

Аз, разбира се, не направих никакъв опит да се сближа с Мари. Не бях чак толкова глупав, та да не си давам сметка, че в мое лице Мари вижда само нацупен, но самопожертвователен по-голям брат, винаги на техните услуги.

Една съботна вечер — бяхме в културния дом — Грете дойде и ме осведоми, че Мари била влюбена в мен. Карл си беше останал вкъщи, повален от грипа, който аз изкарах предната седмица. Та тази вечер, освободен от шофьорски задължения, си бях пийнал малко от домашния алкохол на Ерик Нерел. Грете също беше на градус и в очите ѝ играеше лукаво пламъче. Целта ѝ ми беше ясна: да напакости, да предизвика скандал, да заплете интрига. Познавах я и бях забелязал как изпива Карл с очи. И въпреки това думите ѝ ми въздействаха както гръмките уверения на пастор Арман, че съществува спасение и отвъден живот. Когато някой ти каже нещо очевидно невероятно, но ти горещо си се надявал да го чуеш, част от теб — онази, слабата — избира да повярва.

Тогава, спомням си, погледнах Мари. Застанала до входната врата, разговаряше с момче. Не беше от селото. Тукашните младежи се страхуваха да свалят Мари. Не защото тя ходеше с Карл, а защото знаеха, че ги превъзхожда по ум, гледа ги отвисоко и ако им отреже квитанцията, ще се разчуе из цял Ус, защото всички в Ортюн следяха с половин око какво прави щерката на общинския управител.

За мен обаче, брата на Карл, беше напълно безопасно да се приближа до Мари. За мен и за нея.

— Привет, Рой — усмихна се тя. — Това е Ото. Следва политология в Осло и ме навива и аз да запиша същото.

Надигнал бутилка бира, Ото гледаше в друга посока. Очевидно не желаеше да ме приобщава към техния разговор и искаше да се разкарам час по-скоро. Едва се сдържах да не фрасна дъното на вдигнатата му бутилка. Съсредоточих се върху Мари. Навлажних устни:

— Един танц?

Тя ме изгледа изненадана и развеселена.

— Но ти не танцуваш, Рой.

— Мога да се науча — свих рамене.

Явно бях по-пиян, отколкото си бях мислил.

Мари се разсмя силно и поклати глава.

— Но аз не ставам за учителка. Самата аз имам нужда от инструктор по танци.

— Аз мога да помогна — отзова се Ото. — Освен бъдещ политолог съм и треньор по суинг.

— Чудесно!

Мари се обърна и го погледна. Дари го с една от онези свои сияйни усмивки, които „включваше“ неочаквано: караха те да се чувстваш като единствения друг човек на света.

— Ако, разбира се, не се притесняваш, че ще ти се смеят, де.

Ото се усмихна.

— О, едва ли ще изглежда толкова смешно. — Той остави бутилката на стълбите.

Съжалих, задето преди малко пропуснах възможността да му я навра в устата.

— На това му викам аз смелчага. — Мари сложи длан на рамото му. — Нали нямаш нищо против, Рой?

— Не, естествено — уверих я и се огледах за стена, където да си блъсна главата.

— Значи, двама смелчаци. — Мари сложи другата си ръка върху моето рамо. — Ученик и учител. Нямам търпение да ви видя заедно на дансинга.

И се отдалечи. След няколко секунди осъзнах какво се е случило. Ото и аз се измерихме с поглед.

— Да се бием ли предпочиташ? — попитах.

— Много ясно. — Той завъртя очи към тавана, взе бутилката и излезе.

Е, хубаво де. И без това бях прекалено пиян. Главоболието и съжалението на следващата сутрин обаче бяха много по-тежки от всеки побой, който би ми нанесъл Ото.

Докато разправях на Карл какво се е случило, пропускайки коварното подмятане на Грете, той се скъса да се смее и да кашля.

— Велик си, братле! Готов си дори да танцуваш, само и само да не допускаш свалячи до гаджето на брат си.

— Да танцувам само с Мари, не с Ото — засмях се.

— Няма значение. Дай да те целуна!

Отблъснах го леко.

— И да прекарам грипа повторно — не, мерси!

Не страдах от особено силни угризения, че не споделям с Карл какво изпитвам към Мари. Всъщност, силно ме озадачаваше как така сам не се досеща. Можех да му кажа. И той щеше да разбере. Или поне да каже, че ме разбира. Да наклони глава настрани, да ме изгледа замислено и да ме успокои, че такива неща се случват, но минават и заминават. И аз застъпвах същото мнение. Ето защо предпочетох да си мълча. И да чакам увлечението ми да отшуми. Не поканих повече Мари на танц — нито метафорично, нито буквално.

Мари обаче ме покани.

Случи се няколко месеца, след като Грете осветли Мари, че е правила секс с Карл, и Мари скъса с него. Та по това време Карл вече беше заминал да учи в Минесота и аз живеех сам в „Опгор“. Един ден на вратата се почука. Отворих и кого да видя? Мари. Прегърна ме, притискайки гърди в моите, и ме задържа плътно до себе си. Попита ме искам ли да го направим. Прошепна точно тези думи в ухото ми:

— Искаш ли да го направим… — и добави: — Рой?

Едва ли защото според проведените експерименти употребата на името прави събеседника ти по-благоразположен, а по-скоро за да подчертае, че говори тъкмо на мен, на Рой.

— Искаш, знам — каза тя, доловила колебанието ми. — През цялото време съм го знаела, Рой.

— Не. Грешиш.

— Не лъжи. — Тя плъзна ръка между телата ни.

Откъснах се от нея. Естествено, проумявах каква е причината да е тук. Да, тя заряза Карл, а не обратното, но от двама им тя беше по-потърпевшата. Дори изобщо да не е искала да къса с него, не е имала избор. Мари Ос, дъщерята на общинския управител, не е могла да преглътне изневярата на селския син, не и при положение че Грете се беше погрижила половината село да разбере. На Мари обаче не ѝ стигаше да бие шута на Карл. Тя държеше да му го върне тъпкано. Идваше при мен чак сега, два месеца след раздялата им, защото явно беше взела решението след дълги колебания. Казано накратко: легнех ли си с нея, аз не се възползвах от уязвена жена след болезнена раздяла. Мари щеше да се възползва от брат, току-що напуснат от най-любимия си човек на света.

— Хайде. — Тя се изправи. — Позволи ми да ти доставя удоволствие.

— Това не си ти, Мари — поклатих глава.

Тя се закова насред дневната и впери в мен невярващи очи.

— Значи, вярно е?

— Кое?

— Което разправят хората.

— Нямам представа какво разправят.

— Че не се вълнуваш от момичета. Че в ума ти са само… — млъкна. Придаде си вид, все едно не намира точните думи. Отлично знаех, че Мари Ос никога не е страдала от липса на красноречие — … коли и птици.

— Исках да кажа, че проблемът не си ти, Мари. А Карл. Просто не е редно.

— Не е редно, прав си.

И сега го видях — прословутото презрение, с което хората от селото смятаха, че ги гледа Мари Ос. Но имаше и друго, сякаш тя знаеше нещо, което не е трябвало да стига до нейните уши. Да не би Карл да ѝ беше намекнал нещо?

— Намери си друг начин да отмъстиш. Посъветвай се с Грете. Тя разполага с добри идеи в тази област.

Тогава Мари се изчерви. И наистина не намери какво да каже. Изхвърча навън с маршова стъпка, а когато подкара надолу към Козия завой, изпод гумите на колата ѝ хвърчеше чакъл. След няколко дни я срещнах в селото. Тя отново се изчерви и се престори, че не ме е видяла. Повтори се няколко пъти. В малко селце като нашето хората неминуемо се засичат все някъде. Мина време. Мари отиде в Осло да следва политология и когато се върна, пак разговаряхме почти както преди. Почти. Защото помежду ни се бе настанило отчуждение. Бях разбрал, че в тялото ѝ е заседнал капсулиран куршум: не огорчението, задето я отблъснах, а унижението, задето я бях видял разголена. Разголена и грозна.

Колкото до капсулираните куршуми в моето тяло, все още нося в себе си куршум с името на Мари, но той вече не се движи. Бях изчакал това влюбване да премине. И, странно, разлюбих Мари непосредствено след като тя и Карл се разделиха.

18

Два дни след посещението при тенекеджията Му ми се обадиха от централния офис и ми предложиха да поема бензиностанцията на юг в Сьорлане. Отказах и те се разочароваха. Помолиха ме да им назова причината. Бензиностанцията, която управлявам в момента, казах, е изправена пред сериозни предизвикателства заради предстоящото преустройство на главния път и съм амбициран да се преборя с тях. Останаха впечатлени от отговора ми и изразиха съжаление. Наистина виждали в мое лице най-подходящия човек за Сьорлане.

По-късно през деня в бензиностанцията се отби Курт Улсен. Застана разкрачен пред щанда, приглади с два пръста мустака си ала Денис Хопър във „Волния ездач“ и изчака клиентът преди него да излезе.

— Антон Му подаде оплакване срещу теб за нанасяне на тежка телесна повреда.

— Интересен словесен подбор.

— Сигурно. Каза ми в какво си го обвинил и аз поговорих с Наталие. Кълне се, че баща ѝ не я е докосвал.

— А ти какво очакваше да ти отговори? „Ами, щом ме питаш, истина е, татко ме чука.“

— Ако е изнасилване, според мен тя…

— По дяволите, Улсен, никога не съм казвал, че е изнасилване. Не и в класическия смисъл. Но пак си е изнасилване. Нали разбираш?

— Не.

— Навярно тя се упреква, защото не се е съпротивлявала достатъчно и не е проумяла по-рано колко извратено е това, макар да е била още дете, когато посегателствата са започнали.

— По-полека, няма как да знаеш дали…

— Изслушай ме! Всяко дете смята всичко, което правят родителите му, за правилно, нали? Да, но тя си спомня, че баща ѝ я е предупредил да пази „тяхната“ тайна. Значи, все пак, макар и малка, е разбирала, че става нещо нередно. И понеже е съучастница в прикриване на извращението — лоялността към семейството е по-важна от предаността към Бога и към ленсмана — момичето приема своята част от вината. И когато навършва шестнайсет, започва да си внушава, че го е правила доброволно, за да облекчи тежестта на това огромно бреме.

Улсен си поглади мустака.

— Като те слушам, още малко и ще си помисля, че си учил психология и си живял в дома на Му.

Въздържах се от коментар.

Улсен въздъхна.

— Не мога да принудя шестнайсетгодишно момиче да свидетелства против баща си — сигурно ти е ясно. Тя е достатъчно голяма да носи отговорност за показанията си.

— Значи, че предпочиташ да си затвориш очите, защото е възможно кръвосмешението да е доброволно и защото момичето вече е над минималната възраст, определена в закона, за съгласие за полово сношение. Това ли ми казваш?

— Не! — Курт Улсен се огледа, за да се увери, че все още сме сами, и понижи глас. — Кръвосмешение по низходяща линия подлежи на наказателно преследване независимо от възрастта на родствениците. Дори дъщерята да беше на трийсет и сношението да беше сто процента доброволно, Му пак щяха да го грозят шест години затвор. Но как да събера доказателства за каквото и да било, щом и двамата отказват да говорят? Арестувам ли бащата, има опасност да избухне скандал и да бъде съсипан животът на всички замесени. Ще прахосаме огромен ресурс, а в крайна сметка има вероятност да не се стигне до присъда. Само името на Ус ще бъде очернено в столичната преса.

„Забравяш, че това ще лепне петно и върху твоята репутация, Улсен“ — помислих си, докато го гледах. И изражението, и гласът на ленсмана издаваха непресторено отчаяние.

— Как се постъпва в такъв случай? — въздъхна той и разпери безпомощно ръце.

— Поемаш грижата момичето да бъде отделено от бащата. Например, да се премести в Нотуден.

Той отмести поглед от моя и се втренчи във вестникарския статив, сякаш беше забелязал нещо интересно. Кимна бавно.

— При всички случаи съм длъжен да ти поискам обяснение за обвинението в телесна повреда. Законът предвижда четири години.

— Четири години?

— Челюстта му е счупена на две места и има опасност от трайно увреждане на слуха на едното ухо.

— Е, поне ще чува с другото. Прошепни му в здравото, че ако оттегли жалбата, няма да оглася какво е причинил на дъщеря си. И ти, и аз, и той сме абсолютно наясно каква е единствената причина да подаде жалбата: в противен случай щеше да се създаде впечатлението, че обвиненията ми са основателни.

— Разбирам логиката ти, Рой, но в качеството ми на ленсман е недопустимо да подмина такъв тежък побой без внимание.

Свих рамене.

— Беше самоотбрана. Налетя ми с чук, без изобщо да съм го докоснал.

Улсен се разсмя сухо. Смехът не стигна до очите му.

— И как ще ме накараш да ти повярвам, че религиозен човек, опазил се досега да не се забърка в неприятности, решава да нападне Рой Калвин Опгор, известен открай време като най-върлия побойник в селото?

— Използвай си ума и очите. — Опрях длани върху тезгяха.

— И? — Той се взираше в ръцете ми.

— Аз съм десняк. Всички, с които съм се бил, ще ти потвърдят, че удрям с дясната ръка. Защо тогава по кокалчетата на лявата ми ръка не е останала неожулена кожа, а дясната ми ръка е напълно невредима, като изключим средния пръст? Обясни на Му как ще изглежда цялата история и по отношение на дъщеря му, и по отношение на обвинението в телесна повреда, когато се разбере, че той ме е нападнал пръв.

Улсен усилено гладеше мустака си. Кимна.

— Ще поговоря с него.

— Благодаря.

Той вдигна глава и впери очи в мен. В погледа му пламтеше гняв. Сякаш възприе последната ми реплика като подигравка. Та той не правеше това заради мен, а заради себе си. Е, донякъде вероятно заради Наталие и заради селото, но в никакъв случай и заради мен.

— Снегът няма да се задържи — подхвърли той.

— Така ли? — попитах нехайно.

— Следващата седмица обещават затопляне.

Заседанието на Общинския съвет бе насрочено за пет. Преди Карл да тръгне, аз, той и Шанън хапнахме планинска пъстърва с картофи, салата с краставици и заквасена сметана. Поднесох вечерята в трапезарията.

— Много вкусно готвиш — похвали ме Шанън, докато разтребваше масата.

— Благодаря, но всъщност рецептата е съвсем лесна.

Заслушах се в шума от двигателя на отдалечаващия се кадилак.

Седнахме в дневната. Налях кафе и на двама ни.

— Хотелът е точка първа от дневния ред. — Погледнах часовника. — Съвсем скоро Карл ще влезе в действие. Ще стискаме палци, дано да им разкаже играта.

— Да им разкаже играта ли? Какво означава?

— Да им скрие топката.

— Аха. Искам вино.

Шанън отиде в кухнята и се върна с две чаши и бутилка пенливо вино, която Карл бе оставил да се изстуди.

— Я ми кажи, ти какво искаш от живота?

— Какво искам от живота ли? — Гледах я как отваря бутилката. — Искам да имам собствена бензиностанция. И… май това е всичко.

— Жена, деца?

— Ако дойде — дойде.

— Защо никога не си имал приятелка?

Свих рамене.

— Явно не се котирам сред жените.

— Какво имаш предвид? Че не си достатъчно привлекателен ли?

— Да. Е, сигурно малко преувеличавам.

— Не е вярно, Рой. От мен да го знаеш. Не го казвам от съжаление, а защото е факт.

— Факт? — Поех чашата с вино от ръката ѝ. — Тези неща не са ли субективни?

— Донякъде — да. Дали един мъж е привлекателен, зависи с какви очи го гледа жената, докато женската привлекателност е пряко зависима от външния вид.

— И според теб това несправедливо ли е?

— Да. В този смисъл мъжете са малко по-облагодетелствани, защото се придава по-малко значение на външния им вид. Затова пък толкова по-съществена роля за тяхната привлекателност играе социалният им статус. Щом жените се оплакват от обществените очаквания да бъдат красиви, мъжете, от своя страна, имат правото да се оплакват от обществените очаквания за техния висок статус.

— А който не притежава нито физическа красота, нито висок социален статус?

Шанън си изу обувките и сви крака върху стола. Отпи от виното. Излъчваше доволство.

— Точно както и красотата, статусът се измерва с различни мерни единици и по различни скали. Мизерстващ, но гениален художник може да има цял харем. Жените харесват изобретателни мъже, мъже, открояващи се сред тълпата. Ако мъжът не е нито красив, нито с висок статус, му се налага да компенсира с чар, силен характер, чувство за хумор или други достойнства.

— И аз трупам най-много точки именно в последната категория, това ли искаш да кажеш?

— Да — отвърна простичко тя. — Наздраве.

— Наздраве и огромно благодарско. — Вдигнах чашата.

Мехурчетата съскаха и ми шептяха, но аз не чувах какво.

— Пак заповядай — усмихна се тя.

— При мъже от рода на Карл нещата са по-лесно обясними — заключих и установи, че почти съм пресушил чашата. — С какво те спечели той? С външен вид, със статус или с чар?

— С неувереност. И с добро сърце. Това е красотата на Карл.

Вдигнах дясната си ръка и понечих да ѝ се заканя с показалец, но понеже не можех да сгъвам контузения си пръст, прибягнах до лявата.

— А, не. Не върви да ми пробутваш подобна дарвинистка теория за избора на брачен партньор във възпроизводството и същевременно да се обявяваш за изключение от нея. Неувереност и доброта? Не се приема.

Шанън се усмихна и пак напълни чашите.

— Ти, разбира се, си прав. Но такова беше усещането ми. Моят рационален животински мозък навярно е търсел подходящ кандидат за баща на моето потомство, но емоционалната ми човешка природа видя и се влюби именно в неговата крехка мъжка красота.

Поклатих глава.

— Външност, статус или компенсиращи качества?

— Да видим… — Шанън вдигна чаша срещу светнатата лампа. — Външността.

Кимнах. Млъкнах. Пред вътрешния ми взор изникнаха Карл и Грете в гората. Чувах яростното търкане на шушляковото яке, преди да се разпори. В ушите ми звучеше и друго. Жвакане. Като крава, газеща из блато. Меки гърди. Юлие. Прогоних тази мисъл.

— Красотата, разбира се, не е нещо абсолютно — подхвана Шанън. — Зависи от индивидуалното разбиране на всеки от нас. Красотата винаги се намира в контекст, обвързана е с предишен житейски опит, с всичко, което сме осъзнали, научили и съпоставили. Всички хора, независимо къде живеят, имат склонността да смятат, че техният национален химн е най-хубавият на света, че тяхната майка готви най-вкусно, че най-красивото момиче в селото е най-красивото на земята. И така нататък. Когато за пръв път чуеш нова, непозната музика, тя не ти харесва. Тоест, ако наистина е непозната. Хората твърдят, че харесват или дори обожават напълно нова за тях музика само защото им допада идеята за екзотичното, за вълнуващото, и тази идея им вдъхва усещането, че притежават чувствителност и космическо разбиране за нещата, тоест превъзхождат по емоционална сензитивност себеподобните си. А всъщност те харесват подсъзнателно разпознатото в уж напълно непознатото. И постепенно новото се превръща в част от тяхното познание, а внушените от средата идеологически концепции за красивото формират трайни естетически нагласи. В началото на деветнайсети век американското кино започва да възпитава хората по целия свят да виждат красотата в белоликите филмови звезди. По-нататък — в чернокожите. През последните петдесет години азиатските филми се опитват да култивират у зрителя вкус към азиатските кинозвезди. И тук важи същият принцип, както при музиката. Красотата на тези азиатски актьори трябва да съдържа нещо разпознаваемо за зрителската аудитория, тоест азиатските актьори не бива да са с прекалено изразени азиатски черти, а да приличат на утвърден в хорското съзнание идеал за красота, идеал, който все още е белолик. От тази гледна точка е неправилно да се говори за „естетически сетива“. Раждаме се със зрение и слух, но колкото до естетиката, всички започваме като „ненаписан лист“. Ние…

Шанън млъкна рязко. Усмихна се бегло и поднесе винената чаша към устните си, сякаш усетила, че изнася лекция пред вероятно незаинтересована публика.

Известно време помълчахме. Прокашлях се.

— Някъде четох, че всички хора, дори най-изолираните племена, харесват симетрични човешки лица. Това не подкрепя ли схващането за красотата като вроден усет?

Шанън ме погледна. По лицето ѝ се плъзна усмивка и тя се наведе напред.

— Може би. От друга страна, критериите за симетрия са съвършено прости и строги и въобще не е чудно защо хората по цял свят се ръководят от тях в преценката си. Както вярата в по-висши сили е много примамливо успокоение и именно затова също е универсална, без обаче да е вродена.

— А ако кажа, че според мен си красива? — Думите сами се изплъзнаха от устата ми.

Най-напред тя се смая. После посочи увисналия си клепач и заговори, но в топлия ѝ дълбок тембър звънна метална нотка:

— Значи, или лъжеш, или не си усвоил най-елементарните принципи на естетиката.

Осъзнах, че съм прекрачил граница.

— Съществуват принципи, така ли? — попитах, за да се върна от благоприличната страна на разделителната линия.

Тя ме погледна изпитателно, сякаш за да реши дали да ме остави да се измъкна безнаказано.

— Симетрия — заключи тя. — Златно сечение. Имитация на природни форми. Допълнителни цветове. Хармониращи тонове.

Кимнах, облекчен, задето разговорът пак се върна в нормалното русло. Знаех обаче, че дълго ще се самобичувам заради този гаф.

— Или функционалните форми в архитектурата — продължи Шанън. — Всъщност те заимстват естествени форми от природата. Шестоъгълните килийки на пчелната пита. Бобровите диги, които регулират водното ниво. Мрежата от тунели на лисицата. Гнездото хралупа на кълвача, което приютява и други птици. Нито едно от изброените не е конструирано със замисъл да е красиво и въпреки това е. Къща, удобна за живеене, е красива. Общо взето е съвсем простичко.

— А бензиностанция?

— Също може да е красива, стига да служи на похвална цел.

— А бесилка…?

Шанън се усмихна.

— … също може да е красива, стига смъртната присъда да е необходима.

— За да смяташ една бесилка за красива, не е ли нужно да ненавиждаш осъдения на смърт?

Шанън примлясна, сякаш претъркаляше думите ми в устата си.

— Не. Според мен е достатъчно да разглеждаш смъртната присъда като необходима.

— Кадилакът обаче е красив — отбелязах и налях още вино в чашите. — Въпреки че по форма не може да се мери с функционалността на съвременните автомобили.

— Формата на кадилака е заимствана от естествените форми в природата. Наподобява летящ орел, зъби се като хиена, пори водата като акула, формата му е аеродинамична, сякаш има място за ракетен двигател, годен да ни изстреля в Космоса.

— Но формата не се припокрива с функционалността и ние го знаем. И въпреки това смятаме кадилака за красив.

— Е… Дори атеист може да смята църквите за красиви. Но най-вероятно църквите са още по-красиви в очите на вярващите, защото предизвикват асоциации с безсмъртие, както женско тяло въздейства на мъж, жадуващ да предаде гените си. На подсъзнателно ниво желанието на мъжа да обладае определена жена ще намалее, ако той знае, че утробата ѝ е безплодна.

— Така ли мислиш?

— Може да проверим опитно.

— Как?

Тя се усмихна леко.

— Страдам от ендометриоза.

— Какво е това?

— Маточната лигавица се разраства извън маточната кухина и това силно намалява шансовете да родя дете. Липсващото съдържание помрачава външната красота.

— Не съм съгласен — погледнах я.

Тя се усмихна.

— Така отговаря твоето повърхностно, съзнателно аз. Дай време на несъзнателното да асимилира информацията.

Снежнобелите ѝ бузи бяха поруменели. Най-вероятно заради виното. Понечих да кажа нещо, но тя ме прекъсна със смях:

— Освен това ти си ми девер, следователно не си подходящ за опитно зайче.

Кимнах. Станах и отидох до сидиплейъра. Пуснах „Naturally“ на Джей Джей Кейл.

С Шанън изслушахме мълчаливо целия албум. После тя ме помоли да го пусна отначало.

Докато звучеше „Don’t Go To Strangers“, вратата се отвори. На прага застана Карл със сериозна, примирена физиономия. Посочи с брадичка бутилката с пенливо вино.

— Защо сте я отворили? — попита унило той.

— Защото бяхме сигурни, че ще убедиш Общинския съвет в нуждата от нашия хотел. — Шанън вдигна чашата. — И ще ти разрешат да построиш колкото вили искаш. Просто празнуваме предварително.

— Като ме гледаш, смяташ ли, че съм получил разрешението? — навъси се Карл.

— Като те гледам, виждам едно адски бездарно актьорско изпълнение. — Шанън отпи от виното. — Донеси си чаша, скъпи.

Маската на Карл се пропука, той се разсмя високо и тръгна към нас с разперени ръце.

— Прието само с един глас против. Направо полудяха от възторг!

Докато допиваше виното и разказваше за срещата, ръкомахайки разпалено, около Карл витаеше ореол от въодушевление.

— Буквално поглъщаха всяка моя дума. Знаете ли какво каза един? „Девизът в нашата социалистическа партия е, че всичко може да се направи по-добре. Днес обаче нищо не можеше да се направи по-добре.“ Приеха без никакви възражения промените в регулационните планове. Е, вече ще си имаме и вили — посочи към прозореца. — След заседанието Вилумсен дойде при мен — слушал ме от публиката. Поздрави ме, задето не просто съм забогатял, а съм превърнал земите на нашите съселяни едва ли не в нефтени находища. Направо съжалявал, че не притежава повече земя. Предложи ми три милиона за нашата.

— И ти какво му отговори? — попитах.

— Предлагана сума, два пъти по-голяма от вчерашната стойност на земята ни, но днес тази стойност се е увеличила десет пъти. Не, не десет, петдесет пъти! Наздраве!

Шанън и аз вдигнахме празните си чаши.

— А хотелът? — поинтересува се Шанън.

— Страшно им хареса. Направо полудяха. Поискаха съвсем дребни промени.

— Промени ли? — Светлата вежда над дясното ѝ око се повдигна.

— Струвал им се малко… постен, май така се изразиха. Настояват за повечко норвежки планински колорит. Нищо притеснително.

— Планински колорит?

— Орнаменти по фасадата. Трева на покрива, повече дърво. От двете страни на входа големи дървени тролове. Ей такива тъпотии.

— И?

— И аз им ги обещах — сви рамене Карл. — Не е голяма работа.

— Какво си направил?

— Виж, darling, става дума за чисто психологически трик. Имат нуждата да усещат, че те командват парада, че не са просто банда селяндури, повели се по акъла на току-що прибрал се от чужбина устат съселянин, нали? От нас се иска да им пуснем малко аванта. Дадох им да разберат, че въпросните промени са голяма отстъпка от наша страна. И те останаха с впечатлението, че са опънали ластика докрай и занапред ще се въздържат да ни молят за каквото и да било.

— Никакви компромиси — отсече Шанън. — Обеща. — Във втренченото ѝ око святкаха мълнии.

— Успокой се, скъпа. След месец правим първата копка и започваме да управляваме процеса. А те ще получат съвсем конкретно обяснение защо въпреки всичко кичозните елементи не са намерили място в нашия проект.

Дотогава нека ги оставим да си въобразяват, че ще стане на тяхната.

— Както заблуждаваш всички, че ще стане на тяхната ли? — попита Шанън. Досега не бях чувал такава студенина в гласа ѝ.

Карл се поразмърда неловко на стола.

— Скъпа, сега е време да празнуваме, а не…

Тя стана рязко и излезе от стаята.

— Какво я прихвана? — попитах, след като външната врата се затръшна.

— Това е нейният хотел — въздъхна Карл.

— Как така нейният?

— Тя го проектира.

— Тя? Не архитект?

— Шанън е архитект, Рой.

— Сериозно?

— И то най-добрият в Торонто, ако питаш мен. Но си има самобитен стил и индивидуални професионални виждания и за жалост прилича на Хауърд Роурк.

— Кой е той?

— Герой от роман на Айн Ранд. Роурк е талантлив архитект и заклет индивидуалист, и взривява построена сграда, защото не съответства изцяло на неговия проект. Шанън ще се разправя за всеки дребен детайл. Ако беше малко по-сговорчива, освен най-добрия, щеше да е и най-търсеният архитект в Торонто.

— Не го намирам за толкова важно, но защо, по дяволите, премълча, че тя е проектирала хотела?

— Чертежите са подписани от името на нейната проектантска компания — въздъхна Карл. — Стори ми се достатъчно. Ако ръководител на проект възложи на младата си съпруга чужденка чертежите, тутакси ще го заподозрат в липса на професионализъм. Е, като видят портфолиото ѝ, страстите, разбира се, ще се уталожат, но прецених, че не ни трябват скандали, преди да сме спечелили инвеститорите и Общинския съвет за каузата. И Шанън се съгласи.

— Защо нито ти, нито тя не ми казахте нищо?

Карл разпери ръце.

— За да ти спестим необходимостта и ти да лъжеш. Тоест, проектът носи истинското име на проектантската компания и на практика това не е лъжа, но… разбираш ме.

— Искал си да си спестиш още разправии?

— Дявол да го вземе, Рой. — Карл впи в мен красивите си тъжни очи. — Жонглирам с един милион топки и се опитвам да сведа до минимум разсейващите фактори. Толкова ли е осъдително?

Всмуках въздух между зъбите си. Отскоро развих този навик. Татко правеше така и навремето се дразнех.

— Не е осъдително — казах.

— Добре.

— Като стана дума за жонгльорство и разсейващи фактори, онзи ден срещнах Мари в лекарския кабинет. Като ме видя, се изчерви.

— Ами?

— Да. Все едно се срамува от нещо.

— От какво, например?

— И аз това питам. Но след онази история с теб и Грете тя се опита да ти отмъсти, след като ти замина за Щатите.

— Как?

Поех си дъх.

— Тръгна да ме сваля.

— Теб? — Карл се разсмя от сърце. — Пък после аз съм те държал в информационно затъмнение!

— Целта ѝ беше именно такава: да ти кажа. И да се почувстваш уязвен.

Карл поклати глава и премина на нашенски диалект:

— Човек никога не бива да подценява наранена жена. Е, възползва ли се от шанса?

— Не — поклатих глава. — И онзи ден, като видях как се изчерви от срам, съобразих, че тя така и не е успяла да ти отмъсти. Мари Ос обаче е злопаметна. Онази обида се е загнездила в нея като капсулиран куршум. Съветвам те да я държиш под око.

— Крои нещо. Така ли?

— Или дори вече го е задействала и то е толкова подло, че при вида на член от нашето семейство изпитва срам от постъпката си.

Карл си потърка брадичката.

— Например нещо, което да провали нашия проект?

— Например да е скалъпила подлост, за да ти попречи. Само казвам.

— И стигна до това заключение въз основа на едно изчервяване?

— Добре де, звучи идиотски. Но и ти, и аз сме се убедили, че Мари не е от притеснителните. Тя е самоуверена и почти нищо не е в състояние да я смути. Но същевременно е и моралистка. Спомняш ли си как ѝ купи колие с пари, откраднати от чичо Бернард?

Карл кимна.

— И тя цялата се изчерви, когато чичо ѝ каза колко добре ѝ стои бижуто, помниш ли? Е, онзи ден се изчерви по същия начин. Все едно е участвала в нещо нередно и вече е твърде късно да се разкайва.

— Ясно — промърмори Карл. — Ще имам едно наум.

Легнах си рано. През пода чувах Карл и Шанън в дневната. Не конкретни думи, но определено се караха. По едно време млъкнаха. По стълбите изтрополяха стъпки, после вратата на спалнята се хлопна. И започнаха да се чукат.

Захлупих глава с възглавницата и подхванах да си пея наум „Don’t Go To Strangers“ на Джей Джей Кейл.

19

Снегът се беше разтопил.

Взирах се през кухненския прозорец.

— Къде е Карл? — попитах.

— На разговори с фирмите изпълнители — отвърна Шанън. Прелистваше местния вестник край масата зад мен. — Сигурно са на строителния обект.

— А ти като архитект не е ли редно също да присъстваш?

— Карл настоя да отиде сам — сви рамене тя.

— Какво пише във вестника?

— Общинският съвет бил отворил шлюзовете. И сега Ус щял да се превърне в курорт за градски богаташи, а местните жители — в прислуга. По-смислено било да построим бежански центрове за истински нуждаещи се хора.

— Дан Кране ли е авторът?

— Не, това е читателско мнение. Доста обширен текст, има и препратка от заглавната страница.

— А какво пише Кране в редакционната статия?

— Разказва за някой си пастор Арман. Проповядвал духовно пробуждане и церял със словото си. Но само седмица след като си тръгвал от Ус със събраните волни пожертвования, болните пак сядали в инвалидните си колички.

Засмях се и зареях поглед в простора над Отертин, планината от южната страна на Бюдалското езеро. Небето излъчваше противоречиви сигнали и не разкриваше еднозначно какво време ни очаква.

— Значи, на Кране не му стиска да критикува открито Карл. Щедро обаче предоставя трибуна на смелчаците.

— И все пак ми се струва, че оттам не ни грози сериозна опасност.

— Оттам — може би не.

Обърнах се към Шанън.

— Ако все още смяташ, че можеш да разбереш какво е намислил Курт Улсен, сега моментът е доста подходящ.

„Свободно падане“ беше от типа заведения, изцяло подчинени на пазарната конюнктура. Оттам и стремежът да задоволят желанията на пъстрата си клиентела. Дълъг барплот със столове за бираджиите, малки маси за гладните, скромен дансинг с дисколампи за търсещите, билярд с окъсано сукно за немирните, а за оптимистите — маса с фишове за залози и телевизор, излъчващ конни надбягвания. Чии претенции задоволяваше черният петел, който сновеше между масите, не знам, но той не пречеше на никого, както и обратното: нито реагираше на поръчки за бира, нито на името си, Джовани. В деня, когато напуснеше този свят обаче, Джовани положително щеше да бъде оплакван и — според Ерик Нерел — после да бъде поднесен на редовните посетители във вид на малко жилав, но приемлив coq au vin.

В три часа с Шанън влязохме в заведението. Джовани не се виждаше никакъв. Клиентите — само двама души — се взираха напрегнато в телевизора. На екрана коне с развети гриви препускаха по манеж. Седнахме до маса край прозореца и, в съответствие с предварителния сценарий, извадих компютъра на Шанън, поставих го върху масата помежду ни, станах и отидох до бара. Откакто влязохме, Ерик Нерел не ни изпускаше от очи, преструвайки се, че чете местния вестник.

— Две кафета — поръчах му.

— Дадено.

Той постави чаша под канелката на огромен термос и натисна копчето.

— Нещо ново? — попитах.

Изгледа ме мнително. Посочих вестника.

— А, там ли. Не. Или впрочем… — Напълни първата чаша и взе втора. — Нищо.

Отнесох чашите на нашата маса. Шанън вече беше включила лаптопа. Седнах до нея. За фон на работния плот бе избрала снимка на доста мрачен, правоъгълен и — поне в моите очи — доста невзрачен небостъргач, който, обясни ми тя, бил шедьовър: сградата на IBM в Чикаго, проектирана от някой си Мис[15].

Огледах се.

— Как смяташ да действаш?

— С теб ще си побъбрим, докато си пием кафето. Между другото, отвратително е, но няма да се мръщя, защото той ни наблюдава.

— Ерик ли?

— Да. И онези двамата до телевизора също. След като си изпием кафето, ще вземеш лаптопа и ще се престориш на изключително зает. Пиши текст и не поглеждай нагоре. Останалото остави на мен.

— Добре — отпих от кафето. Шанън имаше право. Вкусът му напомняше химикал. Чаша топла вода беше за предпочитане. — Прочетох за ендометриозата в Гугъл. Ако не ставало по старомодния начин, някои пробват инвитро. Обмисляте ли го?

Тя ококори едното си око. Изглеждаше ядосана.

— Нали искаше да си бъбрим за дреболии — напомних ѝ.

— Това не са дреболии — просъска тя. — А важни неща.

— Добре, ще говоря за бензиностанции — вдигнах рамене. — Или за комични и конфузни ситуации, в които изпадаш, когато средният ти пръст непрекъснато стърчи.

Тя се усмихна. Настроението ѝ се менеше със скоростта на атмосферните условия при две хиляди метра надморска височина, но да те обгърне усмивката ѝ, беше все едно да се потопиш в топла вана.

— Искам деца — сподели тя. — Това е най-силното ми желание. Не на ума, разбира се, а на сърцето.

Надзърна над рамото ми към Ерик. Усмихна се, все едно той бе отвърнал на погледа ѝ. Ами ако Ерик не беше в час с кроежите на Курт? Започнах да се разколебавам дали идеята е дотам добра.

— А ти? — попита Шанън.

— Какво аз?

— Искаш ли деца?

— Искам, да. Бих се радвал. Просто…

— Какво?

— Не знам дали от мен ще излезе читав баща.

— Ще излезе, ще излезе, сигурна съм, Рой.

— За целта е нужно майката на децата ми да е всичко, което аз не съм. И да проявява разбиране колко време отнема да управляваш бензиностанция.

— В деня, когато станеш баща, вече няма да мислиш, че целият свят се върти около една бензиностанция.

— Или около небостъргач от анодизиран алуминий.

Тя се усмихна.

— Време е.

— Добре.

Погледите ни се срещнаха за миг, после аз придърпах лаптопа към себе си, отворих текстов файл и започнах да пиша. Оставих думите да се леят свободно изпод пръстите ми. Стараех се единствено да ги изписвам правилно. След няколко минути чух как Шанън стана и тръгна към бара. И без да поглеждам, знаех, че поклаща съблазнително бедра. Седях с гръб към барплота. Чух как един стол остърга пода. Значи, беше седнала при Ерик Нерел и навярно той я изпиваше с очи, както по време на купона по случай завръщането на Карл. Докато се преструвах на задълбочен в упражненията ми по правопис, някой се отпусна върху отсрещния стол и за миг си помислих, че е Шанън. Върнала се е, без да изпълни мисията си, помислих си и — какъв парадокс — изпитах облекчение. Но не беше Шанън.

— Здрасти — поздрави Грете.

Веднага ми направи впечатление, че си е изрусила къдриците.

— Здрасти — опитах се да акцентирам върху думата, та дано ѝ дам да разбере, че съм страшно зает.

— Да, да. Страшна флиртаджийка е тази красавица.

Машинално погледнах в същата посока като Грете.

Шанън и Ерик се бяха наклонили един към друг до бара и ги виждахме в профил. Шанън се смееше, усмихваше се, а Ерик очевидно се къпеше в същата топла вана, в която допреди малко се намирах аз. И навярно защото Грете ми пусна фитила с думата „красавица“, както Шанън бе успяла да ми набие в ума, че онзи небостъргач е шедьовър, сега аз видях, че Шанън Алейн Опгор не е просто хубава, а красива. Засмукваше светлината и същевременно я отразяваше по своеобразен начин. По дяволите, не можех да откъсна очи от нея. Докато не чух гласа на Грете:

— Опа…

Обърнах се към нея. Вече гледаше не Шанън, а мен.

— Какво?

— Нищо — отвърна тя с ехидна коварна усмивчица на тънките безцветни устни. — Къде е Карл?

— На строителния обект, предполагам.

Грете поклати отрицателно глава. Опитах се да не гадая откъде би могла да знае.

— Ако не е там, нямам представа къде е. Сигурно разговаря със съдружниците.

— Това е малко по-вярно. — Грете, изглежда, се колебаеше дали да продължи.

— Не знаех, че идваш в „Свободно падане“ — подхвърлих, за да сменя темата.

Тя вдигна фиш за залози. Явно на влизане го беше взела от масата под телевизора.

— За баща ми — поясни. — Макар че той възнамерява да вложи в хотела, вместо да залага на коне. Според него принципът бил еднакъв. Минимално вложение с възможност за голяма печалба. Правилно ли е разбрал?

— Никаква първоначална вноска — поправих я. — Възможност за известна печалба — да. Но и риск от висока сметка. Нека баща ти най-напред провери дали най-лошият сценарий му е по джоба.

— А какъв е най-лошият сценарий?

— Проектът да отиде по дяволите.

— Ау, вярно ли? — Тя прибра фишовете в чантата си. — Според мен Карл представи идеята по-успешно от теб, Рой. — Усмихна се. — Но той открай време си е изкусител от класа. Поздрави го от мен. И наглеждай кукличката му Барби. Така като гледам, не пада по-долу от него.

Обърнах се и погледнах Шанън и Ерик. Бяха си извадили телефоните и цъкаха. Обърнах се към Грете, но тя вече крачеше към изхода.

Зачетох се в текста върху екрана на лаптопа. Проклятие. Съвсем ли бях откачил? Чух стържене на стол до мен и побързах да затворя документа, кликвайки върху „не“ на въпроса на програмата да запази ли файла.

— Готов ли си? — попита Шанън.

— Да. — Хлопнах капака на лаптопа и се надигнах. — Е? — попитах, вече във волвото.

— Очаквам да се случи още тази вечер — отвърна тя.

Закарах Шанън до къщи и отидох в бензиностанцията да сменя Маркус. Беше ме помолил тази вечер да го пусна по-рано.

— Нещо ново? — попитах Юлие.

— Нищо. — Тя наду балонче с дъвката си. — Алекс ми е сърдит. Само съм го разигравала, без да му пускам. А, Наталие щяла да се мести.

— Къде?

— В Нотуден. Много добре я разбирам. Тук не се случва нищо.

— Абсолютно нищо — съгласих се и извадих ключ от чекмедже под касата. — Ще ида да нагледам сервиза, става ли?

Оставих портата за гаража заключена и влязох през офиса. По спарения въздух ми стана ясно колко отдавна не бях идвал. Тук вкарвахме коли за смяна на гуми, когато навън беше прекалено студено, но след като преустанових монтьорската дейност, ремонтният канал не беше влизал в употреба. Когато останах сам в Ус — нали преди години Карл замина за Щатите — в задната част на сервиза си обзаведох кът: легло, телевизор и кухненски бокс. Там живеех през най-мразовитите зимни месеци, за да избегна засипания с преспи път до „Опгор“, а и ми се струваше безсмислено да отоплявам цяла къща за няколкото часа дневно, прекарани у дома. Затворих вратите към автомивката и пуснах душа. Никога не съм бил по-чист. Върнах се в сервиза и проверих матрака. Беше сух. Готварският котлон работеше. Дори телевизорът се включи, макар и след първоначално колебание.

Стоях в помещението, където отрязахме краката, ръцете и главата на стария Улсен. Аз ги отрязах. Карл не понесе гледката. Не съм му го натяквал. Реакцията му беше нормална. Тракторът стоя навън два дни с високо вдигнато гребло. После го вкарах в автомивката и изпразних греблото на пода. Съдържанието му се оттече безпроблемно през решетката на канала. Измих греблото и край.

Какво е чувството да стоя в същото помещение ли? Витаят ли призраци? Оттогава минаха шестнайсет години. И сега, и тогава, през онзи следобед и онази нощ, не изпитах кой знае какво. Нямаше място за силни емоции. А колкото до призраците, те витаеха из Хюкен, не в автосервиза.

— Рой — обърна се към мен Юлие, след като се върнах. Разтегляше гласните и от нейните уста името ми прозвуча страшно дълго. — Има ли някакво място по света, където мечтаеш да отидеш? — Тя разлисти списание за пътешествия и ми показа плаж, където млада двойка се приличаше на слънце по оскъдни бански.

— Например, Нотуден — отговорих.

Тя ми се изплези.

— Коя е най-далечната дестинация, която си посетил?

— Никъде не съм ходил.

— Хайде де!

— Бил съм на юг. И на север. Но никога в чужбина.

— Да бе! — Наклони глава, огледа ме и додаде, вече не толкова сигурна: — Че кой не е ходил в чужбина?

— Пътешествал съм на далечни места, но само тук. — Внимателно докоснах челото си с бинтования пръст.

— Какво имаш предвид? — усмихна се вяло тя. — Че се е случвало да психясаш?

— Разчленявал съм хора и съм застрелвал беззащитни кучета.

— Да, бе — и си хвърлил спасителен пояс на съпругата си, докато се е давела, защото е била пияна, след като се е натряскала с шампанско — разсмя се Юлие. — Защо моите връстници не са забавни колкото теб?

— За да станеш забавен, се иска време — отвърнах. — Време и къртовски труд.

Вечерта се прибрах и заварих Шанън в притъмнялата зимна градина. Беше облякла старо шушляково яке на Карл, на главата си носеше моя шапка, а краката си бе увила във вълнено одеяло.

— Студено е, но пък е толкова красиво точно след залез-слънце. В Барбадос слънцето залязва много бързо. И се стъмва за секунди. В Торонто пък е толкова равно и има толкова много високи сгради, че слънцето се губи зад тях. А тук наблюдаваш цялото явление на забавен кадастър.

— Каданс — поправих я.

— На забавен каданс. Светлината се мени непрекъснато. Светлината в езерото, светлината в планината, светлината зад планината. Сякаш невидим фотограф е полудял, докато е нагласял осветлението. Обожавам норвежката природа. — И добави с иронично преувеличено вживяване: — Дивата, гола норвежка природа.

Седнах до нея с чаша кафе.

— Къде е Карл?

— Отиде да си поговори с някакъв човек, много важен за проекта. Търговец на коли втора ръка.

— Вилумсен. Иначе?

— Какво?

— Да се е случило нещо?

— Какво, например?

През пролука в облачната пелена луната подаде бледия си лик. Сякаш актьор надникна крадешком иззад кулисите преди началото на представлението, за да огледа публиката. Светлината озари лицето на Шанън и аз видях, че в момента тя се чувства точно така: актриса, обзета от сценична треска, миг преди да се яви пред зрителите.

— Издържа само до осем часа. — Тя извади ръката си изпод одеялото и ми подаде телефона си. — Казах му, че го харесвам, че тук скучая, и го моля да ми изпрати снимки. Попита ме какви. На норвежка природа, отговорих. Искам да гледам дива, гола норвежка природа. Най-добре с избуяла растителност.

— И той ти изпрати това? — Гледах изкусното селфи на Ерик Нерел. Dickpic ми се струваше твърде слабо казано. Той лежеше пред камина, върху подобие на кожа от северен елен. Беше се намазал с нещо и стегнатите му мускули лъщяха матово. А в центъра на композицията: безупречна ерекция.

Вярно, лицето му не влизаше в кадър, но на снимката имаше достатъчно материал, разпознаваем от една бременна съпруга.

— Сигурно ще се оправдае, че ме е разбрал погрешно — сви рамене Шанън. — Но аз смятам това за изключително обидно. Предполагам, и тъстът му ще е на моето мнение.

— Тъстът? — озадачих се. — Не съпругата?

— Размишлявах по въпроса. Ерик го бива в приказките и според мен ще намери начин да замаже положението пред бременната си съпруга. Ще си посипе главата с пепел, ще я умолява да му прости и дъра-бъра. Но виж, тъстът…

— Божичко, колко си подла — засмях се аз.

— Не — сериозно отрече тя. — Предана съм. Обичам близките си и правя необходимото, за да ги защитя. Дори ако това изисква да си служа с подлост.

Кимнах. Нещо ми подсказваше, че това не ѝ е за пръв път. Понечих да кажа нещо, но чух великолепния звук от осемцилиндров американски двигател. Иззад Козия завой се появиха светли конуси от автомобилни фарове, после видях и кадилака. Карл паркира и слезе. Застана до колата и вдигна телефона до ухото си. Тръгна към къщата, говорейки тихо. Облегнах се назад на стола, включих осветлението. Карл ни видя и се сепна. Сякаш ние го бяхме хванали в крачка. А всъщност той ме спипа да интимнича в тъмното с Шанън. Угасих лампата, за да покажа, че все пак предпочитаме сумрака. И в същия момент у мен назря решение. Най-правилното решение.

— Ще се пренеса в сервиза — съобщих тихо.

— Какво? — изненада се Шанън. — И защо?

— За да разполагате с повече пространство.

— Повече пространство? Че колко повече пространство да искаме? Цяла къща и необятна планина на разположение на трима души. Не може ли да останеш, Рой? Заради мен?

Опитах се да различа изражението ѝ в тъмното. Искрено ли настояваше, или от добро възпитание? Луната обаче пак се бе скрила. Шанън не каза нищо повече.

Карл отвори вратата и влезе при нас.

— Изтече срокът желаещите да се включат в нашето събирателно дружество. — С отворена бира в ръка той се отпусна в един от плетените столове. — Общо сме 420 съдружници, на практика всички с недвижимо имущество в селото. От банката са готови с документите. Говорих с фирмата изпълнител. По принцип могат да докарат изкопните машини още утре след общото събрание.

— И къде ще копаят тези машини? — попитах. — Най-напред ще трябва да се извършат взривни работи.

— Е, да де. Казах го образно. Представям си как багерите, като същински танкове, нахлуват и превземат този планински връх.

— Вземи пример от американците — посъветвах го аз. — Първо да бомбардираш — обърнах му внимание. — Да изтребиш всичко живо. И едва след това да превземаш.

Чух дращене на набола брада в яката на ризата му, когато се извърна към мен в мрака. Сигурно се чудеше дали не влагам скрит подтекст в думите си. Какъвто и да е той.

— Вилум Вилумсен и Ю Ос се съгласиха да членуват в управителния съвет. При условие Общото събрание да ме избере за ръководител на проекта.

— Явно имаш пълен контрол.

— Може да се каже. Предимството на събирателното дружество е, че за разлика от акционерното, законът не изисква да се избира контрольор или друг надзорен орган. Ние ще назначим управителен съвет и контрольор, защото банката го изисква, но на практика е напълно възможно управителят на събирателното дружество да го ръководи като просветен монарх и това много улеснява целия процес.

Чу се кълколене на бутилка.

— Рой ще се мести в сервиза — съобщи Шанън.

— Глупости! — възкликна Карл.

— Трябвало ни пространство.

— Добре де, на мен ми е нужно пространство — поех вината аз. — След толкова години живот в уединение съм станал особняк.

— В такъв случай е редно аз и Шанън да се изнесем — отсъди Карл.

— Не. Радвам се, че живеете тук. Къщата се радва, че приютява повече от сам човек.

— По тази логика трима са по-добре от двама — отбеляза Карл и май сложи длан в скута на Шанън. — А кой знае, може някой ден да станем и четирима. — Настъпиха две секунди тишина, докато той се окопити. — Или пък не. На тези мисли ме наведоха Ерик и Гру. Преди малко ги срещнах. Излезли на вечерна разходка. Гру е станала направо огромна.

Никой не му отговори. Бутилката отново закълколи. Карл се оригна.

— Защо разговаряме на тъмно?

„За да не се налага да се преструваме на ни лук яли, ни лук мирисали“ — мина ми през ума.

— Утре ще поговоря с Ерик — казах. — И вечерта ще се изнеса.

— Рой… — въздъхна Карл.

Надигнах се.

— Ще си лягам. Вие сте прекрасни и аз ви обичам, но ще ми е приятно да не виждам физиономиите ви всяка сутрин.

През нощта спах като къпан.

20

Ерик Нерел живееше вън. Бях обяснил на Шанън, че под „вън“ в Ус разбираме местностите покрай Бюдалското езеро, до устието на река Шетер. Езерото имаше формата на буквата V, а селото се намираше в заострената част. „Вътре“ и „вън“ служеха за ориентир на местните, доколкото главният път следваше очертанията на Бюдалското езеро. Ос, тенекеджията Му и Вилумсен живееха „вътре“, а там се смяташе за една идея по-хубаво, защото теренът беше равен и слънцето огряваше повече земеделските площи, докато вилата на Улсен и имението на Нерел се намираха „вън“, от сенчестата страна. „Вън“ се намираше и пътечката към вилата на Ос, където навремето Карл, Мари, аз и други тийнейджъри се промъквахме, за да купонясваме до зори.

Докато шофирах, си припомнях онези години.

Паркирах зад форд „Кортина“ пред хамбара. Отвори ми Гру, съпругата на Ерик. Попитах я къде е мъжът ѝ. Недоумявах как късите ѝ ръце са достигнали бравата над щръкналия ѝ корем. Навярно бе подходила по-изобретателно. Както възнамерявах да подходя и аз.

— Тренира — отвърна Гру и посочи хамбара.

— Благодаря. Вече наближава, а?

— Да — усмихна се тя.

— Чувам, че с Ерик продължавате вечерните си разходки?

— Е, къде ще ходи да не изведе жената и кучето! — засмя се Гру. — Но вече не се отдалечаваме на повече от триста метра от къщи.

Влязох в хамбара. Ерик нито ме видя, нито ме чу. Тренираше на лежанка. Лъхтеше и пухтеше с щангата над гърдите. Изтласка я с рев. Изчаках да я закрепи на стойката и навлязох в полезрението му. Той извади слушалките от ушите си. Чух фалцета на Миг Джагър в „Start Me Up“.

— Рой — каза той. — Рано си станал.

— Заякнал си.

— Благодаря. — Стана и нахлузи поларено яке върху потната тениска със снимка на британската рок група „Hollywood Brats“.

Негов далечен братовчед беше свирил на клавир в бандата и Ерик упорито твърдеше, че при малко по-сполучливо подбран момент „Hollywood Brats“ щели да надминат „Sex Pistols“ и „New York Dolls“. Пусна ни едно от техните парчета и тогава си помислих, че ключът не е само в сполучливо подбрания момент. Но ми харесваше колко се горещи. Изобщо, Ерик Нерел ми беше симпатичен. Сега обаче случаят изискваше да действам без оглед на лични пристрастия.

— Имаме проблем — подхванах аз. — Снимката, която си пратил на Шанън, не се прие добре.

Ерик пребледня и бързо премигна три пъти.

— Тя ми се оплака. Не показала снимката на Карл, защото щял да побеснее. Обаче е решила да се обърне към ленсмана. Според закона това е ексхибиционизъм.

— Не, не, чуй ме, тя ми каза…

— Казала ти е нещо за природни пейзажи. Така или иначе, успях да я убедя да не подава жалба срещу теб. Обясних ѝ, че ще ни докара куп неприятности на главата, а и Гру ще го преживее тежко.

При споменаването на съпругата му Нерел стегна челюстната си мускулатура.

— Когато разбра, че чакаш дете, Шанън реши да покаже снимката на твоя тъст и да остави решението в негови ръце. Само да те предупредя, че отсече ли нещо Шанън, думата ѝ надве не става.

Ерик продължаваше да стиска челюсти.

— Отбих се при теб, за да помогна. Да измислим как да разубеди Шанън. Никак не обичам скандали и разправии, нали знаеш.

— Да — издума Ерик с едва доловима въпросителна интонация накрая.

— Не обичам и когато, да речем, някой си науми да обследва лобното място на родителите ми в парцел, моя собственост. Най-малкото държа да знам какво става.

Ерик мигаше на парцали. Дали не ми даваше знак с очи, че разбира желанието ми да сключим сделка?

— Въпреки твоята препоръка Улсен ще изпрати екип в Хюкен, нали?

Ерик кимна.

— Поръчал е специален защитен костюм от Германия. Прилича малко на онези, дето ги носят сапьорите. Костюмът те предпазва максимално, стига да не те удари едър камък. Освен това позволява голяма свобода на движенията.

— Какво търси?

— Знам само, че иска да слезе долу, Рой.

— Не той, а ти. Ти ще слезеш долу. Непременно те е инструктирал какво да търсиш.

— Дори да знаех, нямам право да ти кажа. Разбери, Рой.

— Разбирам. А ти разбери, че на мен пък не ми е по силите да спра толкова дълбоко оскърбена жена като Шанън.

Ерик Нерел седеше на лежанката и се взираше в мен с влажен кучешки поглед. Увиснали рамене, ръце, отпуснати в скута. От слушалките между бедрата му още звучеше „Start Me Up“.

— Изиграхте ме — въздъхна той. — Ти и тази мръсница. Долу е, нали?

— Кое?

— Мобилният телефон на стария ленсман.

С едната си ръка управлявах волвото, с другата държах телефона.

— До двайсет и два часа в нощта, когато изчезна Сигмюн Улсен, мобилният му телефон е излъчвал сигнал.

— Какви ги говориш? — изсумтя Карл. Май беше махмурлия.

— Включените мобилни телефони излъчват сигнал на всеки половин час и този сигнал се регистрира от наземните станции, осигуряващи обхвата на телефона. С други думи, регистрите на наземните станции са своеобразни дневници за местоположението на телефона по часове.

— И?

— Преди няколко дни Курт Улсен е ходил в града да разговаря с мобилния оператор и оттам са му предоставили данни за движението на телефона през денонощието, когато изчезна баща му.

— Нима пазят данни от толкова отдавна?

— Явно. Две наземни станции са засекли сигнал от телефона на Сигмюн Улсен. Това показва, че той — или поне телефонът му — няма как да е бил близо до рибарската колиба в момента, Когато свидетелят твърди, че е чул там да спира кола и да се запалва мотор на лодка. Защото това се е случило по мръкнало, а според данните на наземните станции тогава телефонът му е засечен в периметър, който обхваща „Опгор“, Хюкен, имота на Симон Нергор и гората между неговата къща и селото. Това влиза в противоречие с показанията ти пред полицията, че Сигмюн Улсен си е тръгнал от „Опгор“ в 18:30.

— Не съм уточнявал накъде е потеглил ленсманът, а само, че е потеглил от нас. — Карл вече звучеше буден и бодър. — Напълно възможно е да е спрял някъде по пътя между „Опгор“ и селото. Или пък автомобилът и лодката, които свидетелят е чул след смрачаване, да са били на друг човек. Все пак в района има и други рибарски колиби, освен колибата на Улсен. А може би свидетелят греши в колко часа е чул шума. Да не забравяме, че не става дума за кой знае колко забележителен звук.

— Съгласен съм — видях, че приближавам трактор. — Разминаванията в хронологията на събитията обаче не е най-голямата ми тревога. Повече ме притеснява дали Курт ще открие телефона на баща си — сив Хюкен. Защото, според Ерик Нерел, Курт упорства да слезе долу именно с тази цел.

— По дяволите. Възможно ли е телефонът да е там? Нали ти внимателно провери дали в Хюкен не са останали негови вещи?

— Огледах добре. Нямаше никакви негови вещи. Но спомняш ли си как, докато ти изтегляше трупа, се откърти скален къс и аз се скрих в кадилака? — попитах.

— Да. И?

Изнесох се в насрещното платно и тръгнах да изпреварвам трактора, въпреки че се намирахме съвсем близо до завоя. Настъпих газта и се плъзнах пред трактора метри преди пътната извивка. В огледалото видях как шофьорът на трактора поклати неодобрително глава.

— Не е бил скален къс, а телефонът му. Държеше го в кожен калъф, защипан за колана. И докато си го изтеглял, скала е закачила калъфа, той се е смъкнал и е паднал, но аз не съм го видял в тъмното.

— И откъде си толкова сигурен, че е станало именно така?

— Защото изведнъж си спомних как, докато оглеждах извлечения труп горе, ми се стори, че нещо липсва. А по-късно, в сервиза, му свалих колана и разрязах дрехите, нали си спомняш? Прерових му джобовете, за да извадя всички метални предмети, преди да оставим Фриц да действа. Имаше монети, катарамата на колана му и запалка. Мобилен телефон не намерих. В онзи момент обаче изобщо не ми направи впечатление. А знаех, че си носи телефона в онзи скапан кожен калъф.

В другия край на линията Карл мълчеше.

— И сега какво ще правим? — обади се той след малко.

— Трябва пак да слезем в Хюкен. Преди Курт.

— А той кога ще се спуска?

— Вчера е получил костюм, поръчан специално за целта. Тази вечер в девет с Ерик имат среща. Ерик ще изпробва костюма и после тръгват право към Хюкен.

Ускореното дишане на Карл пукаше в телефона.

— О, мамка му — изруга той.

21

Повторното спускане привидно беше по-бавно, но всъщност стана по-бързо. По-бързо, защото помнехме хватките от първия път при някои практически затруднения. А ми се струваше по-бавно, защото предвид обстоятелствата се налагаше изключителна експедитивност — не знаехме кога ще пристигнат Курт и алпинисткият екип. В крайна сметка имах чувството, че съм попаднал в кошмар: някой ме преследва и се стремя да бягам колкото ме държат краката, а сякаш газя във вода. Шанън зае позиция в долния край на Козия завой, за да вижда какви автомобили отбиват от главния път.

С Карл използвахме въжето от миналия път и така той знаеше докъде точно да даде назад с волвото, за да е сигурен, че съм слязъл в Хюкен.

Най-сетне се приземих с лице към каменистата стена, отвързах се от въжето и бавно се обърнах. Седемнайсет години. Времето тук, долу, не беше помръднало. От южната страна скалната стена беше по-ниска, но частично надвиснала над пропастта и представляваше заслон от дъжда, а дъждовната вода, стичаща се по по-високата, отвесна стена откъм Козия завой, се оттичаше между камъните. Най-вероятно именно поради тази причина по потрошения кадилак имаше изненадващо малко ръжда, а гумите, макар и леко прогнили, си бяха почти цели-целенички. В татковия кадилак не се бяха настанили животни. Тапицерията на седалките и вътрешната облицовка на вратите изглеждаха непокътнати.

Погледнах си часовника. Десет и половина. Мамка му. Замижах и се напънах да си спомня къде преди седемнайсет години чух онзи трясък от паднал на земята предмет. Уви, беше прекалено отдавна. При положение че върху калъфа с телефона не са действали други сили, освен земното притегляне, би следвало телефонът да е паднал вертикално надолу по права линия от трупа. Вертикално надолу. Същата мисъл като онзи път, когато придържах издигащото се тяло на Улсен. Законът за свободното падане — простичък физичен закон, според който предмети без действаща върху тях хоризонтална сила падат по права линия надолу. Навремето изтласках тази мисъл от ума си. Нищо не ми пречеше да я изтласкам и сега. Извадих си джобния фенер и започнах да търся между каменните блокове до скалната стена, по която и миналия път, и сега се бях спуснал с въжето. Повторихме съвсем същата процедура както преди седемнайсет години и знаех, че телефонът е паднал някъде там. Но между камъните имаше стотици пролуки, където толкова малък предмет да се плъзне и да се изгуби. А не беше изключено, разбира се, телефонът да е рикоширал от някой камък и да се е озовал доста по-далеч от периметъра, който претърсвах. За късмет беше в кожен калъф и отпадаше вероятността парчета от счупения апарат да са се разпръснали околовръст. Дотук добре — стига, естествено, да намерех пустата джаджа.

Най-важното беше да действам методично, да не се поддавам на внезапни интуитивни пориви, да не се щурам като закланите от татко кокошки, които мама гонеше из двора. Мислено очертах квадрат, където съгласно логиката следваше да се намира телефонът, и започнах от горния ляв ъгъл. Коленичил, оглеждах, повдигах не твърде големите камъни, осветявах кухините между по-едрите късове. А там, където не можех да надникна или да опипам с ръка, използвах смартфона и селфи стика на Карл.

Включвах камерата на телефона и снимах, а после преглеждах записа.

След петнайсет минути стигнах до центъра на въображаемия квадрат. Тъкмо пъхнах телефона между два каменни блока с големината на хладилник, когато чух от горе гласа на Карл:

— Рой…

И без да изчакам продължението, знаех какво следва.

— Шанън ги вижда! Идват!

— Къде са? — провикнах се.

— Поемат нагоре по баира!

Разполагахме с максимум три минути. Издърпах телефона и пуснах последния заснет видеоклип. Подскочих от уплаха при вида на две очи в тъмното. Проклета мишка. Обърна дупе към светлината, опашката проблесна. После мишката изчезна. И в този миг го видях. В черния кожен калъф зееха прогризани дупки. Това несъмнено беше телефонът на стария Улсен.

Легнах по корем и промуших ръка под камъните, но не успях да го достигна. Пръстите ми задращиха по гранит, а над него — въздух. По дяволите! Щом аз го намерих, значи и те щяха. Трябваше да отместя проклетия камък. Опрях гръб о него, свих колене, запънах ходила о скалната стена и натиснах с плещи камъка. Той не помръдна.

— Минават Японския завой! — провикна се Карл.

Опитах пак. Усетих как по челото ми избива пот. От напрежение мускулите и сухожилията ми се издуха до пръсване. Камъкът поддаде ли леко, или само така ми се стори? Натиснах отново и усетих как нещо се раздвижва. Нещо в гърба ми. Изкрещях от болка. Мамицата му! Рухнах на земята. Бях ли в състояние да се движа? Да, по дяволите, просто болеше адски.

— Сега са…

— Когато кажа „газ“, дай два метра напред!

Придърпах въжето. Дължината стигаше само колкото да го увия веднъж около камъка. Направих моряшки възел. Застанах зад камъка в готовност да го бутам, ако волвото не успее да го повдигне.

— Газ!

Чух как двигателят горе изръмжа. Внезапно над мен се посипа градушка от дребни камъчета. Едно ме цапардоса право по физиономията. Усетих обаче как камъкът се повдига и се хвърлих върху него като американски полузащитник. Камъкът се олюляваше, а изпод буксуващите гуми на волвото горе се сипеше дъжд от чакъл. Най-после скалният къс се катурна. От земята под него изригна неприятен дъх на влага. Плъпнаха гадинки. Разбягаха се от светлината на фенера. Коленичих и извадих телефона. В същия миг се чу трясък. Погледнах нагоре и видях как към мен стремглаво лети грамаден скален къс с висящо от него въже. Отскочих назад. Тупнах по задник, разтреперан и задъхан. Взирах се в камъка, който се приземи на предишното си място. Сякаш се бях измъкнал на косъм от рухнал бор.

Волвото спря. Явно Карл усети, че съпротивлението е изчезнало. Чух друг двигател — бръмчене на ланд роувър, който преодолява стръмен склон. Понеже акустиката в местността е добра, най-вероятно от нас ги деляха още два-три завоя, но краят на скъсаното въже висеше на седем-осем метра от мен.

— Дай назад! — извиках.

Отвързах въжето около каменния къс, навих го и го напъхах в джоба на якето си при стария мобилен телефон на Улсен.

Краят на въжето се спусна, но до него оставаха още близо три метра. Стана ми ясно, че задните гуми на волвото са опрели ръба на пропастта и повече няма накъде. Със здравата си лява ръка се залових за един камък, за да се изкатеря. Усетих обаче как камъкът се разклати. Мислех си, че съм излъгал ленсмана и Нерел как непрекъснато чуваме свличащи се камъни, а то се оказа самата истина! Но нямах избор. Опрях дясната си ръка о скалата. За късмет болките в гърба бяха толкова силни, че не усещах колко ме боли навехнатият среден пръст. Стъпих върху скалния къс, залових се за по-горна издатина и започнах да се катеря. Гънех се като гъсеница. Накрая се протегнах и улових с дясната ръка края на въжето. Ами сега? Лявата ръка ми трябваше, за да се държа за скалата, а с една ръка нямаше как да завържа възел.

— Рой! — разнесе се гласът на Шанън. — Приближават последния завой!

— Дай газ! — извиках и стиснах въжето половин метър по-нагоре, като същевременно го усуках един път и половина около китката си. — Газ до дупка!

Чух как горе препратиха съобщението ми. В мига, когато усетих как въжето ме дръпва нагоре, го хванах и с лявата си ръка, стегнах коремните си мускули, свих крака и опрях ходила о отвесната скална стена. После се устремих шеметно право към небето. Накарах Карл да настъпи газта не защото Улсен и компания приближаваха, а защото човек е в състояние да издържи да виси от въже само ограничен брой секунди. Понякога си въобразявам, че през онзи ден съм поставил своеобразен световен рекорд по вертикален стометров спринт. И подобно на световните рекордьори спринтьори не си поех дъх нито веднъж. Мислех само за растящата под мен бездна, за смъртта, която с всяка секунда, с всеки изминат метър ме грозеше все повече. Изскочих над ръба на Хюкен. Не пуснах въжето, а се оставих да ме влачи няколко метра през чакъла, докато се почувствах сигурен, че е безопасно да се пусна. Шанън ме изправи на крака, притичахме до колата и скочихме вътре.

— Карай към хамбара и спри отзад! — извиках на Карл.

Свърнахме по разкаляната пръст и зърнах как ланд роувърът на Улсен се задава иззад Козия завой. Помолих се да не е видял нито нас, нито въжето, което лъкатушеше зад волвото като анаконда през тревата.

Останах да си взема дъха на предната седалка, а Карл слезе, издърпа въжето и го нави. Шанън изтича до ъгъла на хамбара и надникна към Козия завой.

— Спряха — докладва тя. — Довели са… как е beekeeper на норвежки?

— Пчелар — преведе Карл. — Навярно се опасяват, че долу има пчели.

Разсмях се. При всяко разтрисане имах чувството, че някой забива ножове в гърба ми.

— Карл — подхванах тихо, — защо каза, че снощи си бил при Вилумсен?

— Моля?

— Вилумсен живее „вътре“. А нали си срещнал Ерик и жена му. Тяхната къща е „вън“.

Карл помълча.

— Ти как мислиш? — попита накрая.

— Искаш да налучквам ли? А ти евентуално да потвърдиш предположението ми, вместо да ми кажеш истината?

— Добре, де. — Карл провери в огледалото дали Шанън продължава да шпионира Улсен и компания от ъгъла на хамбара. — Трябваше да ти кажа, че имах нужда да се поразходя с колата, за да помисля на спокойствие. Вчера фирмата изпълнител неочаквано повиши цената с петнайсет процента.

— Ами?

— Дойдоха тук на оглед и решиха да отложат началото на строителните работи. Не сме били предоставили достатъчно подробна информация за геоложките особености на терена и на почвата, за податливостта му към свлачища и неблагоприятни атмосферни влияния.

— Как реагира банката?

— Още не знаят. Обявих пред съдружниците, че целият проект ще струва 400 милиона, и едва ги спечелих за каузата. Сега как да им представя преизчислена сметка с 60 милиона отгоре, и то още преди да сме започнали?

— Какво ще правиш?

— Ще бия шута на фирмата главен изпълнител и директно ще се договарям с подизпълнителите. Ще ми се отвори повече работа, ще трябва да се занимавам с дърводелци, зидари, електротехници и какви ли още не, и да ги надзиравам дали си вършат добре работата. Но ще излезе много по-евтино, отколкото да плащам десет или двайсет процента комисионна на главния изпълнител само задето е наел фирма да монтира електрическата инсталация.

— Но не затова си бил навън вчера?

— Аз… — поклати глава Карл.

Млъкна, защото задната врата се отвори и Шанън се качи.

— Подготвят се за спускане в Хюкен — докладва тя. — Сигурно ще отнеме време. За какво си говорите?

— Рой ме пита къде съм бил вчера. Тъкмо му разправях, че ходих до рибарската колиба на Улсен. Спуснах се до хангара. Опитах се да си представя какво е преживял Рой онази вечер. — Карл си пое дъх. — Ти инсценира самоубийство и замалко не се удави, Рой. И всичко това, за да ме спасиш. Никога ли не ти омръзва?

— Кое?

— Да ми оправяш бакиите.

— Не по твоя вина Улсен е паднал в Хюкен.

Карл ме погледна. Питам се отгатна ли за какво си мисля. Свободно падащите тела се устремяват вертикално надолу. Сигмюн Улсен се беше приземил върху задницата на колата, с пет метра отклонение от стената. Така или иначе, Карл си пое дълбоко дъх и подхвана:

— Рой, по този въпрос трябва да знаеш…

— Знам каквото ми е нужно — прекъснах го. — И то е, че съм твоят по-голям брат.

Уж усмихнат, Карл кимна дълбоко покъртен.

— Толкова ли е просто, Рой?

— Да — потвърдих. — Общо взето е точно толкова просто.

22

След четири часа усилен труд Улсен и компания най-сетне приключиха в Хюкен. По това време ние седяхме в кухнята и пиехме кафе. Извадих бинокъла и фокусирах лицата. Беше три часът следобед. Открехнах прозореца, за да чуваме какво вика Курт Улсен. Устата му, този път без неизменната цигара, оформяше думи, които бе невъзможно да не бъдат разбрани, а червеният цвят на лицето му вече не се дължеше само на прекомерното ултравиолетово облъчване. Езикът на тялото на Ерик изразяваше по-скоро безразличие и в не по-малка степен желание да се махне оттам. Вероятно Нерел се досещаше за подозренията на Улсен. Двамата им помощници имаха леко объркан вид. Явно не бяха наясно с целта на операцията, защото Улсен знаеше отлично с каква скорост се разпространяват клюките в селото и им беше казал само най-необходимото, за да си свършат работата.

Накрая Ерик съблече чудатия сапьорски костюм и се качи заедно с двамата помощници в ланд роувъра на Курт. Самият Курт застана с лице към нашата къща. На рационално ниво си давах сметка, че не е възможно да ни види, защото слънчевата светлина огряваше прозореца, но нищо чудно лещата на бинокъла да беше проблеснала. Или евентуално бе забелязал пресните следи от буксуващи гуми и влачено през чакъла въже. А най-вероятно ме тресеше параноя. Така или иначе, той плю върху земята, качи се и потегли.

* * *

Обикалях от стая в стая и си събирах нещата. Или поне вещи от първа необходимост. Не заминавах надалеч и нищо не налагаше да се престаравам с багажа, но аз се престарах. Натрупах страшно голяма камара, сякаш никога нямаше да се върна.

Влязох в детската стая и започнах да тъпча завивката и възглавницата в голяма синя пазарска чанта от ИКЕА. Изненадващо чух зад гърба ми гласа на Шанън.

— Толкова просто ли е наистина?

— Кое? Да се преместиш ли? — попитах, без да се обръщам.

— Той е по-малкият ти брат. Затова ли винаги му помагаш?

— А защо иначе да му помагам?

Тя влезе и затвори вратата зад себе си. Облегна се със скръстени ръце на стената.

— Във втори клас блъснах моя приятелка и тя си удари главата в асфалта. Непосредствено след инцидента сложи очила. Преди това не се беше оплаквала от проблеми със зрението и аз си втълпих, че вината е моя. Тайно се надявах и тя да ме бутне, та и аз да си ударя главата. В пети клас тя още си нямаше гадже и твърдеше, че било заради очилата. Мълчаливо се нагърбих с вината и за любовните ѝ неуспехи и прекарвах с нея повече време, отколкото ми беше приятно. Открай време ученето не ѝ вървеше, но в шести клас я оставиха да повтаря. Убедена, че причината е онази травма на главата, и аз повторих шести клас.

— Какво си направила?! — спрях да подреждам багажа.

— Бягах от часовете, не си пишех домашните, а на контролните нарочно отговарях грешно дори на най-елементарните въпроси.

Отворих гардероба и започнах да пъхам в сак сгънати тениски, чорапи и боксерки.

— Тази твоя приятелка оправи ли се в живота? — поинтересувах се.

— Да. Махна очилата. Един ден я спипах с гаджето ми. Извини се и ми пожела един ден да имам случай и аз да ѝ разбия сърцето, както тя разби моето.

Усмихнах се и пъхнах в сака регистрационната табела от Барбадос.

— И каква е поуката?

— Понякога чувството за вина е напълно излишно и не носи полза нито на гузния, нито на пострадалия.

— Да не намекваш, че се чувствам виновен за нещо?

Тя наклони глава.

— А чувстваш ли се виновен?

— За какво, например?

— Не знам.

— Нито пък аз. — Дръпнах ципа на сака.

Посегнах да отворя вратата. Шанън леко сложи длан на гърдите ми. От докосването едновременно ме обляха и горещи вълни, и ме побиха ледени тръпки.

— Карл не ми е разказал всичко, нали?

— Всичко за кое?

— За вас двамата.

— Невъзможно е да разкажеш всичко за някого.

Излязох от детската стая.

Карл ме чакаше в коридора. Прегърна ме емоционално, топло и безмълвно.

Излязох и от къщата.

Метнах на задната седалка в колата сака и синята пазарска чанта, качих се, ударих чело във волана, завъртях ключа в контакта и подкарах към Козия завой. И за миг през ума ми се стрелна мисъл. Окончателно решение. И камара от потрошени автомобили и трупове, която продължава да расте.

Три дни по-късно гледах домакински мач на футболния отбор от Ус. Почти съжалявах, задето изобщо бях завъртял волана преди Козия завой. Валеше проливен дъжд, беше пет градуса, а нашите падаха с нула на три. Последното не ме вълнуваше. Футболът не ме интересува. Току-що обаче бях проумял, че от другия мач — срещу Улсен и миналото; мача, който смятах за спечелен — е минало едва първото полувреме.

23

Карл мина да ме вземе с кадилака.

— Благодаря, че се съгласи да дойдеш с мен — каза, докато обикаляше из автосервиза.

— Срещу кого ще играем? — поинтересувах се, докато си обувах гумените ботуши.

— Не помня. — Карл спря пред струга. — Но непременно трябвало да спечелим мача, иначе сме щели да изпаднем.

— В коя дивизия?

— Защо си мислиш, че знам за футбола повече от теб?

Карл прокара длан по инструментите, закачени на стената — онези, които Вилумсен не беше взел.

— Мамка му, сънувам това място в кошмарите си. — Навярно си спомняше, че някои от тези инструменти ми послужиха при разчленяването на тялото. — Онази вечер. Повърнах, нали?

— Малко.

Той се позасмя. Спомням си едно знаменито изречение на чичо Бернард: „Времето разкрасява всички спомени.“

Карл свали от рафта пластмасова бутилка.

— Още ли използваш този препарат?

— „Фриц“ ли? Да. Но вече е забранено да го произвеждат в толкова висока концентрация. Регламент на ЕС. Е, готов съм.

— Да тръгваме тогава.

Карл се усмихна и хванал козирката на шапката си, я размаха.

— „Нашите от Ус — напред! Мачкай и гази наред! Всичко живо — на омлет!“

Помнех лозунга, но останалата част от публиката на отбора, тоест около сто и петдесетина зъзнещи зрители, явно го бяха забравили. Или пък не виждаха смисъл да скандират, щом още на десетата минута изоставахме с два гола.

— Припомни ми какво правим тук — помолих Карл.

Седяхме на най-долния ред на дървената трибуна, разположена в средата на западната страна на стадиона. „Съоръжението“ с размери седем на два метра и половина беше построено със спонсорството на „Спестовна банка Ус“ — факт, обявен върху плакатите. Въпросът с настилката бе по-заплетен. Всички знаеха, че тревната настилка е изкуствена — положена е върху игрището, доскоро покрито със сгурия. Вилумсен твърдеше, че е купил „тревата“ втора ръка от източнонорвежки футболен гранд, но всъщност тя представляваше стара настилка от зората на изкуствената трева, когато футболистите завършваха мачовете с ожулени колене, изкълчени глезени и скъсани кръстни връзки. Вилумсен се бе сдобил с настилката безплатно срещу ангажимента да я отстрани, та ръководството на източнонорвежкия клуб да положи по-модерна и безопасна за здравето на футболистите настилка.

Трибуната осигуряваше по-добра видимост към терена, но служеше най-вече като заслон от западния вятър и като неофициална ВИП ложа за спомоществователите на клуба, тоест най-богатите в селото, които окупираха най-горния от седемте реда. Там седяха общинският управител Вос Гилберт, по съвместителство ръководител на спортно-техническата дейност в клуба, шефът на банката в Ус, чието фирмено лого беше отпечатано върху гърдите на сините екипи на футболистите, и Вилум Вилумсен, успял да сбута надписа „Автомобили втора ръка и скрап «Вилумсен»“ върху гърба на тениските, точно над номера.

— Тук сме, за да подкрепим селския клуб — каза Карл.

— Ами тогава започвай да скандираш нещо окуражително — подканих го. — Защото ни разказват играта.

— Днес само ще покажем загриженост — уточни Карл. — Така, когато подкрепим финансово отбора догодина, всички ще знаят, че парите идват от двама истински фенове, поддържали отбора и в добри, и в лоши времена.

Изсумтях.

— От две години не съм гледал техен мач, а ти не си стъпвал на стадиона от десет.

— Но ще присъстваме и на последните три домакински мача за този сезон.

— Въпреки че най-вероятно ще изпаднат?

— Именно защото ще изпаднат. Няма да ги изоставим в тежък период. Такива неща се забелязват. А когато им станем спонсори, хората ще забравят всички мачове, които сме пропуснали. Между другото, вече не говорим за отбора в трето лице. Не „те“, а „ние“. Клубът и Опгорци са едно.

— Защо?

— Защото хотелът се нуждае от цялата благосклонност, която можем да осигурим. Трябва да си изградим имидж на филантропи. Следващата година клубът ще купи ново попълнение от Нигерия. На мястото на надписа „Спестовна банка «Ус»“ ще стои „Високопланински спа хотел «Ус»“.

— За професионален футболист ли говориш?

— Ами! Луд ли си? Мой познат познава нигериец, който работи в хотел „Радисън“ в Осло. Момчето е играло футбол. Не знам колко е добър, но ще му предложим същата длъжност в нашия хотел, само че с по-висока заплата. Може би ще се съгласи да дойде.

— Ами да, защо не? — отвърнах. — Едва ли е по-некадърен от този.

На терена лявото крило се пробва да изчисти с шпагат топката от краката на противников играч, но зелените пластмасови стръкчета не осигуряваха добро сцепление, защитникът се подхлъзна и плонжира пет метра пред футболиста, повел топката.

— Освен това искам ти и аз да стоим ей там, горе. — Карл отметна глава към най-горния ред. Извърнах се наполовина.

Зърнах Вилумсен, шефа на банката и Вос Гилберт. По-рано Карл ми спомена, че Гилберт приел поканата официално да открие строежа, като направи първата копка. Карл му обяснил, че вече е подписал договор с фирмата изпълнител и бърза да започнат преди настъпването на големия студ, затова началото на строителните работи е изтеглено по-рано.

Обърнах се напред и видях Курт Улсен. Застанал пред резервната скамейка, разговаряше с треньора на ФК „Ус“. Треньорът видимо се чувстваше неловко, но не можеше да пренебрегне открито съветите на някогашния голмайстор на Ус. Курт Улсен ме видя, положи длан върху рамото на селекционера, даде му последни напътствия и се заклатушка върху кривите си крака към мен и Карл.

— Не знаех, че Опгорските момчета са футболни запалянковци — подхвърли той с подскачаща в устата цигара.

Карл се усмихна.

— О, дори си спомням, че ти вкара гол на мача за купата срещу елитния „Од“.

— Да. Биха ни с девет на един.

— Курт! — извика глас зад нас. — Сега трябваше да си на терена, пич!

Смях. Курт Улсен вдигна с усмивка цигарата срещу шегаджията и кимна. После пак се съсредоточи върху нас.

— Така или иначе, добре е, че сте тук, защото имам да те питам нещо, Карл. Рой, не пречи и ти да чуеш въпроса ми. Тук ли да говорим, или на път към лавката за кренвирши?

Карл се поколеба.

— Идеята с кренвиршите ми допада.

Брулени от поривите на вятъра и от дъжда, тръгнахме към лавката — намираше се зад едната футболна врата. Предполагам, зрителите са ни следили с поглед. При резултат нула на два, в момента Карл Опгор и решението на Общинския съвет определено бяха по-интересни от изявите на ФК „Ус“.

— Става въпрос за хронологията на събитията в деня, когато изчезна баща ми — уточни Курт Улсен. — Ти твърдиш, че си е тръгнал от „Опгор“ в шест и половина. Така ли беше наистина?

— Минаха много години — отвърна Карл. — Но ако така фигурира в протокола от разпита, значи е така.

— Така е записано в протокола, да. Обаче сигналите, засечени от наземните станции, показват, че телефонът на баща ми се е намирал в района около вашата къща до десет вечерта. След това се губи. Възможно е някой да е извадил SIM картата или телефонът да е бил счупен. Или телефонът да е бил заровен толкова надълбоко, че сигналите да не достигат до наземните станции. Така или иначе, това означава, че трябва да проверим периметъра около къщата ви с металдетектори. Следователно нищо не бива да се пипа и началото на строежа, за което слушам, ще трябва да се отложи.

— К-какво? — заекна Карл. — Ама…

— Ама какво? — Улсен спря пред лавката за кренвирши, поглади си мустака и изгледа спокойно брат ми.

— За колко време говорим?

— Ами, за колко… — Улсен издаде напред долната си устна, все едно пресмяташе. — Периметърът е доста обширен. Три седмици. Може би четири.

— За бога, Курт — простена Карл. — Това ще ни излезе солено. В договора с изпълнителите сме заложили срокове. А ниските температури…

— Съжалявам — прекъсна го Улсен. — Но разследването на съмнителен смъртен случай не може да се съобразява с твоите амбиции за търговска печалба.

— Не говорим само за моята печалба — възрази Карл с леко разтреперан глас. — А за печалбата на цялото село. Попитай Ю Ос и съм сигурен, че и той споделя моето мнение.

— Бившият общинския управител ли? — Курт вдигна пръст срещу продавачката на лавката. Тя явно го разбра, защото взе щипки и бръкна в тенджерата пред себе си. — По-рано днес говорих с новия, тоест с общинския управител, който понастоящем взема решенията. Вос Гилберт. Ето го горе. — Улсен посочи трибуната. — Гилберт изслуша каквото имах да му казвам и се разтревожи да не се разчуе, че инициаторът на новия хотелски проект е замесен в предполагаемо убийство. — Улсен пое кренвирша, увит в лъскава амбалажна хартия. — Но отговори, разбира се, че няма как да ме спре.

— И какво ще обясним на журналистите? — попитах. — Когато им съобщим, че началото на строителните работи се отлага.

Курт Улсен се обърна и впи поглед в мен. Захапа кренвирша. Чу се сочно пукане.

— Честно казано, нямам представа — изфъфли той с уста, пълна със свински черва. — Но е напълно възможно Дан Кране да се заинтригува от случая. Е, получих отговор на въпроса ми относно хронологията на събитията от онази вечер, а ти, Карл, си предупреден, че не можеш да започнеш да строиш. Дано се получи от втория път.

Курт Улсен опря два пръста о въображаемата си каубойска шапка и си тръгна.

Карл се обърна и ме погледна.

Гледаше мен, разбира се. Кого другиго?

Петнайсет минути преди края на мача губехме с 0:4. С Карл си тръгнахме.

Подкарах право към автосервиза.

Бях мислил много.

Чакаше ни работа.

— Така как ти се струва? — попита Карл. Гласът му отекна в празната работилница.

Надвесих се над струга и огледах резултата. С помощта на шило Карл издълба главни печатни букви в мобилния телефон на Улсен. СИГМЮН УЛСЕН, четеше се ясно. Навярно дори прекалено ясно.

— Ще е добре да го позеленим малко с трева — прибрах телефона в кожения калъф. С клипс защипах калъфа за среднодебело парче канап, което изрових отнякъде. Хванах двата края на канапа и го изпънах. Разклатих го нагоре-надолу, за да проверя дали калъфът няма да падне. Не падна. — Хайде.

Отворих вратата на металния гардероб в коридора между работилницата и офиса. И той беше там.

— Божичко! — смая се Карл. — Тук ли си го държал през цялото време?

— От онзи път не съм го ползвал — разклатих жълтата кислородна бутилка и стиснах силно овехтелия водолазен костюм. На рафта лежаха маска и шнорхел.

— Ще звънна на Шанън, че ще закъснея — каза Карл.

24

По-късно онази нощ се върнах в автосервиза толкова намръзнал, че не спирах да треперя. В колата Карл ми даде да си сръбна от неговата „хулиганка“, за да се посгрея. Взех плоската бутилка с мен, а Карл продължи на път към Шанън, която, предполагах, лежеше в двойното легло и го чакаше. Ревнувах, и още как. Бях се отказал да се преструвам. И каква полза? Не можех да получа каквото исках. Не исках да го получа. Бях като тенекеджията Му, който водеше безнадеждна борба със собственото си влечение. Мислех, че съм преболедувал тази болест, но тя се завърна. Единственият лек, знаех, е физическото отдалечаване и забравата. В моя случай обаче никой външен нямаше да се намеси и да ме изпрати в Нотуден. Налагаше се да избягам по своя инициатива.

Заключих се в автомивката, закрепих маркуча за стойката, развъртях крана за топлата вода, съблякох си дрехите и застанах пред горещата струя. Неизвестно дали заради внезапното покачване на температурата — като чисто физиологична реакция, подобно на ерекцията при мъже, увиснали от бесило, или защото в ума ми горещата вода се преобразува в горещината под завивката в двойното легло на брат ми, където си представих, че се намирам — но така или иначе, докато стоях със затворени очи, усетих две неща. Напиращи в гърлото ми ридания. И туптенето на кръвта във възбудения ми член.

Шуртенето на водата явно бе заглушило изтракването на ключа в бравата. Чух само как вратата се отвори. В същия миг и аз отворих очи. Видях силуета ѝ в тъмното и незабавно застанах с гръб.

— О, извинявай! — извика Юлие, за да я чуя въпреки шума. — Видях, че свети, а нали автомивката трябва да е затворена, та…

— Добре, добре! — прекъснах я с глас, подрезгавял от алкохол, неизплакани сълзи и срам.

Зад мен вратата се хлопна. Постоях с наведена глава. Възбудата ми отмина, ерекцията спадна. Само сърцето ми продължи да блъска панически, все едно току-що съм бил разобличен. Сякаш всички вече бяха разбрали кой съм и какво съм сторил, аз, проклетият предател, страхливецът, убиецът, мръсният коцкар. Бях гол, толкова ужасно гол. Постепенно сърцето ми укроти своя бяг.

— Предимството да изгубиш всичко е, че нямаш какво да губиш — каза ми чичо Бернард по време на едно свиждане в болницата; вече знаеше, че умира. — В известен смисъл това е облекчение, Рой. Защото няма от какво да се боиш повече.

Значи все пак не бях изгубил всичко. Защото все още се страхувах.

Подсуших се, обух си панталоните. Обърнах се да си взема обувките. Юлие седеше на стол до вратата.

— Добре ли си? — попита.

— Не. Изкълчих си пръста.

— Я не се прави на ударен. Видях те.

— Е, в такъв случай — обух си обувките — е малко нетактично да ме питаш добре ли съм.

— Не ме занасяй — настоя тя. — Ти плачеше.

— Докато човек се къпе, често се случва в очите му да попадне вода. Не знаех, че тази вечер си на работа.

— Не съм. Седях в колата, но ми се допишка и тръгнах към гората. Удобно ли е да ползвам твоята тоалетна?

Поколебах се. Можех да ѝ предложа да използва тоалетната в бензиностанцията, но бяхме предупредили нейната компания от безделници да не влизат там. Не стига че използваха паркинга ни като сборен пункт, ами отгоре на това и час по час да ходят до кенефа. Но Юлие ме помоли и не вървеше просто да я пратя в гората.

Облякох се, а тя ме последва в работилницата.

— Много е уютно — изкоментира тя обстановката, след като излезе от тоалетната. Огледа стените в импровизираната ми бърлога. — Защо в коридора виси мокър неопренов костюм?

— За да изсъхне.

Тя се ококори.

— Може ли една чашка? — Без покана отиде до каната с кафе, взе си чиста чаша от стойката и си наля.

— Твоите хора те чакат — напомних ѝ. — Скоро ще почнат да те търсят в гората.

— Няма. — Юлие се отпусна върху леглото до мен. — С Алекс се сдърпахме. Сигурно вече са си тръгнали. Ти какво правиш тук? Телевизия ли гледаш?

— Нещо такова.

— А това какво е? — Тя посочи регистрационната табела, която бях заковал на стената над скромния кухненски плот.

Проверих в моя справочник за автомобилни табели — „Vehicle Registration Plates Around The World“ — и прочетох, че с буквата J е означена енория Сейнт Джон. След тази буква следваха само четири числа. Нито знаме, нито какъвто и да било друг знак за националността. Навярно защото Барбадос е остров и вероятността регистрираните там автомобили да прекосят сухопътна граница е минимална. Потърсих redlegs в Гугъл и открих, че са най-много в енорията Сейнт Джон.

— Автомобилна табела от Джохор — излъгах. Най-сетне се стоплих. И успях да се отпусна. — Бивш султанат в Малайзия.

— Мама му стара — изрече Юлие със страхопочитание в гласа. Не разбрах от какво е впечатлена: от табелата, от султана или от мен. Седеше толкова близо, че ръката ѝ докосваше моята. Юлие обърна глава към мен. Явно чакаше и аз да направя същото. Започнах да обмислям варианти за отстъпление. Тя запрати телефона в долния край на леглото и обви ръце около мен. Притисна лице към ямката на врата ми.

— Не може ли да полегнем малко?

— Добре знаеш, че не може, Юлие.

Не се отдръпнах, но и не отвърнах на прегръдката. Тя вдигна лице към моето.

— Миришеш на алкохол, Рой. Пил ли си?

— Малко. Ти също, доколкото усещам.

— Значи и двамата имаме извинение — засмя се тя.

Мълчах.

Тя ме бутна да легна. Възседна ме, притисна пети към хълбоците ми, сякаш пришпорваше жребец. Можех да я отместя с лекота. Не го направих.

— Падна ли ми — тихо каза тя.

Продължавах да мълча. Усещах обаче как пак се втвърдявам. Знаех, че и тя го усеща. Започна да се движи полека. Не я спрях, само я гледах. Погледът ѝ се премрежи, тя задиша по-тежко. Затворих очи и си представих другата. Ръцете на Юлие притиснаха китките ми към матрака, аромат на дъвка лъхна лицето ми.

Отхвърлих я от себе си. Станах.

— Какво? — извика тя след мен, докато вървях към кухненския плот.

Напълних си чаша вода от чешмата, изгълтах я, налях си втора.

— Трябва да си вървиш, Юлие.

— Но ти искаш да го направим! — възпротиви се тя.

— Да. Точно затова трябва да си вървиш.

— Няма нужда никой да узнава нищо. Момчетата си мислят, че съм се прибрала вкъщи, а нашите вкъщи — че ще остана да нощувам при Алекс.

— Не мога, Юлие.

— Защо?

— На седемнайсет си…

— На осемнайсет! След два дни навършвам осемнайсет.

— … аз съм ти шеф…

— Мога да напусна още утре!

— … и… — млъкнах.

— И? — извика тя. — И?

— И съм влюбен. Но не в теб.

В последвалото мълчание се вслушах в отмиращото ехо от думите ми. Защото ги бях казал на себе си. Изрекох ги на глас, за да проверя правдиво ли звучат. Да. Изреченото от мен беше самата истина.

— В кого? — изхлипа Юлие. — В доктора ли?

— Моля?

— В доктор Спин ли?

Дори не успях да ѝ отговоря. Застинах с чашата в ръка. Юлие скочи от леглото и си облече якето.

— Знаех си! — изсъска тя, докато се промушваше покрай мен на път към вратата.

Тръгнах след нея. Застанах на прага и проследих с очи как тя прекоси площадката отпред, ядно набивайки крак, все едно се опитва да пробие асфалта. Заключих вратата и се върнах в леглото. Пъхнах слушалките в ушите си и си пуснах музика. „Crying Eyes“ на Джей Джей Кейл.

25

На следващата сутрин пред бензиностанцията спря порше „Кайен“. Слязоха двама мъже и жена. Единият мъж се зае да налива бензин, а другите двама излязоха да се поразтъпчат. Жената, блондинка, беше облечена семпло по норвежки, но въпреки това не ми приличаше на стопанка на вила в района. Мъжът, който ѝ правеше компания, носеше изгладено вълнено палто с шал и комично големи слънчеви очила — атрибут предимно на жени, желаещи да демонстрират ексцентричност. Жестикулираше оживено и обясняваше нещо на събеседницата си, макар че — бях готов да се обзаложа — надали кракът му някога бе стъпвал в този край. Можех да се хвана на бас и че не е норвежец.

Цареше затишие, скучаех, а понякога отбилите се тук пътници разказваха интересни истории. Затова излязох при тях, измих предното стъкло на поршето и ги попитах накъде са тръгнали.

— Към Западна Норвегия — отговори жената.

— Определено няма как да объркате пътя — пошегувах се.

Жената се засмя и преведе репликата ми на английски. Мъжът със слънчевите очила също се засмя.

— Издирваме подходящ снимачен терен за новия ми филм — поясни той. — Това място изглежда интригуващо.

— Режисьор ли сте?

— Режисьор и актьор. — Той си свали очилата. Появиха се впечатляващо сини очи и поддържано лице. Личеше, че очаква реакция от моя страна.

— Това е Денис Куори — подсказа ми дискретно спътницата му.

— Рой Калвин Опгор. — Усмихнах се, подсуших стъклото и отидох да почистя около бензиновите колонки — така и така бях хванал парцала.

Е, този път останах излъган, но наистина се случваше да завържа интересен разговор.

Кадилакът на Карл пристигна и паркира. Карл изскочи отвътре, откачи един от пистолетите за гориво, видя ме и повдигна въпросително вежди: хванаха ли се на въдицата? Беше ми задавал този въпрос поне десет пъти за двата дни след футболния мач и гмуркането. Поклатих глава. Сърцето ми прескочи при вида на Шанън на пасажерската седалка. А нейното сърце навярно също е подскочило при вида на синеокия американец, защото тя закри уста с ръка, разтършува се из чантата си за лист и химикалка, слезе от колата и без да се бави, се отправи към кинозвездата. Той ѝ написа автограф с усмивка. Асистентката му се качи в джипа, но Денис Куори остана да си поговори с Шанън. Тя понечи да се сбогува. Той обаче я спря, пак взе химикалката и листа и добави още нещо.

Приближих се до Карл. Лицето му беше пепеляво.

— Разтревожен ли си? — попитах.

— Малко.

— Нормално. Той все пак е кинозвезда.

— Не заради него — усмихна се накриво брат ми.

Знаеше, че се майтапя. Карл не разбираше ревността.

Сигурно затова и не успяваше да разчете навреме ситуациите по време на купоните в Ортюн.

— Притеснява ме откриването — въздъхна той. — Гилберт се обади да съобщи, че нямало да може да направи първата копка. Изникнала непредвидена пречка. Не уточни каква, но то е ясно: Курт Улсен. Мътните го взели!

— Успокой се.

— Да се успокоя ли? Поканихме журналисти от цялата страна. Положението е критично.

Карл прокара длан по лицето си, но все пак успя да поздрави с усмивка някакъв мъж — май работеше в банката.

— Я си представи заглавията — продължи Карл, след като мъжът се отдалечи. — „Строеж на хотел се отлага заради разследване на убийство. Заподозрян е главният предприемач.“

— Първо, нямат никакви основания да те свързват с убийство или да те изкарват заподозрян, и второ, до откриването остават цели два дни. Дотогава е възможно нещата да се променят.

— Не бива да отлагаме съобщението, Рой. Ако ще отменяме официалното откриване, трябва да го направим още днес следобед.

— Мрежа, заложена вечерта, по принцип се вади на следващата сутрин.

— Да не намекваш, че нещо се е объркало?

— Казвам, че е възможно рибарят да е оставил въпросната мрежа да престои по-дълго във водата.

— Но нали каза, че ако мрежата престои прекалено дълго във водата, по-едрите риби изяждат улова.

— Именно. — Зачудих се откога тази дума се бе превърнала в част от активния ми речник. — Да допуснем, че мрежата е била извадена тази сутрин и рибарят се е забавил със сигнала. Запази самообладание.

Джипът с филмовия екип се вля в движението по шосето. Шанън се приближи към нас със сияещо лице и ръка на гърдите, все едно придържаше сърцето си да не изскочи.

— Влюбена ли си? — попита Карл.

— Ни най-малко — отвърна Шанън, а той избухна в безгрижен смях, вече загърбил нашия разговор.

Един час по-късно пред бензиностанцията свърна позната кола. Паркира до колонката за дизел. Денят ставаше все по-вълнуващ. Излязох навън. Курт Улсен слезе от ланд роувъра. При вида на злобната му мутра, ми стана ясно, че най-сетне ме очаква любопитна история.

Натопих гъбата в кофата и вдигнах чистачките му.

— Няма нужда — подхвана той, но аз вече бях залял предното му стъкло със сапунена вода.

— Добрата видимост никога не е излишна — казах. — Особено сега, с идването на есенния мрак.

— О, и без твоя помощ виждам достатъчно добре, Рой.

— Не думай — размазах мръсотията по цялото стъкло. — Между другото, Карл се отби преди малко. Налага се в рамките на деня да отмени официалното откриване на строителния обект.

— Днес ли? — Курт Улсен вдигна глава.

— Да. Язък! Децата от училищния оркестър ще са страшно разочаровани. Откога репетират! Сигурен ли си, че в последната минута няма да помилваш осъдения?

Курт Улсен погледна надолу. Плю на земята.

— Предай на брат си да проведе откриването.

— Сериозно?

— Да.

— Да няма някакво развитие по случая?

Опитах се да не звуча иронично и лиснах още сапунена вода върху предното стъкло.

Улсен се поизправи. Прокашля се.

— Днес сутринта ми се обади Оге Фредриксен — мой съсед по рибарска колиба. Редовно залага мрежа точно пред моя хангар.

— Аха. — Пуснах гъбата в кофата и взех стъклочистачката, преструвайки се, че изобщо не забелязвам колко втренчено ме наблюдава Курт.

— Сутринта Оге се натъкнал на рядък улов. Мобилния телефон на баща ми.

— Леле. — Гумата на стъклочистачката изскърца, докато я плъзгах.

— Според Фредриксен телефонът най-вероятно е лежал там в продължение на шестнайсет години, зарит в тиня. Затова водолазите, които издирваха тялото на татко, не са го намерили. Досега мрежата на моя съсед не е улавяла телефона. Едва днес сутринта бримка на мрежата се е вмъкнала под закопчалката на кожения калъф и така телефонът е бил изтеглен на повърхността.

— Еха! — възкликнах.

— „Еха“ даже е меко казано. Шестнайсет години залагаш мрежа на едно и също място и телефонът се закача в нея точно сега.

— Не е ли именно това есенцията на така наречената теория на хаоса? Рано или късно всичко се случва, дори най-невероятното.

— Озадачава ме не самата случка, Рой. А моментът. Някак прекалено навреме е, за да е вярно.

Недоизказаното отекна ясно в ушите ми: прекалено навреме за теб и Карл.

— Освен това не се връзва с установената преди шестнайсет години хронология на събитията — отбеляза ленсманът и зачака, вперил очи в мен.

Знаех какво цели. Да ме провокира да се впусна в обяснителен режим. Да припомня, че свидетелските показания невинаги са сто процента достоверни. Че не бива да се търси логика в действията на човек, изпаднал в толкова дълбоко отчаяние, та да пожелае да сложи край на живота си. Че дори наземните станции на мобилните оператори не са застраховани от грешки. Аз обаче не се поддадох на провокацията. Кимнах бавно. Мнооого бавно.

— Щом казваш. Дизел ли?

Съдейки по физиономията на Курт Улсен, ръката го сърбеше да ми обърше един.

— Е — заключих. — Поне вече ще виждаш пътя.

Той се качи, затръшна силно вратата и изфорсира двигателя. Все пак отпусна газта, направи плавен обратен завой и овладяно пое по шосето. Знаех, че ме наблюдава в огледалото, и едва се сдържах да не му махна.

26

Присъствах на причудлива гледка.

Духаше остър северозападен вятър и валеше, дето се вика, из ведро. И въпреки това горе, на заобления планински връх, стотина окаяни души в дъждобрани гледаха как костюмираният Карл позира до Вос Гилберт, изтупал се специално за случая с церемониална огърлица. На устните му грееше усмивка на политик. Журналисти от местния вестник и от други медии щракаха, а на заден план между поривите на вятъра едва-едва се чуваше училищният оркестър на Ортюн. Изпълняваха тържествената песен „Сред хълмове и планини“ по текст на норвежкия езиковед и поет Ивар Осен. Представиха Гилберт малко шеговито като „новия общински управител“, но той не го взе присърце, защото това „звание“ се даваше на всички общински управители, държали чукчето след Ю Ос. По принцип нямах нищо против Вос Гилберт, освен плешивината отпред на главата му. Разменените места на малкото и фамилното му име възприемах като дребна подробност. Друго ме смущаваше. Във Вос определено се таеше нещо съмнително. Но явно не достатъчно съмнително, та да му попречи да оглави община Ус. При евентуално сливане с друга община и по-оспорвана конкуренция за чукчето обаче лисевината над челото му положително щеше да се отрази зле на шансовете му за успех.

Карл даде знак на Гилберт да направи първата копка. Нали все пак той държеше лопатата, за случая украсена с панделка и с цветя. Гилберт заби лопатата в пръстта, усмихна се на фотографа и явно изобщо не усещаше, че мокрият му от дъжда перчем е полепнал по оплешивялото петно, все едно нарочно го е зализал така. Гилберт подвикна нещо. Навярно трябваше да мине за духовитост. Никой не я чу, но хората около него се засмяха лакейски. Всички заръкопляскаха. Гилберт побърза да се скрие под обърнатия от вятъра чадър на помощника си и всички тръгнахме да се спускаме по склона към автобуса на шосето, за да ни откара до „Свободно падане“, където да отпразнуваме събитието.

Черноперият Джовани сновеше нервно и отсечено между гости и крака на маси, докато чаках аперитива си на бара, където Ерик ме гледаше кръвнишки. Поколебах се дали да не отида при Карл, впуснал се в разговор с Вилумсен, Ю Ос и Дан Кране, но предпочетох да се присъединя към Шанън, Стенли, Гилберт и Симон Нергор. Те стояха пред масата с фишове за конни залози. Дочух, че обсъждат Дейвид Боуи и Зиги Стардъст, най-вероятно защото от тонколоните кънтеше парчето „Starman“.

— Този тип определено е извратен, та той се облича като жена — изкоментира агресивно подпийналият Симон.

— Ако под извратен имаш предвид хомосексуалист, да те светна, че и някои хетеросексуални мъже предпочитат да изглеждат като жени — отбеляза Стенли.

— Извратено е, дявол да го вземе. — Симон изгледа общинския управител. — Против природата е.

— Не непременно — възрази Стенли. — И животните практикуват така наречения кросдресинг. Ти, Рой, се интересуваш от птици и сигурно знаеш как е при някои видове птици: мъжкарите имитират женските; маскират се като самки, придобивайки женско оперение.

Другите ме погледнаха. Усетих как се изчервявам.

— И не само по тържествени поводи — продължи Стенли. — Носят този женски фенотип през целия си живот, нали?

— Поне сред планинските птици не ми е известно такова явление — поклатих глава.

— Именно — обади се Симон, а Стенли ме стрелна с поглед, все едно съм го предал. — Защото природата подхожда практично. Какъв, по дяволите, е смисълът мъжка птица да се дегизира като женска?

— Много просто — отвърна Шанън. — Маскираните мъжкари се изплъзват от радара на алфасамците с амбиция да отстранят потенциални конкуренти за женското внимание. Докато алфасамците се сражават с други мъжкари, кросдресърите тайно се съвкупляват с женските.

— Тази стратегия не е никак лоша — засмя се добродушно Гилберт.

Стенли докосна ръката на Шанън.

— Най-после тук се появи човек, наясно с хитрините на нагона.

— О, не е кой знае каква философия — усмихна се Шанън. — Всички търсим най-приятната стратегия за оцеляване. А попаднем ли в ситуация — било в личен, било в социален план — при която тази стратегия не работи, изпробваме друга — необходима, но не толкова приятна.

— Какво имаш предвид под „най-приятната“? — попита Гилберт.

— Да се съобразява с обществените норми и да не ни поставя в риск от санкции. Нарича се още морал, господин управителю. Ако тази стратегия не сработи, нарушаваме правилата на играта.

Гилберт повдигна рунтавата си вежда.

— Мнозина спазват моралните норми, без това да им е най-приятното.

— Защото на някои хора им е толкова неприятно околните да ги смятат за неморални, че опасението натежава на везните. Но ако бяхме невидими и не рискувахме физически санкции, нямаше да даваме и пет пари. Защото всички ние, хората, поначало сме опортюнисти и главната ни цел е оцеляването и предаването на нашия генетичен материал. Точно затова всички сме склонни да продадем моралните си принципи. Разликата е кой на каква стойност ги оценява.

— Амин — заключи Стенли.

Гилберт поклати глава през смях.

— Тези граждански приказки са твърде сложни за нас, нали, Симон?

— Врели-некипели ги наричам аз тези приказки. — Симон пресуши чашата си и се огледа откъде да си налее пак.

— По-кротко, Симон — усмири го общинският управител. — Но имайте предвид, госпожо Опгор, че по време на Втората световна война именно хора от нашия край са жертвали живота си в името на правилните морални ценности.

— Говори за дванайсетимата участници в саботажната акция, за която сме направили три-четири филма — уточни Стенли. — По-голямата част от населението общо взето е оставила нацистите да си разиграват коня.

— Я млъквай — скастри го Симон. Клепачите му покриваха наполовина зениците.

— Дванайсетимата едва ли са пожертвали живота си заради морални ценности — изрази съмнение Шанън. — А по-скоро в името на родината си. На родното село. На семейството. Ако Хитлер е бил роден не в Германия, а в Норвегия при сходна икономическа и политическа конюнктура, и тук щеше да дойде на власт. И тогава вашите саботьори щяха да се сражават на негова страна.

— Как си позволяваш, ей! — избухна Симон и аз пристъпих крачка напред — в случай че се наложи да го възпирам.

Колкото до Шанън, тя вече беше неудържима:

— Или смятате, че немците, живели през трийсетте и четирийсетте години на миналия век, са били изцяло безнравствено племе, а норвежците са имали късмета да са тяхната противоположност?

— Пресилвате нещата, госпожо Опгор.

— Нима? Разбирам, че за вас, тукашните жители, моите твърдения са провокиращи и дори обидни, защото сте емоционално свързани с вашата история. Но се опитвам да кажа, че на морала неправилно се гледа като на най-мощния двигател на човешките действия, а лоялността към стадото се подценява. Усетим ли, че групата е заплашена, нагаждаме принципите си към нашите цели. Кървавите семейни разпри и геноцидът в световната история не са дело на чудовища, а на хора като нас, убедени, че постъпките им са етично издържани. Най-напред сме лоялни към нашите себеподобни, едва после — към изменчивия морал, прекрояван удобно, за да обслужва интересите на групата. Братът на моя прадядо е участвал в Кубинската революция. И до ден-днешен съществуват две диаметрално противоположни, но еднакво убедителни от гледна точка на нравствена обосновка мнения за личността на Фидел Кастро. Там всеки прави оценка не според политическите си пристрастия към дясното или лявото, а дали и доколко Кастро е повлиял върху съдбата на близките му роднини, дали те са станали част от режима в Хавана, или са избягали в Маями. Всички други съображения са второстепенни.

Някой ме дръпна за ръкава на якето. Обърнах се.

Грете.

— Може ли да разменим две думи? — прошепна тя.

— Здрасти, Грете. Тъкмо обсъждаме…

— Тайни полови съвкупления — прекъсна ме тя. — Чух.

Произнесе го някак особено и това ме подтикна да я погледна по-внимателно. Думите ѝ отекнаха в мен и разбудиха отдавна дремещо в съзнанието ми подозрение.

— Само за малко — съгласих се.

Тръгнахме към барплота. Усещах погледите на Стенли и Шанън в гърба си.

— Искам да предадеш нещо на съпругата на Карл — подхвана Грете, след като се отдалечихме на безопасно разстояние.

— Защо?

Попитах „защо“, а не „какво“. Аз вече знаех „какво“. Но сега го прочетох в мътните ѝ очи.

— Защото на теб ще ти повярва.

— Как така ще повярва на преразказани от мен чужди думи?

— Няма да са чужди. Ще ѝ го кажеш от първо лице.

— Някаква причина да го правя?

— Има причина, Рой. Ти и аз искаме едно и също.

— И какво именно?

— Тя и Карл да се разделят.

Не се шокирах. Дори не се изненадах. Чувствах се хипнотизиран.

— Стига преструвки, Рой. Карл и тази южнячка не са един за друг. И двамата го знаем. Даже ще им направим услуга. Ще ѝ спестим мъките, докато сама разбере, горкичката.

Опитах да си навлажня устните. Идеше ми да се обърна и да се махна, но бях загубил способност да се движа.

— Какво да разбере?

— Че Карл се чука с Мари.

Гледах Грете. Ореол от къдрици обрамчваше бледото ѝ лице. Винаги съм се чудел как така някои хора хващат вяра на реклами, които твърдят, че еди-коя си марка шампоан съживявала косата. Косата е обвита от кератин, мъртва материя, израснала от космени торбички, наречени фоликули. Косата е точно толкова жива, колкото и изпражненията. Косата е летопис, тя е онова, което си бил, което си ял и правил. И няма връщане назад. Къдриците на Грете представляваха мумифицирано минало, вечен мраз, плашещ колкото и смъртта.

— Срещат се в хижата на Ос.

Мълчах.

— С очите си ги видях — увери ме Грете. — Паркират в гората, та колите им да не се виждат от пътя. После се качват до хижата. Обикновено поотделно.

Прииска ми се да я попитам колко време прекарва да шпионира Карл, но се въздържах.

— Никак не е чудно, че Карл чука наред — добави тя.

Очевидно искаше да я попитам какво има предвид, но нещо — изражението ѝ, някаква вътрешна моя убеденост, споменът как мама ни чете на глас „Червената шапчица“ — ме възпря. Като малък така и не разбрах защо Червената шапчица задава на предрешения вълк последния въпрос — защо са му толкова големи зъбите. Та нали тя вече подозира, че това е вълкът. А когато вълкът усети, че е разкрит, ще се нахвърли върху нея и ще я изяде? И аз си извлякох от приказката следната поука: спри след „защо са ти толкова големи ушите“. Кажи, че отиваш да донесеш още дърва от сайванта, и си плюй на петите. Аз обаче останах. И точно като проклетата Червена шапчица попитах:

— Какво искаш да кажеш, Грете?

— Хората, преживели сексуално насилие през детството си, в зряла възраст често се отдават на безразборен секс. Не си ли го чел?

Спрях да дишам. Не можех да помръдна. Заговорих с одрезгавял глас:

— И кое, по дяволите, те навежда на мисълта, че Карл е жертва на сексуално насилие?

— Той сам ми го каза, след като ме изчука в Ортюнската гора. Беше пиян. Разплака се, сподели колко съжалявал за стореното, но бил безсилен да се владее. Бил чел, че такива като него често стават промускуални.

Прокарах език по небцето си в търсене на слюнка, но устата ми беше суха като плевник.

— ПромИскуални — успях да изцедя от устните си, но Грете май не ме чу.

— Сподели ми и колко си се самообвинявал за блудствата с него. Точно затова непрекъснато го покровителстваш. Един вид, чувстваш, че му го дължиш.

Съумях да изтръгна от гласните си струни малко по-силен глас:

— Лъжеш, та чак сама си вярваш.

Грете се усмихна и поклати съжалително глава.

— Карл се беше натряскал до припадък и сигурно не помни какво ми е наприказвал, но наистина го каза. Попитах го защо ти се самообвиняваш, при положение че не ти, а баща ви е злоупотребявал с Карл. „Защото е по-голям от мен и ми е батко — отговори ми Карл. — И сигурно смята за свой дълг да ме закриля.“ Точно по тази причина и накрая си го спасил.

— И си сигурна, че ти е казал това? — опитах се да се измъкна, не постигнах обаче никакъв ефект. Вече бях влязъл в устата на вълка.

— Точно това ми каза — кимна тя. — Попитах го как си го спасил, но той отказа да ми разясни.

Изпаднах в ступор. Наблюдавах как бледите ѝ устни се гърчат:

— Затова сега те питам: как го направи, Рой?

Погледнах я в очите. Бяха пълни с очакване. С трепетно нетърпение. Устата зееше полуотворена, готова да налапа вилицата, на която ме бе набучила. Усетих как нещо клокочи в гърдите ми. Усмивка проби на устните ми. Не можех да я спра.

— Ъ? — Изражението на Грете се промени в смайване, когато избухнах в смях.

Бях… да, какво именно изпитвах? Радост? Облекчение? Такова вътрешно освобождение, разправят, чувствали разкритите убийци, защото чакането е приключило и най-сетне няма да носят сами ужасната тайна. Или бях луд? Защото какъв е човек, ако не луд, щом предпочита хората да го мислят за насилник на брат му, вместо да знаят истината: насилникът е бащата, а по-големият брат е виновен заради бездействието си. Или не е лудост, а нещо съвсем простичко: човек е способен да понесе отвращението на цяло село, отвращение, породено от клевети и измамни слухове, но не и ако отвращението почива върху зрънце истина. А истината за случилото се в „Опгор“ не включваше само баща насилник, включваше и слабодушен по-голям брат, който можеше да се намеси, но не се престраши, за когото това не беше тайна, но той си траеше; който умираше от срам, но си държеше главата толкова ниско преклонена, че едва понасяше отражението си в огледалото. А сега се случи най-лошото. Щом Грете Смит знаеше нещо и говореше за него, скоро щеше да го научи първо целият фризьорски салон, а после и цялото село. Тогава защо се смеех? Защото събитията се стекоха по възможно най-неблагоприятния начин. „От сега нататък всичко да върви по дяволите — казах си. — Свободен съм.“

— Е? — обади се ведро Карл. — За какво си бъбрите вие двамцата?

С една ръка обгърна моите рамене, с другата — раменете на Грете. Лъхна ме дъх на шампанско.

— Ами, питай Грете.

— За конни надбягвания — отвърна тя.

— За конни надбягвания ли? — Карл се разсмя високо и взе чаша шампанско от поднос на барплота. Алкохолът определено започваше да го хваща и настроението му се повишаваше. — Не знаех, че Рой се вълнува от това.

— Опитвам се да го запаля — поясни Грете.

— И как го зарибяваш?

— Който не играе, не печели. Рой май е съгласен.

— Така ли? — Карл се обърна към мен.

Свих рамене.

— Рой по-скоро е от хората, според които който не играе, не губи — поясни Карл.

— Значи само остава да намерим игра, в която всички да спечелят. Точно като твоя хотел, Карл. Нито един губещ, само печеливши и щастлив край.

— Да пием за това! — възкликна Карл.

С Грете чукнаха чаши. Карл се обърна въпросително към мен. Усетих, че продължавам да се усмихвам идиотски.

— Чашата ми е ей там — посочих участниците в симпозиума, посветен на Дейвид Боуи, и оставих двамата си събеседници с твърдото намерение да не се връщам при тях.

На път към групичката на Шанън сърцето ми пееше. Парадоксално и безгрижно, едва ли не подигравателно, както сивото каменарче чирикаше весело, кацнало на надгробния камък, докато свещеникът хвърляше пръст върху ковчезите на родителите ми. Щастлив край не съществува, но някои мигове са необяснимо щастливи и всеки от тях може да бъде последен, така че защо да не пеем с цяло гърло. Да огласим щастието си на всеослушание. Пък нека после някой ден животът — евентуално смъртта — ни срази.

Докато крачех към групичката, Стенли обърна глава към мен, сякаш инстинктивно усетил приближаването ми. Не се усмихна, само потърси погледа ми. През тялото ми започна да струи топлина. Не знаех защо, знаех само, че моментът е настъпил. Моментът, когато ще потегля към Козия завой и няма да завъртя волана. Ще изхвръкна от пътя и ще полетя свободно, изпълнен със спокойната увереност, че ме чакат именно тези няколко секунди свобода, прозрение, истина и прочее. А после ще намеря своята гибел, ще се разбия в земята на място, откъдето ще бъде невъзможно да извадят катастрофиралата ми кола и където ще изгния в благословена самота, мир и покой.

Недоумявам защо избрах точно този момент. Навярно защото изпитата чаша шампанско ми вдъхна достатъчно смелост. Или осъзнавах необходимостта незабавно да попаря искрицата надежда, запалена от Грете. В противен случай щях да започна да я подклаждам и тя щеше да запламти буйно. А аз не исках да се възползвам от облага, предложена ми от Грете. Тази облага беше по-лоша от цялата самота, която човек би изпитал през живота си.

Минах покрай Стенли, взех си чашата с шампанско, оставена до фишовете за залози, и застанах зад Шанън, която слушаше как общинският управител възторжено описва какво ще означава хотелът за селото и най-вероятно се опитваше да насочи разговора към местните избори. Докоснах леко рамото на Шанън, приведох се към ухото ѝ, съвсем близо. Усетих миризмата ѝ, толкова различна от миризмата на жените, които съм познавал и с които се бях любил, и въпреки това толкова позната, сякаш е моята собствена.

— Съжалявам — прошепнах. — Но какво съм виновен. Обичам те.

Тя не се обърна към мен. Не ме помоли да повторя. Просто продължи да гледа Гилберт с непроменено изражение, все едно ѝ бях прошепнал превод на думите му. Аз обаче усетих как за миг ароматът ѝ се усили, сякаш струящата през мен горещина преля в нея, облада я цялата, повлече със себе си мирисни молекули от кожата ѝ и пак се издигна към мен.

Продължих към вратата, спрях пред стария монетен автомат, пресуших шампанското и оставих чашата върху дървената рамка. Установих, че Джовани стои и ме гледа със строгия си, малко осъдителен петльов поглед. После, сякаш в израз на презрение, той отривисто извърна глава и червеният му хитлеров перчем подскочи.

Излязох. Затворих очи и вдишах въздуха, измит от дъжда. Остърга бузата ми като бръснарско ножче. Да, тази година зимата определено щеше да подрани.

Пристигнах в бензиностанцията и се обадих в централния офис. Помолих да ме свържат с началника на човешки ресурси.

— Обажда се Рой Опгор. Чудех се дали длъжността управител в Сьорлане все още е вакантна.

Част IV

27

Твърдят, че съм се метнал на татко.

Мълчалив и стабилен. Добродушен и прагматичен. Неуморен работяга без ярки таланти, но винаги ще се справи — навярно най-вече защото не поставя твърде високи изисквания пред живота. Възпитан самотник с достатъчно усет къде някого го стяга чепикът, но и достатъчно деликатен да не се меси в чуждите работи. Татко не се бъркаше в живота на другите, не допускаше обаче и те да си пъхат носа в неговия. Хората го описваха като горд, без да е арогантен, като човек, който проявява уважение към другите и те на свой ред му отвръщат със същото, макар никога да не е бил изявен лидер в селото. Тази роля той отстъпваше на драго сърце на по-умелите оратори, на по-вещите в писаното слово, на по-нуждаещите се от изява, на по-харизматичните, на мислещите с по-голям размах. На Осовците и на Карловците. На по-малко срамежливите.

Защото татко се срамуваше. Тази черта несъмнено бях наследил от него.

Той се срамуваше от онова, което представлява, и от действията си. Аз се срамувах от онова, което представлявах, и от бездействието си.

Татко ме харесваше. Аз го обичах. А той обичаше Карл.

Като по-голямото момче в семейството ме запознаха подробно как се стопанисва планинска ферма с трийсет кози. По времето на моя дядо броят на отглежданите в Норвегия кози бил пет пъти по-голям, а само за последните десет години броят на селските стопани, отглеждащи кози, беше намалял наполовина. Баща ми се догаждаше, че занапред човек няма да може да се прехранва с толкова малко кози, колкото имахме в „Опгор“. Но често повтаряше: винаги е налице рискът един ден токът да спре завинаги, светът да изпадне в хаос и всеки да се спасява поединично. И тогава такива като мен щели да оцелеят.

А такива като Карл — да загинат.

Изглежда тъкмо затова той обичаше повече Карл.

Или защото Карл не го боготвореше като мен.

Не знам точно каква е била причината за слабостта на татко към Карл. Бащински закрилнически инстинкт? Потребност да бъдеш обичан от сина си? Или по-скоро съществена роля е изиграла силната прилика на Карл с мама на младини. Двамата си приличаха и в начина на говорене, и по смеха, и по мисленето, и по движенията, а и на външен вид — виждаше се от снимките на мама от по-младите ѝ години. „Карл е красив като Елвис Пресли“ — обичаше да повтаря татко. Навярно именно с тази красота навремето го е пленила и мама. С красота като на Елвис. Вярно, мама и Карл бяха руси, но имаха същите латински или индиански черти като на легендарния певец: бадемовидни очи, гладка, знойна кожа, изписани вежди. А усмивката и смехът сякаш непрекъснато бълбукаха под повърхността. Може би татко се е влюбвал в мама отново и отново. А после — в Карл.

Не знам.

Знам само, че татко настоя той да ни чете приказки за лека нощ в детската стая. С всяка изминала вечер четенето продължаваше все по-дълго и по-дълго. По някое време заспивах в горното легло. Не знаех нищо за случващото се на долното, преди една вечер да се събудя посред нощ. Карл плачеше, а татко му шъткаше да мълчи. Надникнах над ръба на леглото и видях, че столът на татко е празен. Беше се мушнал в постелята при Карл.

— Какво има? — попитах.

Не получих отговор отдолу, затова повторих въпроса.

— Карл имаше кошмари — обади се татко. — Заспивай, Рой.

И аз заспах. Унесох се във виновния сън на невинния.

И това продължи така, докато една нощ пак не чух Карл да хлипа. Този път татко вече беше излязъл. Братчето ми беше само и нямаше кой да го успокои. Слязох при него, прегърнах го и го подканих да ми каже какво е сънувал, та да накараме чудовищата да изчезнат.

Подсмърчайки, Карл отвърна, че чудовищата му забранили да говори; иначе щели да отвлекат мен и мама, да ни отнесат в Хюкен и да ни изядат.

— Но татко — не, така ли? — попитах.

Карл не отговори. Не знам дали още тогава не разбрах, но прогоних мисълта, или едва по-късно го проумях, по-точно поисках да го проумея: чудовището беше нашият баща. Татко. Не знам и дали мама също не го е проумяла. Едно е сигурно: ако не е, то не е пожелала да го проумее, защото се случваше в наше присъствие. Така че мама е виновна колкото мен заради опитите да си затвори очите и задето не пресече всичко това.

На седемнайсет години най-сетне се престраших да му се опълча. С татко бяхме сами в хамбара. Аз подпирах стълбата, а той сменяше крушки на тавана. В планинските райони не строят високи хамбари, но въпреки това не ме напускаше чувството, че представлявам известна заплаха за баща ми, качен няколко метра над мен.

— Не ти разрешавам да правиш онези неща с Карл.

— Добре — отвърна спокойно той и си довърши работата.

Слезе по стълбата, а аз продължавах да я държа стабилна, доколкото мога. Татко остави изгорелите крушки и ме наби. Не ме удряше по лицето, само по тялото; по най-деликатните и болезнени места. Лежах в сеното с избит въздух, а той се надвеси над мен и ми прошепна с дрезгав, задавен глас:

— Не обвинявай баща си в такива неща, защото ще те убие, Рой. Има само един начин да спреш баща и той е да си държиш езика зад зъбите, да издебнеш сгоден случай и да му светиш маслото. Разбираш ли?

Разбирах, и още как. Ето така е трябвало да постъпи и Червената шапчица. Не бях в състояние да отговоря, нито дори да кимна. Само леко повдигнах глава и видях сълзи в очите му.

Татко ми помогна да се изправя. Вечеряхме. През нощта той пак се намърда в долното легло при Карл.

На следващия ден ме заведе в хамбара, където беше закачил голяма боксова круша — навремето, когато дошъл в Норвегия, си я донесъл от Минесота. Известно време настояваше аз и Карл да тренираме бокс, но ние не проявявахме интерес дори когато той ни разказваше за известните братя боксьори Майк и Томи Гибънс от Минесота. Томи Гибънс беше любимецът на татко. Показваше ни негови снимки и разправяше, че Карл приличал на него — на този висок рус боксьор супертежка категория. А аз съм приличал на Майк, по-големия брат, който обаче бил по-нисък и не успял да направи толкова голяма кариера. Но, така или иначе, нито единият от двамата братя нямаше световна шампионска титла. До заветната световна титла успял да се доближи само Томи. През 1923 година, след петнайсетрундов мач, изгубил по точки срещу великия шампион Джак Демпси. Двубоят се провел в градчето Шелби, кръстче върху Великата северна железопътна линия. Питър Шелби, генерален директор на компанията „Железопътно строителство Монтана“, на когото впрочем е наречено едноименното градче, го нарекъл „кална дупка, забравена от бога“. В боксовия мач между Томи Гибънс и Джак Демпси градчето инвестирало целия си бюджет, че и отгоре. Обещали им знаменитият двубой да ги прослави. Построили специална арена, но на мача присъствали едва седем хиляди зрители, а два пъти повече гледали гратис. Цялото градче се разорило, четири банки фалирали. Томи Гибънс си тръгнал от град, изпаднал в тежка икономическа катастрофа. Тръгнал си без титла, без цент в джоба. Тръгнал си единствено със съзнанието, че поне е опитал.

— Как си? — попита татко.

— Добре — отвърнах, макар още да ме болеше.

Татко ми показа каква е стойката на боксьора и основни ударни техники. После ми надяна износените си боксови ръкавици.

— А на какво викат гард? — попитах, сещайки се за откъса от мача между Демпси и Гибънс, който бях гледал.

— Ако винаги удряш силно и пръв, не ти е нужен гард. — Татко застана зад боксовата круша. — Това е врагът. Мисли си, че трябва да го убиеш, преди той да те убие.

И аз се нахвърлих да убивам. Татко държеше здраво крушата, за да не се люлее прекалено, но от време на време си подаваше мутрата. Сякаш за да ми напомни заради чие убийство съм се хванал да тренирам бокс.

— Не е зле — отсъди накрая.

Стоях превит одве, с длани върху коленете, а от мен капеше пот.

— А сега ще бинтоваме ръцете и ще направим същото без ръкавици.

За три седмици скъсах крушата и се наложи да закърпим калъфа с дебел конец. После, докато блъсках крушата, шевовете ожулиха кокалчетата на ръцете ми до кръв. Изчаках два дни да зараснат и пак ги разкървавих. Чувствах облекчение, едната болка притъпяваше другата, потушаваше срама, задето налагам боксова круша, вместо да предприема нещо смислено.

Защото онова продължаваше.

Може би не чак толкова често като преди, не си спомням.

Спомням си само, че той вече нехаеше дали спя, нехаеше дали мама спи, чисто и просто държеше да покаже, че е господар в собствения си дом, а право на господаря е да своеволничи. Беше ме превърнал във физически равностоен противник, за да докаже, че властва над нас с дух, не с материя. Защото материята е тленна и остарява, а духът е вечен.

Срамувах се. Умирах от срам, докато мислите ми се опитваха да избягат от звуците долу, от лашкащото се със скърцане двуетажно легло, от тази къща. След като той си тръгнеше, слизах при Карл и го гушках, докато спре да плаче. Шепнех в ухото му, че един ден, един ден ще заминем надалеч. Един ден ще спра татко. Ще спра проклетото си огледално отражение. Празни приказки, от които се срамувах още повече.

Времето минаваше, пораснахме и започнахме да ходим на купони. Карл прекрачваше мярката с алкохола. И често-често се забъркваше в неприятности. Добре дошло за мен, защото получавах поприще за изява да правя онова, което не се престрашавах вкъщи — да браня по-малкия си брат. Нямаше нищо сложно. Просто действах както ме беше учил татко: удрях пръв. Млатех непознати лица, а виждах боксовата круша с мутрата на татко.

Но рано или късно денят щеше да настъпи.

И той настъпи.

Карл ми съобщи, че е ходил на лекар. Прегледали го и го затрупали с въпроси. Усъмнили се. Попитах го какво му е, та е бил при доктора. Той си смъкна панталоните и ми показа. От бяс се разревах.

Същата вечер, преди да си легна, излязох на верандата и оттам взех ловджийския нож. Пъхнах го под възглавницата си и зачаках.

След три нощи татко дойде. Както обикновено се събудих от лекото проскърцване на вратата. Беше изгасил осветлението в коридора и видях само силуета му на вратата. Мушнах ръка под възглавницата и стиснах дръжката на ножа. Предварително бях поразпитвал чичо Бернард — беше изчел всичко за саботажната акция в Ус по време на войната — и той ми обясни, че при така нареченото silent killing ножът се забива в гърба на врага на височината на бъбреците. Прерязването на гръкляна било много по-трудно, отколкото изглеждало по филмите, и в много случаи убиецът си порязвал палеца на ръката, с която държал жертвата. Нямах представа къде точно се намират бъбреците, но така или иначе възнамерявах да го намушкам многократно, та все един път да улуча. В краен случай щях да му прережа гърлото, а ако се наложи — и моя палец. Изобщо не ми дремеше.

Фигурата на вратата се олюля леко. Навярно бе обърнал няколко бири повече от обичайното. Постоя на прага, сякаш се питаше дали не е объркал стаята. Беше я объркал. И така години наред. Но този път щеше да му е за последно.

Чух звук, сякаш той вдиша дълбоко. Или подуши въздуха.

Вратата се захлопна. Стана тъмно като в рог. Приготвих се. Сърцето ми блъскаше толкова силно, че буквално усещах как напира под ребрата. После обаче чух стъпки по стълбите отвън и разбрах, че се е отказал.

Входната врата се отвори.

Дали по миризмата бе предусетил какво му готвя? Някъде ми попадна, че адреналинът има характерна миризма, а човешкият мозък — на съзнателно или несъзнателно ниво — я регистрира и мигом заставаме нащрек. Или там, на прага, бе решил не просто да пропусне една нощ, а да постави окончателен край. И онова да не се повтори никога повече.

Лежах и усещах как тялото ми трепери. Вдишах. Въздухът премина със стържене през гърлото ми и аз си дадох сметка, че от проскърцването на вратата съм лежал със затаен дъх.

След малко чух тих плач. Пак притаих дъх. Плачът не идваше от Карл. Дишането му звучеше равномерно. Хлипането се чуваше от кюнеца.

Тихичко се измъкнах от леглото, облякох се и слязох долу.

В сумрачната кухня мама седеше до масата. Беше облякла червен домашен халат и се взираше през прозореца към хамбара, където светеше. Държеше чаша, на масата пред нея се мъдреше бутилка бърбън, прекарала години наред непобутната в барчето в трапезарията.

Седнах до мама.

Загледах се в същата посока, към хамбара.

Тя пресуши чашата и си наля нова. За пръв път след онази вечер в „Гранд Хотел“ я виждах да пие алкохол — позволяваше си само на Бъдни вечер.

Най-сетне тя проговори с хрипкав, разтреперан глас:

— Рой, знаеш колко много обичам баща ти. Не мога да живея без него.

Звучеше като заключение след продължителна дискусия наум, която е провела със себе си.

Мълчах и се взирах в хамбара. Ослушвах се за звук.

— Той обаче може да живее без мен — продължи мама. — Ще ти споделя нещо. Докато раждах Карл, възникнаха усложнения. Изгубих много кръв и съм изпаднала в безсъзнание. Гинекологът оставил решението в ръцете на баща ти. Имало два начина да извърши операцията. Единият носел по-големи рискове за плода, другият — за майката. Баща ти избрал да рискува моя живот, Рой. После ми каза, че на негово място и аз съм щяла да постъпя по същия начин. Сигурно е прав. Но все пак говорим за хипотетична ситуация, Рой.

Какво очаквах да чуя от хамбара? Знаех отлично. Изстрел. Когато преди малко слязох по стълбата, видях, че вратата към верандата е отворена. А пушката, обичайно закачена високо на стената, липсваше.

— Ако някой ме изправи пред избора чий живот да спася — на Карл или на баща ти — винаги ще избера живота на съпруга си, Рой. Искам да си наясно. Да, майка съм, но на първо място съм съпруга.

Тя поднесе чашата към устните си.

Никога не я бях чувал да говори така и въпреки това не давах пет пари. Мислех само какво се случва в хамбара.

Станах и излязох навън. Беше пролет. Нощният въздух разхлади приятно сгорещените ми бузи. Не бързах. Вървях с отмерена крачка, почти като зрял мъж. На светлината от отворената врата видях пушката, облегната на рамката. Надзърнах вътре. Подвижна стълба стоеше подпряна на таванска греда с преметнато през нея въже. Чувах тъпо отекващите удари по боксовата круша.

Пристъпих още няколко крачки напред и го видях. Дънеше крушата ожесточено. Подозираше ли, че нарисуваната върху нея мутра е неговата? Най-вероятно да.

Защо пушката стоеше опряна на входа? Защото не бе довършил започнатото? Или това представляваше своеобразна подкана към мен?

Бузите ми вече не горяха. И те, и цялото ми тяло изведнъж се смразиха, а лекият нощен ветрец духаше през мен, все едно съм безплътен призрак.

Стоях и гледах баща си. Досещах се, разбира се, че той иска да го спра, да спра блудствата му, да спра сърцето му. Всичко беше подготвено. Той бе нагласил всичко да изглежда така, все едно сам го е направил. Провесеното въже също допълваше тази представа. Бе достатъчно само да го застрелям от упор и да поставя пушката до трупа. Разтреперих се. Изгубих контрола над тялото си. Вече ме ми се подчиняваше. Ръцете и краката ми подскачаха и се тресяха. Не изпитвах нито страх, нито гняв, само безсилие и срам. Защото не бях способен да го направя. Той искаше да умре, аз исках той да умре и въпреки това не можех да го убия, дявол да го вземе. Защото той беше аз. Ненавиждах го и се нуждаех от него, както ненавиждах и се нуждаех от себе си. Обърнах се и си тръгнах. Чувах как той стене и удря, проклина и удря, хлипа и удря.

На следващата сутрин закусвахме, сякаш нищо от това не се беше случило. Все едно само го бях сънувал. Татко погледна през кухненския прозорец и подхвърли нещо за времето, а мама подканяше Карл да побърза, за да не закъснее за училище.

28

Няколко месеца след случката в хамбара госпожа Вилумсен спря пред автосервиза и поиска пълна диагностика и ремонт на колата си — сааб „Сонет“, 1958 година — открита спортна кола, единствения кабриолет в селото.

Из Ус се говореше, че съпругата на Вилумсен била вманиачена по норвежка поп дива от седемдесетте и ѝ подражавала във всичко — автомобил, дрехи, прическа, грим, маниери. Опитвала се дори да имитира прочутия плътен глас на въпросната икона. Бях твърде млад, за да си спомням тази певица, но че госпожа Вилумсен беше засукана мадама, по въпроса спор нямаше.

Чичо Бернард беше отишъл на лекар и се наложи аз да се занимая с колата.

— Много елегантен дизайн — отбелязах и плъзнах длан по едната предна „перка“. Армиран с фибри стъклопласт. От чичо Бернард знаех, че „Сааб“ са произвели едва десетина екземпляра от този модел и Вилумсен се е охарчил за колата повече, отколкото му се искало.

— Благодаря — отвърна госпожа Вилумсен.

Отворих предния капак и огледах двигателя. Проверих дали кабелите и капачките са си по местата. Всъщност се стараех да повтарям действията на чичо Бернард.

— За годините си се отнасяш много вещо и към вътрешността.

Беше мой ред да благодаря.

Денят беше горещ, а преди появата на госпожа Вилумсен бях ремонтирал камион и бях свалил презрамките на работния гащеризон, та я посрещнах гол до кръста. В резултат от усилените тренировки с боксовата круша в хамбара вече не бях кожа и кости, а имах мускули. Тя плакнеше око в мен, докато ми обясняваше какво иска. Преди да огледам по-внимателно колата ѝ, си облякох тениска. Госпожа Вилумсен остана видимо разочарована.

Хлопнах предния капак и се обърнах към нея. Заради високите токчета не просто ме надвишаваше по ръст, а направо се извисяваше над мен.

— Е? — попита и продължи, правейки твърде дълги паузи между отделните думи: — Гледката допада ли ти?

— Страхотна е, но все пак се налага да поогледам по-подробно — отвърнах с престорена самоувереност, все едно тази работа щях да свърша аз, а не чичо Бернард.

Досещах се, че е по-възрастна, отколкото изглежда. Веждите ѝ май бяха обръснати и изрисувани с молив. По кожата над горната ѝ устна се забелязваха бръчици. Ей такива жени чичо Бернард наричаше „мацка от класа“.

— А след… — тя наклони глава и ме погледна, както би преценила крехко парче в месарницата — … огледа?

— Ще пипна тук-там. Разбира се, в рамките на разумното и приличното.

Последното го заимствах от чичо Бернард. Само дето, за разлика от него, ми се наложи да преглътна по средата на изречението.

— В рамките на приличното — усмихна се тя, сякаш бях изрекъл оригинална реплика от класата на Оскар-Уайлдовите афоризми.

По онова време, разбира се, още не бях чувал за Оскар Уайлд. В онзи момент започна да ми просветва, че развратните ми фантазии за този разговор не са плод само на моето въображение. Госпожа Вилумсен несъмнено флиртуваше с мен. Ни най-малко не си въобразявах, че тя иска нещо повече, но така или иначе, тя отдели време, за да се заиграе със седемнайсетгодишен хлапак, както котката побутва закачливо два-три пъти кълбото ти с прежда и после се оттегля. Това ми стигаше да се почувствам горд и да ми вдъхне дързост.

— Още отсега ще кажа, че тук няма много за ремонтиране — отбелязах, извадих от джоба на гащеризона сребриста кутийка снус и се облегнах на предния капак. — За годините си е много запазена.

Госпожа Вилумсен се разсмя.

— Рита. — Протегна ми белоснежна ръка с кървавочервени нокти.

Ако бях по-намахан, щях да я целуна, но вместо това аз оставих кутийката, избърсах си ръката в парцала, висящ от задния ми джоб, и поех десницата ѝ.

— Рой.

— Приятно ми е, Рой. — Тя ме погледна замислено. — Но няма нужда да стискаш толкова силно.

— А?

— Казва се „какво“ или „моля“. Я да опитаме пак. — Тя ми протегна ръка отново.

Аз пак я поех. Този път внимателно. Тя я издърпа.

— Не казах да я вземеш, все едно е крадена стока, Рой. Давам ти ръката си и за малко тя е твоя. Използвай я, дръж се добре с нея, отнеси се с нея подобаващо, за да си сигурен, че пак ще ти позволя да я докоснеш.

И тя протегна десница за трети път.

Обгърнах я с длани.

Погалих я. Допрях я до бузата си. Дявол знае откъде се взе у мен такава самонадеяност. Но така или иначе, в онзи момент ме облада смелост, каквато ми липсваше, докато стоях пред хамбара и гледах опряната на вратата пушка.

Рита Вилумсен се разсмя, хвърли бърз поглед наоколо, за да се увери, че никой не ни гледа, и ми позволи да подържа ръката ѝ още малко, преди да я отдръпне бавно.

— Схватлив си — констатира тя. — Бързо учиш. Скоро ще станеш мъж. Жените ще ти се радват, Рой.

Пред нас спря мерцедес. Вилумсен изскочи навън, поздрави ме припряно и се втурна да отваря вратата на госпожа Вилумсен. Пардон, на Рита Вилумсен. Нейният съпруг държеше ръката ѝ, докато тя се качваше. Високи токчета, висока коса, дълга тясна пола. Потеглиха. При мисълта за предстоящото изпитах смесица от възбуда и объркване. Възбудата се дължеше на ръката на госпожа Вилумсен в моята, на дългите ѝ нокти, които одраскаха дланта ми. И на факта, че нейният съпруг Вилумсен явно я цени високо. Същият този, дето преметна татко с кадилака, а после се фукаше с тарикатлъка си. Объркването пък идваше от двигателния отсек, където всичко беше обърнато наопаки. Скоростната кутия се намираше пред двигателя. По-късно чичо Бернард ми обясни, че заради специфичното разпределение на натоварването върху осите в „Сонет“-а конструкторите дори завъртели коляновия вал и двигателят се движел обратно на посоката на движение във всички други автомобили. Сааб „Сонет“. Каква кола само. Великолепна, безполезна остаряла красота.

До късно през нощта работих по колата. Проверявах, поправях, сменях. Беше ме обзела нова, яростна енергия. Не бях съвсем сигурен откъде е дошла. Впрочем, знаех. От Рита Вилумсен. Беше ме докоснала. Аз нея — също. В мен тя видя мъж. Или поне мъжа, който можех да стана. И това промени нещо. Докато от ремонтния канал опипвах ходовата част, получих ерекция. Затворих очи и си я представих. Опитах се да си я представя. Полуголата Рита Вилумсен върху капака на сааба ме вика с показалец. Червен маникюр. Господи.

Ослушах се, за да се уверя, че съм сам в сервиза, и свалих ципа на гащеризона.

* * *

— Рой? — прошепна в тъмното Карл тъкмо докато тихо се качвах в горното легло.

Понечих да му кажа, че съм скапан и искам да спя. Но нещо в гласа на Карл ме възпря. Включих нощната лампа над леглото му. Очите му бяха зачервени от плач, а едната буза — подута. Стомахът ми се сви болезнено. След онази случка в хамбара татко не бе припарвал в нашата спалня.

— Пак ли е идвал? — попитах.

Карл само кимна.

— И те е… бил?

— Да. Мислех, че ще ме удуши. Беше освирепял. Питаше къде си.

— Мамка му.

— Защо те нямаше? Когато си тук, той не идва.

— Не мога винаги да съм тук, Карл.

— Тогава аз ще се махна. Не издържам повече… не искам повече да живея с човек, който…

С едната си ръка обгърнах гърба му, а с другата — тила и го притиснах към гърдите си, та риданията му да не събудят мама и татко.

— Ще уредя въпроса, Карл — прошепнах в русата му коса. — Кълна се. И няма да ти се наложи да бягаш от него. Ще намеря решение, чуваш ли?

29

Докато ремонтирах сааба на Рита Вилумсен, понаучих някои тънкости. Освен необичайно разположения двигател „Сонет“-ът има и друга особеност: устройството на спирачките е по-елементарно. Съвременните автомобили са оборудвани с двукръгова спирачна уредба, която гарантира, че спирачките ще сработят дори при повреда на някой елемент от спирачната система. При „Сонет“-а обаче е достатъчно да срежеш един спирачен маркуч и — воала! — колата се превръща в летящ ковчег. Та, не щеш ли, съобразих, че това се отнася за повечето модели стари коли, включително за кадилака на татко, модел 1979-а. Само дето той имаше два спирачни маркуча.

В нашия край, ако не умрат от сърце или рак, мъжете издъхват в автомобилни катастрофи или в хамбара — било в края на въже, било срещу дулото на оръжие. Пропилях възможността да убия татко и се досещах, че той няма да ми предостави втора такава. И сега се налагаше сам да измисля план. Начертах го и осъзнах колко правилно е моето решение. Замисълът ми не бе повлиян от прословутата фраза, че капитанът потъва заедно с кораба си. Съображенията ми бяха чисто практически: автомобилна катастрофа няма да бъде разследвана толкова обстойно, колкото мъж с огнестрелна рана — или поне така си въобразявах. Освен това нямах представа как бих накарал татко да влезе в хамбара, за да го гръмна, без най-малкото мама да разбере. Един Господ знае дали тя щеше да излъже полицията, Когато е убит мъжът, без когото не може да живее. Да, майка съм, но на първо място съм съпруга. А да разваля спирачките беше съвсем просто. Как щяха да се развият събитията след саботажа, можех да предвидя лесно. Всяка сутрин татко ставаше, отиваше да нагледа козите, сваряваше си кафе и мълчаливо наблюдаваше как аз и Карл закусваме. После двамата тръгвахме с колелетата към училище, татко се качваше в кадилака и потегляше към центъра, за да вземе пощата и да си купи вестник.

Кадилакът стоеше паркиран под стряхата на хамбара. Бях виждал стотици пъти как татко пали колата, дава газ и — освен ако пътят не е заснежен или заледен — нито веднъж не докосва спирачките и не завърта волана, преди да стигне Козия завой.

И така, на следващата вечер — тъкмо бяхме вечеряли — казах, че ще ида да поблъскам боксовата круша в хамбара.

Тримата мълчаха. Мама и Карл обираха последните остатъци в чиниите, а татко ми хвърли изпитателен поглед. Навярно защото и аз, и той нямахме навика да обявяваме гласно какво възнамеряваме да правим. Просто го правехме.

Взех спортния сак с инструментите, които си бях донесъл от сервиза. Работата се оказа малко по-сложна от очакваното, но след трийсетина минути вече бях развил шпилката и болта, захващащи кормилния прът към рейката; пробих по една дупка във всеки спирачен маркуч и събрах изтеклата спирачна течност в кофа. Облякох си спортния екип и половин час млатих крушата, та да стана вир-вода от пот. Върнах се в дневната, където заварих мама и татко. Той — с вестник в ръка. Тя — с плетка. Същинска реклама от шейсетте.

— Снощи се прибра късно — подхвърли татко, без да вдига поглед от вестника.

— Наложи се да остана след работно време.

— Не се стеснявай да ни кажеш, ако си срещнал някое момиче — усмихна се мама, все едно наистина бяхме нормално семейство от телевизионна реклама.

— Работих, нищо повече.

— Е — татко сгъна вестника. — Изглежда и занапред ще оставаш след работа, защото току-що се обадиха от болницата в Нотуден. Бернард е хоспитализиран. Явно по време на вчерашния преглед са открили нещо притеснително. Най-вероятно ще го оперират.

— Сериозно? — Направо изстинах.

— Да. Дъщеря му била със семейството си в Майорка и не можела да си прекъсне ваканцията. От болницата настояха да отидем ние.

Карл влезе в стаята.

— Какво има? — попита. Гласът му още звучеше, все едно току-що е излязъл от упойка, а бузата му беше посиняла, но поне отокът беше спаднал.

— Тръгваме за Нотуден. — Татко се надигна от стола. — Облечете се.

Паникьосах се. Внезапно изпаднах в пълен ступор — понякога се случва, Когато някоя сутрин отвориш входната врата, без да си подготвен за трийсетте градуса под нулата навън. Отворих уста и пак я затворих. Защото парализата бе обхванала и мозъка ми.

— Утре имам важно контролно — обади се Карл и ме погледна. — Рой обеща да ме препита.

И думичка не бях чул за никакво контролно. Не знам доколко бе схванал Карл. По-скоро се бе досетил по вида ми, че отчаяно търся повод да не пътуваме до Нотуден.

— Ами тогава — мама погледна татко. — Да останат…

— И дума да не става — възрази сприхаво той. — Семейството е най-важно.

— Утре след училище ще дойдем с автобуса — пробвах.

Тримата ме изгледаха малко изненадани. Според мен всички ние го забелязахме. Някак внезапно бях започнал да звуча като татко: отсичаше като с нож и споровете у дома тутакси секваха, защото така или иначе, думата му надве не ставаше.

— Добре — каза сякаш с облекчение мама.

Татко мълчеше, но не ме изпускаше от поглед.

Мама и татко се приготвиха за път. Карл и аз излязохме на двора да ги изпратим.

Стояхме пред колата в здрача — четиричленно семейство, което предстоеше да се разцепи на две.

— И да карате внимателно — заръчах.

Татко кимна. Бавно. Възможно е, разбира се, и аз като мнозина други, постфактум да отдавам твърде голямо значение на така наречените famous last words, прословути последни думи, както се изразяват англичаните. Или, в татковия случай, на последното безмълвно кимване. Но в това кимване долових намек за признание. Дали пък не беше намек за осъзнаване? Осъзнаване, че синът му възмъжава.

Двамата се качиха в кадилака, който запали с ръмжене. То премина в нежно мъркане. Поеха към Козия завой.

Видяхме как стоп-светлините на кадилака светват. Спирачките отказаха, но светлините работеха. Колата набра скорост. Карл издаде звук. Представих си как татко завърта волана, чува стържене от кормилния прът, усеща как воланът се завърта без никакво съпротивление и никакъв ефект върху колелата. Почти съм сигурен, че в този миг е проумял. Поне се надявам да е така. Да е проумял и да е приел. Да е приел, че замисълът включва и мама, че така сметката излиза. Тя можеше да живее със злодеянията му, но не и без него.

Цареше тишина и забележително отсъствие на драма. Нямаше и помен от вой на отчаян клаксон, свистящи гуми или писъци. Чух само изхрущяване на гуми. После колата изчезна, а златоперият дъждосвирец запя за самотата.

Трясъкът от Хюкен прозвуча като далечен закъснял гръм. Не чух какво каза или извика Карл. Бегло ми хрумна, че сега двамата сме сами на белия свят. Че пътят пред нас се шири празен, а в момента в припадащия здрач виждаме само планински силуети, очертани върху небесния фон — оранжев на запад и розов на север и на юг. По-красиво нещо не съм виждал, помислих си. Залез и изгрев в едно.

30

Спомням си погребението съвсем откъслечно.

Чичо Бернард пак беше на крака. Лекарите решиха да не го оперират. Само той и Карл плакаха. Църквата се напълни с хора. Доколкото ми беше известно, мама и татко никога не бяха имали вземане-даване с тях, освен при крайна необходимост. Чичо Бернард каза няколко думи и прочете на глас надписите на венците. Най-големият беше от „Автомобили втора ръка и скрап «Вилумсен»“. Навярно щеше да осчетоводи разхода в графа „представителни“ и да се възползва от данъчни облекчения. Нито аз, нито Карл не изразихме желание да говорим, а и свещеникът не настоя. Според мен той дори се зарадва на възможността най-сетне да говори пред толкова многобройна публика. Не си спомням думите му. Май въобще не го слушах. После в безкрайна върволица от бледи, опечалени физиономии хората се изредиха един по един да ни поднасят съболезнования. Все едно седиш в кола до железопътен прелез и наблюдаваш как зад прозорците на преминаващ влак се изнизват лица. Уж се взират в теб, но всъщност отиват съвсем другаде.

Мнозина изразиха съпричастност. Как да им обясня, че ако имаше начин да се поставят на мое място, щяха да разберат, че не съм за окайване.

В деня преди да се пренесем при чичо Бернард, с Карл стояхме в трапезарията в „Опгор“. Това си го спомням. Тогава дори не подозирахме, че само след няколко дни ще се върнем в „Опгор“. Цареше страшна тишина.

— Сега всичко това е наше — отрони Карл.

— Да. Искаш ли да вземеш нещо?

— Това. — Карл посочи шкафа, където татко държеше касите с „Будвайзер“ и бутилката с бърбън.

Аз взех кутията с тютюн „Бери“. Ето така започнах да смуча тютюн. Не прекалявах, защото човек не знае кога пак ще се сдобие с „Бери“, а след като си опитал вкуса на истински ферментирал тютюн, не можеш да понасяш онзи боклук, който предлагат в Швеция.

Още преди погребението Карл и аз се явихме на разпит пред ленсмана. Той, разбира се, го нарече „просто разговор“. С фанатично упорство Сигмюн Улсен търсеше отговор на въпроса защо преди Козия завой няма спирачни следи. Пита дали баща ни е бил депресиран. С брат ми обаче се придържахме към версията за нещастен случай. Например, малко по-висока скорост и секунда невнимание, докато татко е погледнал в огледалото за обратно виждане, за да провери идваме ли след тях с волвото. Нещо такова. Накрая останах с впечатлението, че ленсманът възприе нашата теория. Давах си сметка какви късметлии сме, защото той се придържаше само към две версии: злополука и самоубийство. Когато пробих спирачните маркучи и източих достатъчно спирачна течност, та спирачките да откажат, знаех, че само по себе си това няма да е достатъчно да събуди съмнение. Все пак малко въздух в спирачната система е често срещана неизправност при старите автомобили. Виж, ставаше по-лошо, ако откриеха, че болтът, който захваща кормилния прът към рейката, е разхлабен и именно затова кормилното управление е излязло от строя. Колата се бе приземила в Хюкен по таван и не беше толкова потрошена, колкото бях очаквал. Само един разхлабен болт едва ли би породил у разследващите подозрения за злоумишлени действия. Но разхлабен болт и пробити спирачни маркучи? Плюс липса на следи от изтекла спирачна течност по асфалта. Както казах, бяхме извадили късмет. Или по-точно аз. По един или друг начин Карл се беше досетил, че всъщност умишлено съм повредил кадилака и така съм предизвикал катастрофата. И аз го знаех. Той беше усетил инстинктивно, че онази вечер двамата не бива в никакъв случай да се качваме в кадилака. Нали му бях обещал точно това: да намеря решение. Карл обаче така и не ме попита точно как съм го направил. Най-вероятно се е досетил, че съм пипал спирачките; нали и той видя как стоп-светлините светнаха, а кадилакът не намали. Но защо да му обяснявам, щом не ме пита? Не носиш наказателна отговорност за нещо, което не знаеш. Арестуваха ли ме за убийството на родителите ни, исках да пропадна сам. Нямаше нужда Карл да е до мен, както мама беше до татко. Защото за разлика от мама, Карл можеше да живее прекрасно и без мен. Или поне тогава така си мислех.

31

Карл беше роден в ранна есен, аз — в разгара на лятната ваканция. И съответно на рождения си ден той получаваше подаръци от съученици и правехме празненство вкъщи, докато моят рожден ден отминаваше незабелязано. Всъщност не се оплаквах. Затова и ми отне няколко секунди, докато схвана, че звънко изречените, сякаш изпети думи са предназначени за мен:

— Честит осемнайсети рожден ден!

Тъкмо бях излязъл в почивка и седях върху дървени палети зад автосервиза. Примижал, слушах „The Cream“. Погледнах нагоре и извадих слушалките от ушите си. Заслоних очи с ръка, за да видя по-добре кой стои срещу мен. Не че не помнех този глас. Гласът на Рита Вилумсен.

— Благодаря — отвърнах и усетих как лицето и ушите ми пламват, все едно са ме спипали да правя нещо нередно. — Кой ти каза?

— Вече си пълнолетен — продължи тя. — Имаш право да гласуваш. Да изкараш шофьорска книжка. И могат да те вкарат в затвора.

Зад нея стоеше саабът. Повтаряше се ситуацията от преди няколко месеца. Същевременно обаче във въздуха витаеше и нещо различно. Сякаш Рита Вилумсен се бе върнала, за да изпълни дадено миналия път обещание. Докато пъхах слушалките в джоба си, усетих как ръката ми леко трепери. Бях се целувал с няколко момичета, а зад културния дом в Ортюн веднъж дори бръкнах под сутиена на една, но определено все още бях девствен.

— „Сонет“-ът ми нещо тропа — каза тя.

— Как по-точно?

— Качи се да се повозиш и ще чуеш сам.

— Разбира се. Само момент. — Подадох глава в офиса. — Излизам за малко — съобщих.

— Добре — промърмори чичо Бернард, без да вдига поглед от „проклетата бумащина“, както наричаше струпаните на купчини книжа. Докато беше в болницата, купчините набъбнаха. — Кога ще се върнеш?

— Не знам.

Той си свали очилата за четене и ме изгледа.

— Добре.

Прозвуча като въпрос дали няма да добавя още нещо и същевременно като уверение, че дори да не го направя, той не се сърди и ми има доверие.

Кимнах и излязох на слънце.

— В това хубаво време ще е готино да свалим гюрука — подхвърли Рита Вилумсен, докато шофираше по шосето.

Не я попитах какво ни пречи да го направим.

— Кога се чува въпросното тропане? — попитах.

— Тукашните ме питат дали съм купила колата заради подвижния гюрук. Намерила къде да кара кабриолет, мислят си сигурно. Тук лятото трае месец и половина. Но знаеш ли кое всъщност е причината да купя тази кола, Рой?

— Цветът?

— Не ставай сексист — засмя се тя. — Името. „Сонет“. Знаеш ли какво е сонет?

— Модел сааб.

— Поетична форма. Любовно стихотворение; състои се от две четиристишия и две тристишия, общо четиринайсет стиха. За майстор на сонета смятат италианеца Франческо Петрарка. Петрарка бил лудо влюбен в Лаура, съпруга на граф. През живота си написал 317 сонета, посветени на Лаура. Внушителен брой, а?

— Жалко, че е била омъжена.

— Ни най-малко. Невъзможността да се добереш до своя възлюбен подклажда страстта. Човешката природа е устроена много непрактично.

— Така ли?

— Май имаш още много да учиш.

— Сигурно. Аз обаче не чувам тропане.

Тя погледна в огледалата.

— Появява се, когато запаля колата сутрин. После, след като двигателят загрее, спира. Ще паркираме малко по-нататък, та двигателят да се охлади.

Даде мигач и зави по горски път. Явно и преди беше минавала оттук. След малко свърна по тясна просека и спря под ниско надвиснали борови клони.

Изгаси двигателя. Оказах се неподготвен за внезапната тишина. Тишина, която, усетих инстинктивно, трябва да се запълни с нещо, защото беше по-заредена с напрежение и от най-неуместната реплика, която би могла да излезе от устата ми. Аз — вече убиец! — не смеех нито да помръдна, нито да погледна тази шармантна жена.

— Разкажи ми, Рой. Запозна ли се с някое момиче след последния ни разговор?

— С няколко.

— А с някое по-специално?

Поклатих глава. Хвърлих поглед към нея. Носеше червен копринен шал и свободна блуза, но ясно личаха очертанията на гърдите ѝ. Леко вдигналата се пола разголваше коленете ѝ.

— А… правил ли си го… с някого, Рой?

Сладостна тръпка присви стомаха ми. Поколебах се дали да не излъжа, но какво щях да постигна?

— Все още не.

— Добре. — Тя бавно свали копринения шал. Трите най-горни копчета на блузата ѝ бяха разкопчани.

Усетих как се надървям. Панталонът ме опъваше и отпуснах ръце в скута си, за да прикрия ерекцията. Защото, естествено, си давах сметка, че хормоните доста са ми замаяли главата и не е изключено да преценявам ситуацията напълно неадекватно.

— Дай да проверя дали си се усъвършенствал в кавалерството. — Тя постави десницата си в скута ми върху моята.

Топлината от дланта ѝ преля в члена ми и за миг се изплаших да не се изпразня.

Оставих я да ме хване за ръката. Тя я придърпа към себе си, разтвори блузата, пъхна ръката ми и я постави върху лявата си гърда.

— Чакал си това, Рой. — Тя се засмя гърлено. — Приятно ми е да ме докосваш, Рой. Стисни малко зърното ми. Ние, зрелите жени, обичаме малко по-грубичко. Е, не толкова силно, де. Точно така, браво. Според мен имаш талант, Рой.

Наведе се към мен, задържа брадичката ми с два пръста и ме целуна. Всичко в Рита Вилумсен беше голямо. Езикът не правеше изключение. Грапав и силен, извиваше се като змиорка около моя. Вкусът на Рита Вилумсен беше много по-силен, отколкото на момичетата, с които се бях целувал. Не по-приятен. По-силен. Навярно дори прекалено натрапчив. Или просто сетивата ми бяха изострени до краен предел и свръхчувствителни. Тя завърши целувката.

— Е, има върху какво да се поработи — усмихна се, пъхна ръка под тениската ми и плъзна длан по гърдите ми.

Макар и натопорчен като за световно, усетих как се успокоявам. Защото от мен не се искаше особена инициативност. Тя държеше кормилото, тя определяше скоростта и посоката.

— Да се поразходим — предложи.

Отворих вратата и под съпровода на интензивно, високочестотно чуруликане на птички слязох сред застиналата лятна мараня. Едва сега забелязах, че Рита е обула сини маратонки.

Поехме по лъкатушна пътечка нагоре по склона. Беше по времето на всеобщата лятна ваканция. В селото и по пътищата хората бяха намалели, а тук, горе, вероятността да срещнеш човек беше незначителна. И въпреки това тя настоя да се движа на петдесет метра отстояние, та ако ми даде сигнал, да се шмугна в гората.

На билото на склона спря и ми махна.

Посочи червена хижа под нас.

— Тази е на общинския управител, а тази… — показа с пръст подобие на планинско пасище — … е нашата.

Не бях сигурен дали под „нашата“ имаше предвид нейната и моята, или нейната и на съпруга ѝ, но така или иначе разбрах, че сме тръгнали натам.

Отключи и влязохме в напечена от слънцето стая със спарен въздух. Рита затвори вратата зад мен. Изхлузи маратонките и сложи ръце на раменете ми. Дори боса беше по-висока от мен. И двамата дишахме тежко, задъхани от вървенето. Толкова тежко, че докато се целувахме, лъхтяхме в устите си.

Пръстите ѝ разкопчаха колана ми със завидна сръчност — все едно не е правила друго през живота си. Притеснявах се как ще се справя със закопчалката на сутиена ѝ — смятах го за моя работа. Но явно не беше, защото тя ме въведе в голяма спалня със спуснати завеси, бутна ме върху леглото и ми позволи да гледам, докато се съблича. После легна до мен. Кожата ѝ хладнееше от засъхналата пот. Целуна ме, отърквайки се в голото ми тяло, и след малко пак бяхме потни и се хлъзгахме един в друг като два мокри тюлена. Рита ухаеше силно и приятно и отблъскваше ръцете ми, Когато ставах твърде настъпателен. Лашках се между прекалена активност и непоносима пасивност. Накрая тя хвана члена ми и го вкара в себе си.

— Не мърдай — нареди, възседнала ме неподвижно. — Просто усети.

Усетих. „Официално е — помислих си. — Рой Опгор изгуби девствеността си.“

— Не е ли утре? — подхвърли чичо Бернард в сервиза същия следобед.

— Кое?

— Изпитът по кормуване.

— Утре е.

— Сериозно? Като ти видях усмивката, реших, че вече си го взел.

32

За осемнайсетия ми рожден ден чичо Бернард ми подари волво 240.

Останах без думи.

— Не ме гледай така, момче — смутено каза той. — Не го прави на голям въпрос, волвото е втора ръка. А ти и Карл се нуждаете от кола там, горе. През зимата е невъзможно да се придвижвате с велосипеди.

Хубавото на този модел волво е, че е перфектната кола за ремонт. Части се намират лесно, макар че през 1993-та излезе от производство. Ако я поддържаш, ще ти служи цял живот. На моята малко ѝ бяха износени предните лагери и тампоните на носачите, както и каретата на карданния вал, но останалото беше тип-топ. Нямаше и следа от ръжда.

Седнах зад волана, пъхнах новата-новеничка шофьорска книжка в жабката и завъртях ключа. Докато подминавах табелата с надпис „Ус“, изведнъж ми хрумна, че пътят продължава. И продължава. Че пред червения преден капак се простира широкият свят.

Лятото беше дълго и горещо.

Всяка сутрин закарвах Карл до супермаркета. През ваканцията работеше там по заместване. После се отправях към автосервиза.

През тези седмици и месеци станах не просто сносен шофьор, но и ако не безупречен, то най-малкото задоволителен любовник — поне по думите на Рита Вилумсен.

Предпочитахме да се срещаме преди обяд. Всеки пристигаше със своя автомобил и паркирахме до различни отбивки към гората, та никой да не ни заподозре.

Рита Вилумсен постави само едно условие.

— Докато спиш с мен, няма да спиш с други жени.

За това свое искане изтъкна три причини.

Първо, не искала да лепне някоя от венерическите болести, които, по информация от местните лекари, върлували из селото, а типове като мен обикновено си лягали все с момичета повлекани. Тя не се плашела от нищо и никакви хламидии или срамни въшки — гинекологът ѝ в Нотуден бързо щял да я излекува — но все още се случвало Вилумсен да поиска от нея да изпълнява съпружеските си задължения.

Второ, дори повлеканите се влюбвали. А влюбените жени прехвърляли през ума си всяка дума на своя любим, забелязвали всяко колебание и шпионирали, докато не узнаели каквото е по-добре да не знаят, а после имали грижата да избухне скандал.

Третата причина била, че смятала да ме задържи за по-дълго. Не защото съм по някакъв начин уникален, а защото да си сменяш любовника в малко село като Ус, било много рисковано.

Накратко, целта на тези условия беше господин Вилумсен да не разбира. А не биваше да разбира в никакъв случай, защото, като предвидлив бизнесмен, той бе настоял да подпишат предбрачен договор, съгласно който имущество, придобито от него по време на брака им, си е лично негово. А госпожа Вилумсен, така да се каже, не притежаваше други атрибути, освен физическите. Чисто и просто тя беше зависима от съпруга си, за да живее живота, който иска. Приех условията ѝ без възражения. Изведнъж и моят живот започна да ми харесва.

Като потомка на знатен род госпожа Вилумсен притежаваше висока култура, както самата тя се изразяваше. За съжаление баща ѝ профукал цялото семейно имущество и тя избрала да играе на сигурно — омъжила се за лишен от чар, но заможен и предприемчив търговец на употребявани коли и вече двайсет години го баламосваше, че не пие противозачатъчни; явно проблемът е в неговите плувци. Всички елегантни фрази, изискани маниери, безполезни знания за живописта и литературата, които така и не бе успяла да набие в главата на съпруга си, сега Рита Вилумсен преподаваше на мен. Показваше ми картини на Сезан и Ван Гог. Четеше ми на глас „Хамлет“ и „Бранд“, „Степния вълк“ и „Дверите на възприятието“ — дотогава ги мислех за имена на музикални групи, не за заглавия на книги. Но най-често ми четеше сонетите на Франческо Петрарка, посветени на Лаура. Обикновено в превод на новонорвежки[16], с леко потреперващ глас. Пушехме хашиш — Рита отказваше да ми сподели как си го набавя — и слушахме „Голдберг вариации“ в изпълнение на виртуозния канадски пианист Глен Гулд. По времето, когато аз и Рита Вилумсен се срещахме тайно в хижата, преминах школа — по моя преценка много по-стойностна от всеки университет или академия. Според други това сигурно е грубо преувеличение. Така или иначе, обучението при Рита изигра ролята на волвото, когато излязох с него от нашето село. Отвори ми очите, че навън светът е съвсем различен. Въжделен свят, който би могъл да стане и мой, стига да усвоя тайните кодове на посветените. Е, не ми било писано. Не и на мен, словесно слепия брат.

* * *

Карл, изглежда, също не умираше от желание да пътешества. По-скоро обратното. Лятото си отиде, дойде есента, после и зимата, а той се изолираше все повече и повече. На въпросите ми защо непрекъснато е така умислен и на предложенията ми да се поразходим с волвото той само ме поглеждаше с отнесена, нежна усмивка, все едно изобщо не съм там.

— Сънувам странни неща — сподели неочаквано една вечер, докато седяхме в зимната градина. — Сънувам, че ти си убиец. Че си опасен. И ти завиждам за това.

Карл, естествено, се досещаше, че имам пръст кадилакът да изхвърчи от Козия завой, но не обели и дума. А и аз не виждах причина да му обяснявам какво съм направил. Защо да го превръщам в мой помагач? А той щеше да стане такъв, ако чуе моите самопризнания и не подаде сигнал до органите на реда. Затова и този път не му отговорих. Пожелах му лека нощ и прекратих разговора.

Онзи период от живота ми най-много се доближаваше до щастие. Обичах работата си, имах кола, с която да се придвижвам свободно, и изживявах наяве сексуалните фантазии на всеки тийнейджър. За последното не можех да се похваля никому, дори на Карл, защото Рита настоя да си държа езика зад зъбите и аз се заклех в Карл.

Една вечер обаче неизбежното се случи. Както обикновено Рита си тръгна от планинската хижа преди мен, за да не ни видят заедно. Традицията изискваше да изчакам двайсет минути и тогава да си тръгна и аз. Тази вечер обаче бях капнал. Бях бачкал яко в сервиза и предната нощ, и през целия ден, и докато лежах в леглото в хижата, съм се унесъл. Макар Вилумсен да бе вложил пари в преустройството на хижата, по думите на Рита той никога нямало да стъпи там, защото бил прекалено дебел и ленив, а наклонът до хижата — твърде стръмен и дълъг. Вилумсен, обясни ми Рита, купил хижата отчасти защото била по-голяма от хижата на общинския управител Ос, отчасти защото се надявал тази инвестиция да му донесе печалба; по онова време Норвегия се превръщала в богата петролна държава и Вилумсен предусещал бума на продажби на хижи след доста години. Е, вярно, най-много хижи се продали малко по-нагоре по шосето, но това се дължало на случайност и на общински управи, по-разтропани от нашата. Така или иначе, Вилумсен проявил далновидност. Та… докато чаках да дойде време да си тръгна, съм заспал. Събудих се чак в четири сутринта.

След четирийсет и пет минути бях в „Опгор“.

Карл и аз нямахме желание да спим в стаята на мама и татко, затова спяхме в детската. Вмъкнах се на пръсти, за да не го събудя. Понечих да се покатеря на горното легло, но Карл се сепна. Две широко отворени очи светнаха срещу мен в мрака.

— Ще влезем в затвора — прошепна замаян той.

— Какво?

Карл премига два пъти и сякаш се отърси от неприятното преживяване. Явно беше сънувал кошмар.

— Къде беше? — попита.

— Имах работа в сервиза — отвърнах и се преметнах през парапета.

— Лъжеш.

— Моля?

— Чичо Бернард се отби да ми донесе готвено. Попита къде си.

Поех си дъх.

— Бях с жена.

— С жена? Не с момиче?

— Да…

— Да не е Рита Вилумсен? — чу се от долното легло.

— Рита Вилумсен ли? От къде на къде?

— Три пъти Грете Смит засякла нейния сааб да минава по главния път, а двайсет минути по-късно — твоето волво.

По дяволите. „Сега я втасахме“ — помислих си.

— Ти говориш ли си с Грете Смит? — попитах.

— Рядко, но се случва тя да дойде при мен през междучасието и да ме заговори.

— Влюбена ли е в теб?

— Не отклонявай темата.

— Ако е влюбена, ще я накараш ли да ти обещае да не казва на никого какво е видяла?

— Значи, вярно е?

— Да.

— И защо…

— Защото тя ме накара да се закълна да не казвам на абсолютно никого. Включително на теб.

Мълчание.

— Добре.

Прокашляне.

— И как е да…

— Сутринта ще говорим, Карл. След два часа трябва да ставаме.

Лежах и се ослушвах дали дишането му няма да се успокои. Не.

— Какво беше това със затвора? — попитах накрая.

— Сънувах, че ни вкарват зад решетките за убийство.

Поех си дъх.

— И кого сме убили?

— Точно това е най-психарското — каза Карл. — Ти — мен, аз — теб.

33

Беше ранна утрин. Очаквах поредния ден с ремонт на автомобили и разрешаване на прости, механични задачи. Само ако знаех…

Тъкмо се захванах да поправям кола в сервиза — обичайното ми всекидневно занимание през последните две години — и чичо Бернард дойде да ме извика. Някой ме търсел по телефона. Последвах го в офиса.

Оказа се ленсман Сигмюн Улсен. Искал да поговорим. Да разбере как я карам. Да ме изведе на кратък риболовен излет близо до рибарската му колиба, само на няколко километра от Ус. Предложи да ме вземе след два-три часа. Гласът му звучеше мек като памук, но аз добре схванах, че не е покана, а заповед.

И, естествено, се размислих. Защо ще бърза толкова, щом просто ще си бъбрим празни приказки?

Продължих да поправям повредения двигател. След обяд легнах на автолежанката и се плъзнах под колата — моето скривалище от околния свят. При психическо напрежение нищо не действа така успокоително на нервите, както да ремонтираш кола. Не знам колко време съм стоял отдолу, но по едно време чух покашляне. Налегна ме лошо предчувствие. Вероятно затова поизчаках малко, преди да се избутам навън върху автолежанката.

— Рой — каза мъжът над мен. — У теб е нещо, което преди беше мое.

Вилум Вилумсен. Беше. Минало време.

Лежах напълно уязвим под него.

— И какво е то, Вилумсен?

— Знаеш отлично.

Преглътнах. Преди да шавна, той можеше да ми строши ребрата и да ме прати на оня свят. Бях го виждал с очите си в Ортюн, имах известна представа как се прави, но не и как да го избегнеш. Бяха ме учили да удрям пръв, ала не и как да се отбранявам. Поклатих глава.

— Водолазен костюм — уточни той. — Плавници, маска, бутилка, регулатор и шнорхел. Осемнайсет хиляди петстотин и шейсет крони.

Той избухна в силен смях при вида на облекчението, разляло се по лицето ми. Явно го взе за смайване.

— Помня всяка сключена от мен сделка, Рой!

— Всяка ли? — Изправих се и си избърсах пръстите в дълъг парцал. — Дори продажбата на кадилака?

— Помня я, разбира се. — Вилумсен се засмя, загледан замечтано във въздуха, все едно възкресяваше скъп спомен. — Баща ти никак не обичаше да се пазари. Ако тогава знаех колко му е чужд пазарлъкът, може би щях да предложа по-ниска цена.

— Нима? Да не би да имаш угризения?

Опитвах се да го изпреваря и да го парирам с въпроса, който бе дошъл да ми зададе. Нападението, както казват, е най-добрата защита. Не смятах за нужно да се оправдавам. Не се срамувах какво правя със съпругата му. Все пак бях младо момче, съблазнено от омъжена жена. Е, и? Нека се разберат помежду си. Аз не възнамерявах да се бия за територия. И все пак увих парцала около кокалчетата на дясната си ръка.

— Непрекъснато — потвърди той с усмивка. — Но ако имам вроден талант, той е да потискам угризенията си.

— И как става?

Той се ухили и очите му потънаха в тлъстото лице. Посочи рамото си.

— Когато дяволът върху дясното ми рамо спори с ангела върху лявото, оставям дявола да изложи аргументите си пръв. После прекратявам пренията.

Вилумсен избухна в гръмък смях, съпроводен със стържене, каквото се чува, Когато превключиш на задна предавка, докато шофираш напред. Звук на мъж, който няма да изкара още дълго на този свят.

— Идвам заради Рита — подхвърли той.

Обмислих ситуацията. Вилумсен беше по-едър и по-тежък от мен, но не представляваше физическа заплаха, освен ако не извадеше оръжие. А с какво друго да ме заплаши? Не бях нито финансово зависим от него, нито по какъвто и да било друг начин. Доколкото ми беше известно, Вилумсен не разполагаше със средство да извива ръцете било на Карл, било на чичо Бернард.

Вилумсен обаче можеше да представлява заплаха за един човек. За Рита.

— Тя казва, че е изключително доволна от теб.

Мълчах. По улицата отвън бавно мина кола, но в сервиза бяхме сами.

— „Сонет“-ът никога не бил вървял по-добре. И аз ти докарах кола; искам да я прегледаш и да поправиш каквото има за поправяне. Но нищо повече.

Надникнах над рамото му — дясното, където, по думите му, обикновено стоял дяволът — и видях паркирана отпред тойота „Корола“. Опитах се поне малко да прикрия облекчението си.

— Обаче искам да я стегнеш до утре — уточни Вилумсен. — От далече ще дойде клиент, който кажи-речи обеща да я купи по телефона. И за него, и за мен ще е кофти, ако остане разочарован. Ясно?

— Ясно — кимнах. — Мирише ми на извънреден труд.

— О, сигурен съм, че Бернард ще ме таксува по редовната тарифа.

— Това ще трябва да обсъдиш с него.

Вилумсен кимна.

— Предвид влошеното здраве на Бернард е въпрос само на време аз и ти да договаряме тарифата на час, Рой. Затова искам отсега да разбереш кой е най-важният клиент на този сервиз.

Подаде ми ключовете за колата, каза, че днес май въпреки прогнозата нямало да вали, и си тръгна.

Вкарах колата в сервиза, отворих предния капак и простенах. Очертаваше се да прекарам цялата нощ в работа. Не можех да започна, защото Сигмюн Улсен щеше да ме вземе само след половин час. Изведнъж ми се струпаха куп ангажименти. Все пак не се притесних кой знае колко. Все още се намирах в щастливия си период. Но този ден, оказа се, е бил последният.

34

— Вилумсен беше бесен, задето не си оправил колата до сутринта — каза чичо Бернард, когато пристигнах в сервиза в късния следобед след нощта на Фриц.

— Възникнаха и други ангажименти — отвърнах.

Чичо Бернард наклони едрата си четвъртита глава, кацнала върху малко, също толкова четвъртито тяло. Карл и аз го наричахме Човечето Лего, когато искахме да го подкачаме. Много го обичахме.

— Какви? — поинтересува се той.

— Чукане — отвърнах, отваряйки предния капак на короната.

— А?

— Снощи си бях планирал да топна чушлето, та двата ангажимента съвпаднаха.

Чичо Бернард се изсмя кратко и неволно. Постара се веднага да си сложи мрачната физиономия.

— Работата е преди чукането, Рой. Ясно?

— Ясно.

— Защо тракторът стои отвън?

— Вътре нямаше място, по-късно очаквам три коли за ремонт. На собственици на вили в района.

— Аха. А защо греблото е вдигнато?

— За да заема по-малко място.

— Искаш да кажеш, че и на паркинга е тясно, така ли?

— Добре де, приеми, че греблото е вирнато в чест на снощните ми подвизи. Които не включват „Корола“-та.

Чичо Бернард погледна трактора с гордо щръкналото гребло. Поклати глава и влезе в офиса. Чух, че там се засмя.

Залегнах здравата над тойотата. Чак надвечер научих, че изчезването на Сигмюн Улсен е започнало да се разчува.

Намериха лодката му с обувките в нея. Никой не се усъмни нито за миг, че ленсманът се е самоубил, удавяйки се във водата. Това дори не се обсъждаше. Нещо повече. Хората се надпреварваха да обясняват колко отдавна издайнически признаци в поведението му им правели впечатление.

— Зад усмивката и вицовете Сигмюн открай време носеше особен мрак, но хората не забелязваха, защото са слепи за такива неща.

— Вчера ми каза, че се задавали буреносни облаци, а аз си помислих, че говори за времето.

— В поликлиниката са длъжни да пазят в тайна състоянието на пациентите си, но отнякъде чух, че му изписвали весели хапчета. Сериозно ти говоря, беше преди няколко години. Тогава видимо пращеше от здраве, спомняш ли си? А напоследък се беше стопил. Сигурно не си взема лекарствата.

— Цялото му поведение издаваше колко е затормозен. Нещо го мъчеше и той не можеше да намери изход. А когато човек не намира изход, когато не намира смисъл, не намира бог, тогава често се стига до такива трагедии.

Госпожа ленсманът от съседната община пристигна и научи основната версия на жителите от Ус. И все пак пожела да се срещне с хората, видели Сигмюн в деня преди изчезването му. Карл и аз се наговорихме каква история да представи той. Обясних му, че е най-добре да се придържа максимално близо до истината и да премълчи само най-необходимото; да сподели с полицията защо Сигмюн Улсен го е посетил в „Опгор“, горе-долу в колко часа си е тръгнал; че Карл не е забелязал нищо особено в поведението му. Карл възрази: не е ли по-добре да намекне, че Улсен му се е сторил потиснат? Не, отговорих. И обясних. Първо, колежката на Улсен щеше да разговаря и с наши съселяни и от техните показания да получи сведения, че във въпросния ден Улсен се е държал съвсем обичайно. Второ, ако, да речем, тя подозира не самоубийство, а насилствена смърт, логично е извършителят да се опита да заблуди следствието.

— Ако се престараеш в опитите да ги убедиш, че Улсен е посегнал на живота си, ще те заподозрат.

— Прав си — кимна Карл. — Благодаря, Рой.

Две седмици по-късно, за пръв път след нощта на Фриц, за пореден път лежах в леглото в хижата на Вилумсен.

Всъщност не направих нищо по-различно от обикновено, но Рита Вилумсен изглежда оцени по-високо обичайните ни креватни изпълнения.

След акта лежеше с глава, подпряна на дланта, пушеше ментолова цигара и ме гледаше.

— Променил си се — установи тя.

— Така ли? — попитах със снус под долната устна.

— Станал си по-зрял.

— И какво чудно има? Мина доста време, откакто отне девствеността ми.

Тя се сепна. Не беше свикнала да ѝ говоря така.

— Имам предвид след последната ни среща. По-различен си.

— По-добър или по-лош? — Извадих с показалец пликчето с тютюн, пуснах го в пепелника върху нощното шкафче и се обърнах към Рита. Сложих длан на хълбока ѝ. Тя ме изгледа красноречиво. По неписано право тя определяше кога ще се любим и кога ще почиваме, не аз.

— Знаеш ли, Рой. — Тя дръпна от цигарата. — Днес мислех да ти кажа, че е време да прекратим нашата връзка.

— Така ли?

— Грете Смит, фризьорката, разправяла наляво и надясно, че съм си хванала млад любовник.

Кимнах, премълчавайки, че и на мен ми е хрумвало да спрем. Еднообразието в отношенията ни бе започнало да ми дотяга. Пътуване до хижата, секс, домашна храна, донесена от нея, още секс, после газ към къщи. Когато обаче изрекох това на глас, докато бях сам, си дадох сметка, че нямам основания да недоволствам. Пък и не ми се вярваше друга жена с нейната външност да ми се върже. Връзката с Рита Вилумсен не ме ощетяваше по никакъв начин.

— Но след днешното ти креватно изпълнение смятам да поотложим края. — Тя угаси цигарата в пепелника и се обърна към мен.

— Защо?

— Защо? — Изгледа ме замислено, сякаш сама си задаваше въпроса. — Например заради удавянето на Сигмюн Улсен. Заради мисълта, че един ден просто няма да се събудим. Не бива да отлагаме живеенето, нали?

Тя погали гърдите и корема ми.

— Улсен се е самоубил — натъртих. — Искал е да умре.

— Именно. — Ръката ѝ с червени нокти се плъзгаше все по-надолу. — Никой не е застрахован.

— Права си. — Вдигнах часовника си от нощното шкафче. — Трябва обаче да тръгвам. Нали нямаш нищо против веднъж аз да изляза пръв?

Тя не успя да прикрие смайването си. Все пак се окопити, усмихна се малко кисело и предизвикателно ме попита да не би да имам среща с момиче.

В отговор ѝ се усмихнах също толкова предизвикателно, станах и започнах да се обличам.

— Няма да е тук през уикенда — съобщи тя, докато ме гледаше от леглото с леко нацупен вид.

Никога не споменаваше името на Вилум Вилумсен.

— Защо не ми дойдеш на гости?

Спрях да се обличам.

— В дома ти!

Тя се пресегна през ръба на леглото, бръкна в чантата си, извади връзка ключове и се зае да откача един.

— Ела по мръкнало, влез през вратата за мазето откъм долната страна на градината — оттам съседите не могат да те видят.

Протегна отделения ключ към мен. От смайване приковах поглед в него, без да посегна.

— Вземи го, идиот такъв! — просъска тя.

И аз се подчиних. Мушнах го в джоба си с ясното съзнание, че няма да го използвам. Взех ключа, защото за пръв път съзирах подобие на уязвимост в погледа на Рита Вилумсен. Гневният ѝ тон бе опит да прикрие нещо, което дори не ми беше хрумвало дотогава. Че е възможно тя да се бои от отхвърляне.

Спускайки се по пътеката от хижата, осъзнах колко се е променил балансът на силите в нашите отношения.

И Карл се промени.

Вече ходеше някак по-наперено. Не странеше от хората, а започна да общува с тях. Стана кажи-речи за една нощ. След нощта с кодовото име „Фриц“. Вероятно Карл усети каквото усетих и аз: „Фриц“ ни издигна над обикновените простосмъртни. Когато мама и татко излетяха в Хюкен, Карл беше пасивен наблюдател, спасената жертва. Този път обаче взе активно участие, извърши необходимите действия, невъобразими за хората около нас. Бяхме прекрачили граница и пак се бяхме върнали обратно, но няма как да си бил където бяхме ние, без това да те промени. Или, по-точно, чак сега Карл бе в състояние да бъде онзи, който всъщност е бил през цялото време. Изглежда „Фриц“ проби дупка в пашкула и пеперудата излетя на свобода. Отдавна бе станал по-висок от мен, но за една зима от крехко, саможиво момче той се превърна в младеж с пълното съзнание, че няма от какво да се срамува. Открай време хората го харесваха, ала сега Карл си спечели широка популярност сред връстниците си. В компания с приятели винаги той задаваше тона, околните се вслушваха в неговите коментари, смееха се на неговите хрумвания, него поглеждаха при опит да впечатлят компанията или да я разсмеят. На него му подражаваха. Девойките също забелязваха специалното му присъствие. Някогашната му нежна хубост съзря в мъжка привлекателност. Той започна да се държи по друг начин. На вечеринките в Ортюн говореше и се движеше с естествена самоувереност. Понякога беше непринудено закачлив, все едно не взема нищо насериозно, друг път сядаше с приятел, който има проблем с момиче, или с приятелка, измъчвана от любовна мъка, изслушваше ги съчувствено и ги съветваше, все едно разполагаше с жизнен опит или мъдрост, каквато те още не бяха натрупали.

Колкото до мен, чертите на характера ми се затвърдиха. Самочувствието ми укрепна. Знаех на какво съм способен, когато ножът опре до кокала.

— Четеш? — попита смаяно Карл една съботна вечер.

Минаваше полунощ. Тъкмо се беше прибрал, видимо подпийнал, а аз седях в зимната градина с „Американска трагедия“, разтворена в скута.

За кратък миг видях обстановката през погледа на страничен наблюдател. Бях заел мястото на Карл. Сам в стаята, без компания. Само дето това всъщност не беше неговото място. Просто временно го бе взел назаем от мен.

— Къде беше?

— На купон.

— Нали обеща на чичо Бернард да поразредиш купоните?

— Да. — Той се засмя, но в гласа му се долавяше и искрено разкаяние. — И ето на, пак наруших обещанието.

Засмяхме се.

Беше приятно да се смееш с Карл.

— Добре ли си изкара? — попитах и затворих книгата.

— Танцувах с Мари Ос.

— Охо?

— Да. Май малко съм хлътнал.

Кой знае защо, думите му се врязаха като нож в сърцето ми.

— По Мари Ос, дъщерята на общинския управител?

— Защо не?

— А, моля. Мечтите не са забранени. — Усетих колко грозно и горчиво звучи смехът ми.

— Прав си — усмихна се Карл. — Ще се кача горе да си помечтая.

Няколко седмици по-късно срещнах Мари Ос в кафенето. Беше голяма хубавица. И ѝ се носеше славата на „опасно интелигентна“. Биваше я в приказките и според местния вестник сразила вербално доста по-възрастни от нея политици, когато представяла младежката организация на работническата партия в предизборен дебат в Нотуден преди местния вот.

И така, Мари Ос стоеше пред мен с грациозно изправен гръб, дебели руси плитки и студени сини вълчи очи, а гърдите ѝ опъваха тениска с лика на Че Гевара. Погледът ѝ се плъзна по мен, все едно търсеше нещо, достойно за лов, но остана разочарована. Безстрашен поглед, помислих си. Поглед на организъм на върха на хранителната верига.

Дойде лятото. Рита Вилумсен ходи на екскурзия до Америка с мъжа си и след като се върна, ми изпрати есемес да се видим в хижата. Било ѝ домъчняло за мен. От самото начало на нашата връзка ми беше показала, че тя командва, ала напоследък бе възприела по-хрисим тон в съобщенията си, особено след онзи уикенд, Когато в отсъствие на мъжа ѝ не се възползвах от щедрата ѝ покана.

Уредихме си среща в хижата. Посрещна ме в необичайно приповдигнато настроение. Беше ми донесла подаръци: копринени слипове и флакон с мъжки парфюм — и двете купени, представете си, от Ню Йорк. Но най-хубавото бяха двата стека с тютюн „Бери“, макар Рита да не ми позволи да си взема дори една кутийка за вкъщи: тютюнът принадлежал към нашия свят в хижата. И го прибрахме в хладилника. Явно тютюнът бе замислен като допълнителна примамка, когато запасите ми у дома привършат.

— Съблечи се — наредих ѝ.

Тя ме изгледа озадачено. Но се подчини.

После лежахме в леглото, потни и хлъзгави от телесни течности. Стаята беше нажежена като пещ, лятното слънце напичаше покрива. Изхлузих се от лепкавите обятия на Рита.

Взех от нощното шкафче сборника със сонетите на Петрарка, разтворих напосоки и започнах да чета на глас.

— Вода — изрече Рита, повтаряйки дума, чута от сонета. — Да се изкъпем. Ще взема вино.

Облякохме се. Тя не пропусна да си сложи бански. Тръгнахме към планинското езеро близо до хижата. Там, под няколко превити брези джуджета, лежеше червена шлюпка, явно на Вилумсен. За краткото време, откакто излязохме от хижата, се беше заоблачило и се бе появил вятър, но ние още бяхме сгорещени от любовните ласки и от бързата разходка. Изтеглихме лодката във водата и аз гребах, докато не се отдалечихме достатъчно от сушата, та да сме сигурни, че случаен минувач няма да ни разпознае.

— Да се топнем — предложи Рита, след като преполовихме бутилката пенливо вино.

— Прекалено студено е.

— Пъзльо! — Тя се съблече по бански, който стягаше и повдигаше точно където трябва.

Веднъж, на въпроса как се е сдобила с толкова атлетично тяло и широки рамене, тя ми отговори, че като млада тренирала плуване и била многообещаваща състезателка.

Рита стъпи върху единия край на напречната пейка. Наложи се да се наклоня в противоположната посока, та шлюпката да не се преобърне. Вятърът се усили, гладката водна повърхност се оцвети в сивкавобяло и заприлича на ципа върху окото на слепец. Малки бързи вълнички заприиждаха нагъсто. Приличаха по-скоро на бръчици, набраздяващи водната повърхност. В мига, когато Рита сгъна колене за отскок, ме осени подозрение.

— Чакай! — извиках.

— Ха-ха! — Тя се оттласна и полетя.

Тялото ѝ описа елегантна парабола във въздуха. Като тренирана плувкиня Рита владееше изкуството на водния скок. Не владееше обаче умението да преценява дълбочината според начина, по който вятърът къдри водната повърхност. Тялото ѝ се вряза беззвучно във водата и внезапно застина. За миг тя заприлича на изображение върху вътрешната обложка на албум на „Пинк Флойд“, която чичо Бернард ми беше показал: мъж стои на ръце под водата и тялото му сякаш изниква от огледално гладката водна повърхност. Чичо ми разказа, че на фотографа му отнело няколко дни да направи кадъра, защото водните мехурчета, образуващи се при издишването на гмуркача от водолазната маска, нарушавали водната повърхност. Колкото до живата картина, разкриваща се пред мен, тя не притежаваше грацията на онази емблематична снимка. Изпънатото тяло на госпожа Вилумсен рухна подобно на многоетажна сграда, съборена при контролиран взрив. По-точно без „контролиран“.

Тя се изправи с гневно изражение и зеленикав налеп по челото. Водата стигаше до пъпа ѝ. Облегнах се назад и се разсмях неудържимо, а шлюпката започна да се клати застрашително.

— Идиот! — просъска тя.

Трябваше да спра дотук. Щеше да бъде най-разумно да спра дотук. И дори да се оправдая с изпитото вино; не нося на пиене, Рита, извинявай. Аз обаче грабнах оранжевата детска спасителна жилетка под пейката и ѝ я подхвърлих. Жилетката кацна до Рита и се понесе по водата. Чак тогава си дадох сметка, че съм прекалил. Рита Вилумсен, жената, извисявала се с цяла глава над мен при първата ни среща; жената, наставлявала и ръководила всяка моя крачка през изминатия от двама ни път, в този миг имаше вид на съвършено безпомощно и изоставено момиченце, облечено като застаряваща матрона. Защото сега, на безпощадната дневна светлина, разтеклият се грим по-скоро подчертаваше бръчките и годините, които ни деляха. Бялата ѝ, настръхнала от студа кожа, висеше над ръбовете на банския. Престанах да се смея. В изражението ми тя явно разчете какво виждам. Побърза да кръстоса ръце пред себе си, сякаш за да се защити от погледа ми.

— Извинявай — опитах.

Навярно това беше единствената уместна реплика. Или най-неподходящото, което можеше да излезе от устата ми. А всъщност дали имаше значение какво ще кажа?

— Ще плувам — обясни тя и се гмурна, изчезна.

Изплува на голямо разстояние.

Плуваше по-бързо, отколкото гребях. Когато излязох на сушата, видях само мокри отпечатъци от босите ѝ стъпала. Изтеглих шлюпката на брега, излях остатъка от виното и взех дрехите ѝ. Не я заварих в хижата. Беше си тръгнала. Отпуснах се на леглото, извадих пликче тютюн от сребристата кутийка върху нощното шкафче и погледнах часовника, за да съм наясно още колко остава до края на уговорената двайсетминутна преднина. Усещах как ферментиралият тютюн пари вътрешността на долната ми устна, а срамът — вътрешността на сърцето ми. Срамът, задето я засрамих. Защо този срам ме изгаряше много по-силно, отколкото срама от злодеянията ми? Защо леко невъздържаният ми присмех над по-възрастна жена, хванала мен, още момче, за свой любовник, ми се струваше по-голям грях от убийството на родната ми майка и разчленяването на мъртъв полицай? Необяснимо е. Просто така го чувствах.

Изчаках двайсет минути. И поех към къщи. Знаех, че повече няма да стъпя в хижата, ала устоях на изкушението да взема стековете със снус.

35

Една неделя в края на лятото чичо Бернард се отби според уговорката в „Опгор“ с тенджера яхния. Докато претоплях яденето, той седна до кухненската маса; говореше за всичко, освен за здравето си. Беше станал направо кожа и кости, затова и двамата отбягвахме темата.

— Къде е Карл?

— Очаквам го всеки момент.

— Как е той?

— Добре. Справя се в училище.

— Пие ли?

Поклатих глава с леко забавяне. Най-вероятно чичо Бернард намекваше за татковата жажда.

— Баща ви щеше да се гордее с вас — подхвърли той.

— Дали?

— О, да. Нямаше да го изрече на глас, но, вярвай, щеше да се гордее.

— Щом казваш.

Чичо Бернард въздъхна и погледна през прозореца.

— Във всеки случай аз се гордея с вас. А, ето го и по-малкия брат. С компания.

Не погледнах навреме, за да видя Карл и споменатата компания. Чух обаче стъпките им по коридора и интимния им шепот. Долових момичешки глас. Вратата на кухнята се отвори.

— Това е Мари — представи я Карл. — Яденето ще стигне ли за четирима?

Стоях като гръмнат и се взирах онемял във вече порасналия ми, строен по-малък брат и във високата блондинка с вълчи очи, а междувременно ръката ми машинално разбъркваше къкрещата яхния.

Бях ли го предугадил, или не?

От една страна, беше точно като в приказката: селският сирак спечелва принцесата, която никой не може да надприказва. От друга страна, във връзката на Карл и Мари имаше някаква неизбежност. Двамата чисто и просто бяха логична двойка, беше им писано да са заедно. И въпреки това се взирах глуповато в Карл. Моят по-малък брат, когото бях прегръщал и утешавал; който не се осмели да застреля умиращия Дог; който изпадна в паника и ми се обади да му помогна в нощта на Фриц; същият този мой брат, представете си, се бе престрашил да направи нещо непостижимо за мен. Беше се приближил до момиче от класата на Мари Ос, беше я заговорил, беше се запознал с нея. Бе проявил самочувствието на момче, което се смята достойно за нейното внимание.

Също толкова глуповато се взирах и в Мари. Изглеждаше съвършено различна от последната ни среща в кафенето. Сега ми се усмихваше, а студеният хищнически поглед бе заменен от нещо открито, предразполагащо, едва ли не топло. Аз, разбира се, си давах сметка, че тя ми се усмихва заради самата ситуация, а не толкова защото ме харесва, но в това малко имение Мари сякаш въздигна и мен, по-големия брат, до своите висоти.

— И? — обади се чичо Бернард. — Пробно ли ходите, или сериозно?

Мари се разсмя високо, гръмко и малко нервно.

— О, засега по-скоро…

— Сериозно — прекъсна я Карл.

Тя леко се отдръпна от него и го погледна с вдигната вежда. После пъхна ръка под лакътя му.

— Така да е.

Лятото свърши, изместено от дълга, влажна есен.

* * *

Рита ми звънна веднъж през октомври и веднъж през ноември. При вида на Р-то върху екрана отказах разговора.

Чичо Бернард пак влезе в болница. С всяка изминала седмица състоянието му се влошаваше прогресивно и той се смаляваше все повече. Трепех се като вол, хранех се оскъдно. Два-три пъти седмично ходех на свиждане в болницата в Нотуден. Не по задължение, а защото обичах лаконичните разговори с чичо Бернард и дългите пътувания по главния път. Усамотен в колата, шофирах и слушах Джей Джей Кейл.

Понякога и Карл идваше с мен, но той беше много зает. С Мари се превърнаха в нещо като звездната двойка на селото. Непрекъснато ходеха по купони. Когато имах време, и аз се присъединявах към тях. По една или друга причина Карл все настояваше да ги придружавам, пък и аз внезапно осъзнах, че той и Мари са единствените ми приятели. Не бях самотен. Имаше с кого да общувам, просто не го правех. Струваше ми се скучно. Предпочитах, колкото и да ми беше трудно, да чета книгите, препоръчани ми от Рита — вземах ги от библиотеката в Нотуден. Понеже четях много бавно, се ограничавах с по няколко, затова пък вниквах в прочетеното. „По пътя“, „Повелителят на мухите“, „Непорочните самоубийства“, „И изгрява слънце“, „Фабрика за буболечки“. На чичо Бернард четях на глас „Поща“ от Чарлз Буковски. През целия си живот чичо не беше прочел нито една книга докрай, но сега се смееше неудържимо, макар че избухваше в мъчителна кашлица. После изглеждаше изморен. Благодареше ми за посещението и вежливо ме молеше да си вървя.

Един ден ми съобщи, че си отива. И ми разказа виц за фолксваген.

После дъщеря му се появи да вземе ключа за къщата му.

Очаквах при новината за състоянието на чичо Бернард Карл да се разреве, но той явно беше подготвен. В продължение на няколко минути клати печално глава, сякаш се отърсваше от потискащата вест. Така се опита да се отърси и от преживяването през нощта на Фриц. Понякога ми се струваше, че съвсем я е забравил. Не я споменавахме никога. Дали не си въобразявахме, че ако я увием в достатъчно много слоеве мълчание и време, един ден от преживяването ще остане само ехо, подобно на мимолетни спомени от стари кошмари, които за частица от секундата ти се струват реални събития, но бързо се окопитваш и успокояваш бесните удари на сърцето си.

Предложих на Карл да се премести в спалнята на мама и татко. По-висок си от мен с осем сантиметра, аргументирах се аз. По-удобно ще ти бъде в по-голямо легло. Спях лошо в детската стая, но не защото не можех да си опъна краката докрай. Карл вече не чуваше писъците от Хюкен. Но те отекваха в моите уши.

На погребението на чичо Бернард Карл изнесе дълга и много хубава траурна реч. За всичко добро, истинско и комично у чичо Бернард. На някои вероятно им се е сторило странно той, а не аз, по-големият брат, да говори от името на двама ни, но преди церемонията го помолих той да държи слово, защото се опасявах да не се разцивря. Карл се съгласи. Нахвърлих му съдържанието: смешни случки, мои размисли. Все пак аз бях по-близък с чичо Бернард. Карл си водеше бележки, парафразираше, влагаше по нещичко от себе си, репетираше пред огледалото. Наистина взе задачата присърце. Дотогава не бях забелязал да проявява философски наклонности, но така е в живота: мислиш си, че познаваш някого, а внезапно откриваш у него неподозирани от теб качества. Сигурно не току-така на норвежки казваме „познавам някого като собствения си джоб“. Защото джобовете — дори твоят собствен — представляват тъмно пространство, където шариш опипом с ръка. Понякога в гънка на хастара намираш монета, зидарски отвее или таблетка против главоболие. Също толкова неочаквано може да се влюбиш в момиче безнадеждно до степен да си на ръба да посегнеш на живота си, и то без да я познаваш добре. И логично започваш да се чудиш дали пък въпросната монета не се е озовала в джоба ти вчера, дали не си измислил това влюбване като претекст да се устремиш към въжделената цел: далеч оттук. Конкретно аз никога не стигах по-далеч от общинската граница — когато имах нужда да размисля — или до Нотуден, когато ходех за книги. Никога не ми хрумна сериозно да се врежа с колата в скалата до входа на тунела в края на дългата права отсечка или да повторя катастрофата на родителите ми в Хюкен. Винаги се връщах. Отмятах деня и чаках следващия. Ден, в който щях да видя или да не видя Мари.

По това време започнах да удрям хора.

36

Месеците след смъртта на чичо Бернард тънат в мрак. Поех автосервиза и работех денонощно. Според мен това ме спаси. Работата и сбиванията в Ортюн.

Отклонявах се от програмата само в събота вечер, когато в Ортюн имаше танцови забави. Карл се напиваше и флиртуваше, а аз само чаках някой ревнив нещастник да изгуби самообладание, та да забия юмрук в жалката му мутра и да го поваля на земята. И така — пак и пак, седмица след седмица.

След въпросните съботни вечери се случваше рано-рано сутринта в неделя Карл да легне на долното легло при мен. Махмурлия. Пърдеше. Кикотеше се. И в края на обсъждането на снощните му подвизи Карл често възкликваше:

— Мамка му, хубаво е да имаш батко!

Беше лъжа, но въпреки това ми стопляше сърцето. Защото и двамата си давахме сметка, че сега той играе ролята на по-големия брат.

И през ум не ми е минавало да му призная, че съм влюбен в приятелката му. Не споделих и с чичо Бернард. Нито пък дадох знак на Мари. Срамът от чувствата, които изпитвах, си беше само мой и така щеше да си остане. И татко ли се е чувствал така? Смятал ли е, че мъж с развратни помисли към родния си син, не заслужава да живее? Наистина ли бе подпрял пушката на вратата на хамбара с надеждата аз да свърша работата вместо него? Сякаш го разбирах още по-добре. Това ме плашеше неимоверно и ме караше да се презирам още по-силно.

Не си спомням точно какво си помислих, когато Карл ми съобщи намерението си да учи в университет. Все пак беше съвсем закономерно, не само заради приличния му успех в училище и заради непрактичния му ум, а и защото Мари Ос със сигурност щеше да следва. Най-вероятно двамата щяха да учат в един и същи град. Представях си как живеят в обща квартира в Осло или в Берген, как се прибират заедно в Ус за ваканции и празници, как събират приятели. Как и аз се прикачвам към тях.

После обаче стана случката с Грете и Карл в Ортюн. Грете изклюкари на Мари и внезапно всичко се преобърна с главата надолу.

Карл замина за Минесота, а мен ме налегна чувството, че той офейка от цялата история. От скандала в селото и от Мари Ос. От отговорността за „Опгор“. От мен, по-зависимия от него, отколкото той беше от мен. Без да съм сигурен, допускам още, че Карл пак е започнал да чува писъците от Хюкен.

Така или иначе, след отпътуването му се възцари тишина.

Страховита тишина.

Петролната компания купи автосервиза и парцела и внезапно аз, двайсет и няколко годишно момче, се оказах управител на бензиностанция. Не знам дали шефовете бяха съзрели у мен нещо, което самият аз не забелязвах, но, все едно, работех денонощно. Не защото бях амбициозен — това дойде на по-късен етап. А защото не ми понасяше психически да стоя вкъщи и да слушам писъците от Хюкен и баладите на златоперия дъждосвирец. Птицата търсеше кой да разсее самотата ѝ. Не непременно приятел, просто компания. Всичко това можеше да се замени с работа, оживена обстановка, шум, заетост, които ми даваха възможност да ангажирам ума си с полезни задачи, вместо да предъвквам наум една и съща стара тъпотия.

Избавих се от увлечението си по Мари. Чувствах се като след животоспасяваща операция, по време на която са ми отстранили злокачествен тумор. Моето „оздравяване“ съвпадна с разрива между Мари и Карл и аз, естествено, си давах сметка за това, но гледах да не се замислям много-много по въпроса. Човешката психика е сложно нещо. Съвсем наскоро бях прочел „Преображението“ от Кафка — история за мъж, който, събуждайки се, установява, че се е превърнал в противно насекомо — и проумявах колко голяма е вероятността да попадна на нещо отблъскващо, започна ли да тършувам из подсъзнанието си.

Случваше се да се засека с Рита Вилумсен из селото. Тя младееше, годините не ѝ се отразяваха. Но винаги беше или с компания, или около нас имаше хора, та получавах само стандартна дружелюбна усмивка, каквато си разменят добри познати, и някой и друг въпрос как върви бензиностанцията или как я кара Карл в Щатите.

Един ден я видях навън, до бензиновите колонки. Говореше с Маркус, докато той наливаше бензин в нейния „Сонет“. Обикновено Вилум Вилумсен зареждаше семейните коли с гориво. Маркус беше хубаво момче, скромен и мил, та за миг се усъмних дали не му е хвърлила око. И, странно, но нищо не трепна у мен. Беше ми безразлично дали Рита и Маркус ще започнат връзка. Младежът зави капачката на резервоара. Тъкмо преди да се качи в колата, Рита погледна към сградата на бензиностанцията. Съмнявам се да ме е видяла, но така или иначе вдигна ръка за поздрав. На свой ред ѝ махнах. Маркус влезе при мен. На Вилум Вилумсен му открили рак, разбрал от Рита. Но щял да се оправи.

Следващия път видях Рита на традиционното тържество в Ортюн по случай Седемнайсети май, националния празник на Норвегия. Изглеждаше много хубава в народна носия. За пръв път виждах нея и съпруга ѝ хванати за ръце. Вилумсен беше отслабнал или поне вече не беше толкова дебел и ако питате мен, никак не му отиваше. Кожата под брадичката му висеше отпусната като на гущер. Но когато с Рита си говореха, всеки се накланяше към другия, за да го чува по-добре, сякаш държеше да попие всяка негова дума. Усмихваха се един на друг, кимаха си, гледаха се в очите. Изглежда, ракът бе изиграл ролята на прозрение, на пробуждане. Или пък Рита бе открила, че с годините е обикнала този мъж, който я боготвореше. А и кой знае, Вилумсен едва ли е бил толкова сляп, за колкото го вземах. Така или иначе, разбрах, че помахването при бензиновите колонки е било окончателно сбогуване. Не страдах. Двамата се бяхме сближили през период, когато и тя, и аз се нуждаехме от това. Рядко подобни афери завършват щастливо, но когато видях съпрузите Вилумсен заедно, прецених, че връзката ми с Рита Вилумсен е донякъде именно щастливо завършила афера.

И ето ме пак в ролята на златопер дъждосвирец.

Само година по-късно случайността ме срещна с жена, която щеше да бъде моя тайна любовница в продължение на пет години. По време на вечеря след мероприятие, организирано от централния офис в Осло, се запознах с Пия Сюсе, началник-отдел „Кадри“. Седеше от лявата ми страна, а в Скандинавия етикетът изисква кавалерът да разговаря предимно със сътрапезницата си отдясно. В разгара на вечерята обаче Пия Сюсе се обърна към мен с молба да я избавя от протоколния ѝ кавалер — вече цял час не спирал да говори за бензин, а бензинът все пак не е най-благодатната тема. Бях изпил две чаши вино и не се притесних да попитам Пия Сюсе не вижда ли проява на сексизъм — става въпрос и за двата пола — в практиката мъжът да развлича жената. Тя се съгласи с мен. Отпуснах ѝ три минути да каже нещо интересно, нещо да ме разсмее или да ме провокира. В противен случай щях да прекратя разговора учтиво и да насоча вниманието си към отредената ми дама по маса — Уни, очилата брюнетка от Конгсбер. Не ми беше казала повече за себе си. Обективността изисква да призная, че Пия Сюсе се справи успешно и с трите задачи, и то за по-малко от три минути.

После танцувахме. Оценката ѝ беше, че съм най-нескопосаният танцьор.

В асансьора се натискахме. И мнението ѝ за целувките ми не беше високо.

На следващата сутрин се събудихме в леглото в нейната хотелска стая — като началник „Кадри“ я бяха настанили в апартамент. Заяви ми, че снощният секс бил доста посредствен, но не се била смяла толкова, колкото през последните дванайсет часа.

Обикновено се представям далеч по-зле, отвърнах. Тя се разсмя. Използвах следващия час, за да се издигна поне малко в очите ѝ. Или поне така се надявах. Така или иначе, Пия Сюсе обеща до четиринайсет дни да ме повика в централния офис. Дневният ред щял да бъде „свободен“.

Докато чаках на опашка във фоайето, за да върна на рецепцията ключа от хотелската стая, Уни, снощната ми съседка по маса, ме попита може ли да пътува с мен до Конгсбер.

По пътя почти не разговаряхме.

Попита ме за колата и аз отговорих, че е подарък от чичо ми и има сантиментална стойност. Нищо не пречеше да добавя например че макар всеки чарк по нея да е бил сменян минимум веднъж, този модел волво е технически шедьовър. Не създава проблеми като по-шикозното „V70“, при което външните кормилни накрайници и биалетките много често се износват. Нищо не пречеше да споделя с Уни и че се надявам един ден да ме погребат в каросерията на моето волво 240. Но вместо да плямпам баналности, предпочетох да я разпитвам за безинтересни неща. Така научих, че била счетоводителка, имала две деца, съпругът ѝ бил директор на училище в Конгсбер. Уни работела два дни седмично от къщи, два дни ходела в офиса в Осло, а в петък почивала.

— И какво правиш в почивния ден? — поинтересувах се.

— Нищо — отвърна тя.

— Не е ли трудно? Да не правиш нищо?

— Не.

И с това целият ни разговор се изчерпа.

Пуснах Джей Джей Кейл и усетих как ме залива неизразим покой. Навярно заради комбинацията от едва няколко часа сън, от лежерния минимализъм на Джей Джей и разбирането, че стандартният режим на съществуване на Уни е — точно както и при мен — тишината.

Не щеш ли, сепнах се, разбудих се и стреснато се втренчих в задаващите се отсреща автомобили, чийто светлини се размиваха заради дъжда, обливащ предното стъкло. Умът ми тутакси заключи, че а) заспал съм зад волана, б) прекарал съм в дрямка повече от няколко секунди, защото не си спомнях кога е завалял дъжд и не бях пуснал чистачките и в) би следвало отдавна да съм излетял от пътя, който — знаех — в този участък описваше много завои. Машинално посегнах към волана. Пръстите ми обвиха чужда, топла ръка, която държеше управлението.

— Май заспа — обади се Уни.

— Много мило от твоя страна да не ме събудиш.

Тя не се засмя. Хвърлих ѝ бърз поглед. Намек за усмивка ли се спотайваше в ъгълчето на устните ѝ? С времето щях да разбера, че това е горе-долу максималното разтягане на лицевите ѝ мускули. В онзи миг за пръв път видях, че е красива. Не притежаваше класическата хубост на Мари, нито ослепителната красота на Рита Вилумсен от снимките като млада, които много обичаше да ми показва. Да си кажа правичката, Уни Холм-Йенсен беше красива не според общоприетите стандарти, а посвоему.

В този момент, в тази светлина, от този ъгъл тя ми се стори по-красива, отколкото ми бе изглеждала дотогава. Не толкова красива, че да се влюбя в нея: така и не се влюбих в Уни Холм-Йенсен, а в продължение на пет години и тя не беше влюбена в мен. Ала там, в колата, тя беше красива по начин, който те подтиква да продължиш да я гледаш. Нищо не ми пречеше да го направя. Очите ѝ бяха вперени в пътя, тя не пускаше волана. И аз разбрах, че мога да разчитам на тази жена.

Едва след като се срещнахме два пъти по средата, тоест в Нотуден, и пихме кафе, на третия път си взехме стая в хотел „Братрайн“. Уни ми каза, че ми била хвърлила око още по време на служебния банкет в Осло.

— Ти и Пия се харесахте — погледна ме тя изпитателно.

— Да.

— Но аз те харесах повече. И знаех, че и ти ще ме предпочетеш.

— Защо?

— Защото ти и аз сме еднакви, а същото не важи за теб и Пия. И защото разстоянието до Нотуден е по-кратко.

Разсмях се.

— Според теб съм те предпочел, защото пътят до Нотуден е по-кратък, отколкото до Осло?

— Човешките симпатии се предопределят от практически съображения.

Пак се разсмях, а тя се усмихна. Едва-едва.

Уни ми сподели, че не е много нещастна в брака си.

— Той е свестен мъж и добър баща. Но не ме докосва. — Тялото ѝ беше слабо и твърдо като на кльощаво момче. Тренираше по малко, тичаше и вдигаше тежести. — Всички имаме нужда от докосване.

Уни не се тревожеше особено за реакцията на съпруга си, ако я хване, че му кръшка. Щял да ѝ прости. Повече се притесняваше за децата.

— Устроила съм им спокоен, уютен дом. Не мога да съсипя това усещане. Децата ми винаги ще стоят на първо място, преди личното ми щастие. Часовете с теб ми харесват, но ако моята връзка поражда дори слабо безпокойство и тревога у децата ми, ще се откажа от теб на секундата. Разбираш ли?

Въпросът дойде с внезапна ултимативност, с каквато, след като си свалил забавно мобилно приложение, пред теб рязко изскача недвусмислено сериозен, едва ли не заплашителен формуляр — не приемеш ли условията, няма да преминеш към развлекателната част.

Един ден ѝ описах хипотетична ситуация: ако застреляш мен и съпруга си, шансовете децата ти да оцелеят ще се увеличат с четирийсет процента. Ще ни застреляш ли? Счетоводителският ѝ ум се нуждаеше от няколко секунди, преди да отговори:

— Да.

— А при трийсет процента?

— Пак да.

— При двайсет?

— Не.

У Уни ми харесваше най-много, че знам що за човек имам насреща си.

37

Карл ми изпращаше имейли и снимки от университета. Съдейки по тях, се чувстваше добре. Бели усмивки и приятели, които сякаш го бяха познавали цял живот. Открай време Карл умееше да се адаптира. „Хвърлиш ли това хлапе в морето, преди да се е намокрил, ще му пораснат хриле“ — казваше навремето мама. Спомням си, че в края на онова лято, когато си доведе приятел на гости през ваканцията, Карл се научи да говори на столично наречие. Сега пък в имейлите му се появяваха все повече американски изрази, дори повече, отколкото използваше татко. Сякаш норвежкият бавно, но сигурно изветряваше. А може би Карл искаше тъкмо това. Да увие в пластове забрава и разстояние всичко, случило се в Ус. Когато ме чу вместо багажник да използвам английската дума „trunk“, новият лекар Стенли Спин ми разказа нещо за забравата.

— От Вест-Агдер, където израснах, цели селища емигрираха в Америка. Част от емигрантите се върнаха. И какво, мислиш, се оказа? Онези от тях, които бяха забравили майчиния си норвежки език, бяха забравили и почти всичко за родината си. Езикът, един вид, поддържа спомените живи.

През дните след нашия разговор се заиграх с идеята да науча нов език, да престана да говоря на норвежки и да видя дали ще помогне. Защото ме измъчваха не само писъците от Хюкен. Със спускането на тишината чувах и слабо мълвене, сякаш долу мъртъвците си говореха. Крояха нещо. Подъл заговор.

В едно писмо Карл ми се оплака, че парите не му стигат. Скъсали го на няколко изпита и му спрели стипендията. Изпратих му пари. Не беше проблем. Вземах добра заплата, харчех скромно, дори бях заделил малка сума.

На следващата година повишиха университетските такси и разходите на Карл се увеличиха. През зимата си спретнах стаичка в затворения сервиз. Така пестях от ток и бензин. Опитах да дам „Опгор“ под наем, но без успех. Предложих на Уни да се срещаме не в хотел „Братрайн“, а в по-евтиния „Нотуден“. Тя ме попита да не съм закъсал с парите и за пореден път настоя да си делим наема на стаята. Отказах. В крайна сметка продължихме да се срещаме в „Братрайн“. При следващата ни среща обаче Уни ми каза, че се поровила тук-там. Получавал съм бил по-ниска заплата от управители на бензиностанции, по-малки от моята.

Позвъних в централния офис и след няколко прехвърляния от кабинет на кабинета ме свързаха с началник, от когото, стана ми ясно, зависеше повишението на заплатите.

— Пия Сюсе — обади се бодър глас в слушалката.

Затворих.

Преди последния семестър — или поне по думите на Карл — той ми се обади посред нощ. Трябвали му двеста хиляди норвежки крони. Разчитал от Норвежката общност в Минеаполис да му отпуснат стипендия, но оттам го отрязали, а от университета искали да внесе таксата до девет часа утре, иначе щели да му прекъснат студентските права, а така губел право да се яви на финалните изпити. Без тях цялото следване отивало на вятъра.

— В бизнес администрацията е важно не какво можеш, а какво мислят хората, че можеш, Рой. А хората вярват само на удостоверения за издържани изпити и на дипломи.

— Наистина ли таксите скочиха двойно от постъпването ти в университета? — попитах.

— Страшно… unfortunate, наистина. Съжалявам, задето пак те муфтя, но преди два месеца председателят на Норвежката общност ме увери, че почти сигурно ще ми отпуснат стипендия.

На сутринта стоях пред банката и чаках да отворят. Управителят ме изслуша. Поисках кредит от 200 000 крони срещу ипотека върху „Опгор“.

— Карл е съсобственик на имението и на околните площи и за целта ни е нужен и неговият подпис — отбеляза банкерът, мъж с папийонка и очи на санбернарско куче. — Обработването и придвижването на документацията отнема два дни. Доколкото обаче разбирам, парите ти трябват още днес. От централния офис ми дадоха картбланш да ти отпусна 100 000 срещу честната ти дума.

— Без ипотека?

— Ние имаме доверие на жителите на това село, Рой.

— Трябват ми 200 000.

— Толкова много не мога да ти издействам — усмихна се той и очите му добиха още по-печален вид.

— В девет местно време ще прекъснат студентските права на Карл. Това е четири следобед при нас.

— За пръв път чувам за университет, който прилага толкова безкомпромисни правила. — Управителят почеса опакото на дланта си. — Но щом казваш, сигурно е така… — Той чешеше ли, чешеше ръката си.

— И…? — попитах нетърпеливо и си погледнах часовника. Оставаха шест часа и половина.

— Не си го чул от мен, но не е зле да поговориш с Вилумсен.

Изгледах управителя на банката. Значи истина били приказките из селото, че Вилумсен дава заеми на частни лица. Без гаранция и с кожодерска лихва. Тоест, без друга гаранция, освен всеизвестния факт, че Вилумсен по един или друг начин, рано или късно ще си прибере дължимото. Ако пък възникнели затруднения, викал — според слуховете — силовак от Дания да му свърши работата. Ерик Нерел, например, беше взел от Вилумсен назаем неголяма сума, за да купи „Свободно падане“. По думите на длъжника обаче никой не бил прилагал силови методи спрямо него. Тъкмо обратното, Ерик твърдеше, че Вилумсен проявил търпение и изчакал, а когато Ерик го помолил за отсрочка, Вилумсен отговорил: „Докато лихвата тече, ще мирувам, Нерел. Защото лихвата върху лихвите е раят на земята.“

И така, подкарах към „Автомобили втора ръка и скрап «Вилумсен»“. Не очаквах Рита да е там. Тя ненавиждаше това място. Вилумсен ме прие в кабинета си. Над бюрото висеше препарирана глава на благороден елен. Все едно бе пробил стената с рогата си и оглеждаше учудено обстановката. Вилумсен седеше под еленската глава, облегнат назад на стола, а двойната му гуша се гънеше върху яката на ризата. Беше сплел малките си дебели пръсти над гърдите. Само от време на време вдигаше дясната си ръка, за да изтръска пепелта от пурата си. Наклони глава настрани и ме огледа преценяващо. На това май му викат кредитна оценка, съобразих.

— Лихва два процента — отсече той, след като му изложих проблема си и с какъв срок разполагам. — Начислява се всеки месец. Готов съм още сега да се обадя в банката да преведат парите.

Извадих кутийката си с тютюн и пъхнах пликче под устната си, докато пресмятах на ум.

— Става повече от двайсет и пет процента годишно.

— Момчето умее да смята. — Вилумсен извади пурата от устата си. — Метнал си се на баща си.

— Този път взе ли под внимание, че не се пазаря?

Вилумсен се засмя.

— Да. Това е най-ниската лихва, която мога да ти предложа. Е? Приемаш или отказваш? Времето върви.

— Къде да подпиша?

— О, няма нужда от подписи. — Вилумсен ми протегна десницата си над бюрото. Пръстите му приличаха на дебели лоясали наденички. С мъка потиснах тръпка на погнуса и хванах ръката му.

— Някога бил ли си влюбен? — попита Уни.

Разхождахме се из просторната градина на хотел „Братрайн“. По небето над езерото Хедал се гонеха облаци. Цветовете се меняха със светлината. Чувал съм, че с годините повечето двойки разговарят все по-малко помежду си. При нас беше обратното. И двамата не бяхме от приказливите и по време на първите ни срещи разговора поддържах предимно аз. Срещахме се в продължение на пет години горе-долу веднъж месечно и макар сега Уни да отговаряше по-подробно на въпросите ми, отколкото в началото, беше необичайно да подхване такава тема без конкретен повод.

— Веднъж — казах. — А ти?

— Никога. И какво мислиш?

— За влюбването ли?

— Да.

— Ами… — Вдигнах яката на якето си срещу силния вятър. — Не ти го препоръчвам.

Погледнах я. Пак тази едва загатната усмивка. Накъде ли биеше с този въпрос?

— Четох, че човек се влюбва истински само два пъти в живота си — продължи Уни. — Първия път било акция, втория — реакция. Това били, така да се каже, двете земетресения. Останалото било само по-слаби емоционални трусове.

— Аха — кимнах. — Значи тепърва ти предстоят.

— Но аз не искам земетресения. Имам деца.

— Разбирам. Земетресенията обаче ни сполетяват независимо от желанията ни.

— Да. Не ми препоръчваш да се влюбвам, защото чувствата ти не са били споделени ли?

— Нещо такова.

— И най-сигурно е да напуснеш сеизмичната зона.

Кимнах бавно. Започна да ми просветва за какво говори.

— Май започвам да се влюбвам в теб, Рой. — Тя спря на място. — А не вярвам домочадието да понесе такова стихийно бедствие.

— И?

Тя въздъхна.

— И се налага да напусна…

— … сеизмичната зона — довърших услужливо.

— Да.

— Завинаги ли?

— Да.

Млъкнахме.

— Няма ли да…? — попита тя.

— Не. Ти вече си решила. А аз май съм като баща ми.

— В какъв смисъл?

— Не ме бива да се пазаря.

Последните си часове заедно прекарахме в хотелския апартамент. От леглото се откриваше изглед към езерото. По залез-слънце небето се проясни и Уни сподели, че гледката ѝ напомняла за онази песен на „Дийп Пърпъл“, в която се пее за казино край брега на Женевското езеро. „Нали знаеш, че в песента казиното изгаря до основи“, напомних ѝ.[17]

— Знам — потвърди Уни.

Отписахме се от хотела преди полунощ. На паркинга се целунахме за сбогом и потеглихме от Нотуден всеки в своята посока. Никога повече не се видяхме.

* * *

Същата година Карл ми се обади на Бъдни вечер. На заден план долових празнично превъзбудени гласове, а Марая Кери пееше „All I Want For Christmas Is You“. Колкото до мен, седях си сам в стайчето в сервиза с чаша акевит, овнешки ребърца, наденички от Вос и пюре от червено цвекло.

— Самотно ли ти е?

— Малко — отвърнах след кратко надникване в душата ми.

— Малко?

— Доста. Ти?

— В офиса се черпим за Коледа. Пием пунш. Затворихме телефонната централа…

— Carl! Carl, come dance![18] — прекъсна ни пронизителен и леко завалящ думите женски глас. Чу се съвсем близо до микрофона. Сигурно се беше настанила в скута му.

— Ей, Рой, трябва да затварям. Изпратих ти скромен коледен подарък.

— Сериозно?

— Да. Провери си банковата сметка.

И затвори.

Послушах го. Влязох в профила ми на сайта на банката и видях, че са ми преведени пари от сметка в американска банка. В полето за разяснения пишеше „Благодаря за заема, скъпи братко, и весела Коледа!“. Сумата от шестстотин хиляди крони надвишаваше значително изпращаните от мен пари за семестриални такси, дори да се добавят лихвите и лихвите върху лихвите.

От умиление се разридах. Не заради парите. Справях се финансово. А заради Карл, задето той се справяше.

Можех, разбира се, да се запитам как е успял да изкара толкова много пари едва за няколко месеца работа като начинаещ служител в компания за недвижими имоти. Между другото, веднага се сетих за какво ще ги похарча. За читава изолация и баня в „Опгор“. Бях твърдо решен да не прекарвам още една Бъдни вечер в сервиза.

В нашето село атеисти като мен ходят на църква веднъж в годината: на Коледа. Не на Бъдни вечер, както е в големите градове, а на първия ден от Коледа.

На излизане от църковната служба Стенли Спин дойде при мен и ме покани на закуска на двайсет и шести декември. Щяло да има и други гости. Беше малко изненадващо и в последния момент, така да се каже, та се досетих: някой току-що му е подшушнал, че бедничкият Рой Опгор кисне в автосервиза на Коледа сам като кукувица. Стенли беше добър човек. Отказах му с обяснението, че по празниците ще работя, защото другите ми служители ще почиват, каквато впрочем си беше и самата истина. Той сложи ръка на рамото ми. Добър човек си, каза ми. Стенли Спин определено не беше познавач на човешката природа. И така, сбогувах се учтиво и забързах, за да настигна Вилумсен и Рита, които крачеха към паркинга. Вилумсен отново се бе раздул до предишните си габарити. Рита изглеждаше добре, с румени страни, сгушена в топлия си кожух. А аз, коцкарът, току-що наречен добър човек, хванах протегнатите наденички на Вилумсен — които, за щастие, бяха облечени в ръкавица — и пожелах на него и на съпругата му Весела Коледа.

— Честита Коледа — отвърна Рита.

Аз, разбира се, си спомнях поученията ѝ, че в изисканите домове „Весела Коледа“ се пожелава до Бъдни вечер, а след това, от първия ден на Коледа до новогодишната нощ, се поздравява с „Честита Коледа“. Но ако Вилумсен чуеше един прост селянин да владее подобни тънкости, щеше да се усъмни. Затова се усмихнах и кимнах, все едно съм пропуснал забележката покрай ушите си. Добър човек, ама друг път.

— Исках само да благодаря за заема — подадох на Вилумсен обикновен бял плик.

— Ами? — Той го претегли в длан и ме погледна.

— Снощи преведох сумата на вашата сметка. Това е разпечатката.

— Лихвите текат до първия работен ден — уточни той. — Остават още три дни, Рой.

— Съобразил съм се. Плюс още малко отгоре.

Той кимна бавно.

— Чувството е приятно, нали? Да си изплатиш дълга.

Хем разбрах, хем не разбрах какво има предвид. Думите му бяха ясни, но не и дали в тях е вложил подтекст.

Предстояло ми било да разбера преди края на календарната година.

38

По време на кратката среща със семейство Вилумсен пред църквата на двайсет и пети декември поведението на Рита — движенията ѝ, погледът, мимиката — не издадоха нищичко. Биваше си я. Срещата обаче явно бе събудила нещо у нея. И то се бе оказало достатъчно тя да забрави каквото е по-добре да забрави, и да си спомни каквото си струва да си спомни. Три дни по-късно, в първия работен ден след празниците, получих от нея есемес.

„Хижата. Вдругиден. В 12:00.“

Съобщението беше в добре познатия ми лаконичен, делови стил и аз усетих как по тялото ми премина тръпка, а слюнката ми потече като при кучето на Павлов. Казват му условен рефлекс.

Проведох кратка и разгорещена дискусия със себе си дали да се отзова на поканата на Рита. Разумният Рой претърпя съкрушителна загуба. Бях забравил защо скъсването с Рита ми донесе облекчение, ала си спомнях съвместните ни изпълнения в цялото богатство на сладострастните им детайли.

В дванайсет без пет се намирах на горска полянка, откъдето се откриваше гледка към хижата на Вилумсен. Виждах „Сонет“-а, паркиран на чакълестата пътека, и изминах целия път до хижата с ерекция. Тази година снегът се позабави, но беше стегнал сух студ, слънцето се показваше само от време на време, а въздухът беше мразовит и приятен за дишане. От комина на хижата се виеше дим, завесите пред прозореца на дневната висяха спуснати. Обикновено Рита не ги спускаше и при мисълта, че ми е подготвила изненада, че може би се е излегнала в съблазнителна поза пред камината и за по-голям ефект е приглушила светлината, ме полазиха сладостни тръпки. Прекосих открития терен и застанах пред вратата. Стоеше открехната. Досега винаги я бях заварвал затворена, а понякога — дори заключена, та се налагаше да се протегна на пръсти и да взема резервния ключ от горната част на рамката. Предположих, че я възбужда усещането как ще се промъкна тайно, като крадец. Сигурно затова онзи път, когато мъжът ѝ отсъстваше, ми даде ключа за вратата на мазето. Още пазех този ключ и понякога си фантазирах как го използвам. И така, отворих широко вратата и пристъпих в полумрака.

Мигом усетих, че има нещо гнило.

Подсказа ми го миризмата.

Освен ако Рита не бе започнала да пуши пури.

И още преди очите ми да привикнат към сумрака, знаех чий е силуетът във фотьойла насред стаята и обърнат към мен.

— Добре, че дойде. — От дружелюбния тон на Вилумсен ме побиха студени тръпки.

Беше облечен в кожух и носеше кожен калпак на главата. Приличаше на мечка. Държеше насочена към мен пушка.

— Затвори вратата.

Подчиних се.

— Пристъпи три крачки напред. Бавно. И застани на колене.

Приближих се.

— На колене — повтори той.

Подвоумих се.

Той въздъхна.

— Виж какво. Всяка година троша луди пари, за да замина за страна, където да застрелям животно, което липсва в трофейната ми колекция. — Вдигна ръка и описа дъга във въздуха. — А тя е доста богата. Нямам екземпляр само от твоя вид, Рой Опгор. Затова застани на колене!

Коленичих. Едва сега забелязах, че върху пода между входната врата и фотьойла е опънат найлон — такива се използват по време на домашни ремонти.

— Къде паркира? — попита Вилумсен.

Казах му. Той кимна доволно.

— Кутийката с тютюн.

Мълчах. В главата ми се рояха въпроси, но липсваха отговори.

— Питаш се как те разкрих, Опгор. Благодарение на кутийката с тютюн. След като се разболях от рак, лекарите ме посъветваха да се храня по-здравословно и да наблегна на движението. Затова започнах да излизам на дълги походи. Включително и дотук, където не бях стъпвал от години. И ето какво открих в хладилника.

Хвърли върху найлона пред мен сребриста кутийка с тютюн „Бери“.

— Такъв тютюн не се намира в Норвегия, а в Ус — да не говорим. Попитах Рита откъде се е взела кутийката. Най-вероятно са я оставили майсторите поляци, които миналата година ремонтираха хижата, каза. И аз ѝ повярвах. Докато най-неочаквано не те видях да вадиш същата кутийка, докато ме молеше за заем в кабинета ми. И навързах нещата. Тютюн за смучене. Ремонтът на сааба. Планинската хижа. И една Рита, която за една нощ стана толкова блага и сговорчива, колкото Ритите никога не са, освен ако не е налице скрита причина. Разрових се в телефона ѝ. И там, под името Агнете, открих старо неизтрито съобщение. Хижата, ден и час — гласеше есемесът. Обадих се на справочния телефон и се оказа, че номерът на мнимата Агнете е регистриран на твое име, Рой Опгор. Завчера пак отмъкнах за малко телефона на Рита и ти изпратих съобщение със същия текст, промених само часа.

За да го гледам, се налагаше да седя с наведена назад глава — нали бях коленичил — и в резултат вратът ми се схвана.

— Щом си открил всичко това още преди месеци, защо си изчаквал чак досега, за да ме разобличиш?

— Отговорът би следвало да е пределно ясен за човек като теб, който умее да смята толкова добре наум, Рой.

Поклатих глава.

— Взе заем от мен. Ако ти бях пръснал черепа, кой щеше да ти изплати дълга?

Сърцето ми забави ударите си. Направо не беше за вярване. Вилумсен, с търпението на опитен ловджия, беше изчакал плячката да се установи в най-изгодната позиция; беше изчакал да си оправя сметките с него. Да си изплатя заема ведно с лихвите. Кравата да бъде издоена до последна капка. И сега той щеше на свой ред да си оправи сметките с мен. Ето това беше намекнал с въпроса, който ми зададе пред църквата: приятно ли е чувството да си уредиш сметките. Възнамеряваше да ме застреля. Да, именно да ме застреля. Не да ме сплаши. Не да ме заплаши. А да ме убие, дявол да го вземе. Знаеше, че на никого не съм казал къде отивам, че съм се погрижил пътуването ми дотук да остане без свидетели, че съм паркирал на толкова голямо разстояние, че никому не би хрумнало да ме търси тук. И чисто и просто щеше да ме гръмне в главата и да ме зарови наблизо. Планът му беше съвсем простичък и строен. Чак неволно се усмихнах.

— Избърши си противната усмивка — процеди Вилумсен.

— Не съм се виждал с жена ти от години. Не видя ли на коя дата е било изпратено онова съобщение?

— Щом въпреки това не е изтрито, значи връзката ви е продължила дълго. Е, сега приключва окончателно. Кажи си последната молитва. — Вилумсен опря пушката о бузата си.

— О, аз вече съм си я казал — отвърнах. Сърцето ми продължи да забавя ударите си. Пулс в покой. Психопатски пулс, както казват.

— Ами? — изпухтя Вилумсен. Над приклада притиснатата му буза се беше издула.

Кимнах и пак сведох глава.

— Давай, Вилумсен, ще ми направиш услуга.

Сух смях.

— Да не ми разправяш, че искаш да умреш, Опгор?

— Не. Но искам или не, ще умра.

— Всички ще умрем.

— Да, но не в рамките на следващите два месеца.

Чух, че се пипка с предпазителя.

— Казва кой?

— Доктор Стенли Спин. Няма как да не си ни видял да разговаряме в църквата. Тъкмо беше получил последния скенер на мозъчния ми тумор. Имам го повече от година, но напоследък започна да расте много бързо. Ако се прицелиш ей тук — забодох показалец в дясната половина на челото си точно в основата на косата — … тъкмо ще ме отървеш от него.

Имах чувството, че чувам как калкулаторът в ума на търговеца щрака и жужи.

— Лъжеш, защото си отчаян.

— Щом си толкова сигурен, просто стреляй.

Отлично знаех до какъв извод е стигнал. Ако това е истина, проблемът Рой Опгор скоро ще изчезне от само себе си, и то без да поемаш каквито и да било рискове, нашепваше вътрешният му глас. Ако обаче лъжех, той щеше да пропусне златна възможност, която едва ли щеше да му се открие пак. Тоест, шансовете не се изчерпваха, но аз щях да съм подготвен и това значително щеше да затрудни начинанието му. Риск срещу печалба. Разходи срещу приходи. Дебит и кредит.

— Обади се на Стенли — предложих. — Само най-напред ми го дай да го освободя от задължението да пази лекарска тайна.

В последвалото мълчание се чуваше само дишането на Вилумсен. Помолих се, но не за моята душа, а за сърцето на Вилумсен — да не вземе да получи инфаркт от напрежение.

— Два месеца — изрече неочаквано той. — Ако до два месеца, считано от днес, не си мъртъв, ще се върна. Няма да знаеш къде, кога и как. И кой. Но е много възможно да чуеш последните думи на датски. Това не е заплаха, а обещание. Ясно?

Надигнах се.

— Максимум два месеца. Този тумор е много мощен проклетник, Вилумсен, няма да те предаде. А между другото…

Вилумсен продължаваше да държи пушката насочена срещу мен, но със спускане и вдигане на клепачи ме подкани да довърша.

— Имаш ли нещо против да взема кутийките с тютюн от хладилника?

С тази си молба, естествено, преразтягах ластика на неговото търпение, но нали уж играех ролята на умиращ, комуто е безразлично как точно ще го сполети смъртта.

— Не смуча тютюн, така че прави каквото намериш за добре.

Взех кутийките и си тръгнах. Навлязох в гората, където дневната светлина вече чезнеше. Описах дъга, вървейки на запад и притулен зад скалите, се загледах към езерото, където последно видях Рита гола, унизена, състарена от дневната светлина и от погледа на един млад мъж.

Пак приближих хижата откъм север. От тази страна нямаше прозорци, само дебели стени от масивно дърво — така човекът се е укрепявал, защото нападението почти винаги е идвало от север.

Прилепих се към стената. Прокраднах се около ъгъла към западната стена и врата. Усуках шала около дясната си ръка и зачаках. Когато Вилумсен излезе, действах простичко. Удар точно зад ухото, където черепът не предпазва достатъчно надеждно мозъка, и два удара в бъбреците, които, освен че са изключително болезнени и не ти позволяват дори да изкрещиш, те правят сговорчив. Вилумсен се свлече на колене, а аз издърпах пушката, метната на рамото му. Цапардосах го по слепоочието и го извлачих в къщата.

Беше навил найлона на руло и го беше сложил настрана, а столът бе избутал до стената при камината.

Изчаках го да си вземе дъха, да вдигне глава и да се взре в дулото на собствената си пушка. Чак тогава заговорих:

— Както ти стана ясно, излъгах. Но само за мозъчния тумор. Истина е, че от няколко години не съм се срещал с Рита. И понеже един есемес се оказа достатъчен да довтасам тук с изплезен език, значи, тя е скъсала с мен, не аз — с нея. Не мърдай!

Вилумсен изруга тихо, но се подчини.

— С други думи, историята можеше да приключи щастливо, ако ти не се беше ровил из телефона ѝ в упорито търсене на болезнени разкрития. Но понеже не ми вярваш и планираш да ме пречукаш, нямам друг избор, освен да те пречукам пръв. Няма да го направя с удоволствие, повярвай ми, и не се каня да използвам възможността, за да подновя връзката с жената, която съвсем скоро ще остане вдовица. С други думи, струва ми се адски ненужно да те убивам, но, уви, това е единственото решение, ако човек погледне прагматично на нещата.

— Нямам представа какви ги дрънкаш — простена Вилумсен. — Но убиеш ли ме, няма начин да се измъкнеш. Ще те пипнат. Такива неща изискват предварителен замисъл.

— Да. Получих минутите, необходими ми, за да проумея, че твоят план да ме убиеш ми поднася на тепсия най-добрата възможност на света да убия теб. Намираме се само двамата на място, където никой не ни е видял да пристигаме. Знаеш ли коя е най-честата причина за смъртта при мъжете между трийсет и шейсет години, Вилумсен?

Той кимна.

— Рак.

— Не — поклатих глава.

— Рак е.

— Не е рак.

— Е, тогава сигурно е автомобилна катастрофа.

— Не — отбелязах си наум да го проверя, след като се прибера вкъщи. — Самоубийство.

— Глупости.

— Нашето село ще даде принос към статистиката, ако включим в тази бройка моя баща, ленсман Улсен и теб.

— Мен?

— Дните между Коледа и Нова година. Мъж, въоръжен с пушката си, тръгва сам към хижата си, без да се обади на никого. Намират го в дневната с пушката до него. По-класическо самоубийство — здраве му кажи. А, да. Освен това почвата е замръзнала. Няма следи към или от хижата.

Вдигнах пушката. Видях как той преглътна.

— Имам рак — промълви задавено.

— Имаше рак — поправих го. — Sorry, но вече си излекуван.

— Мамка му — простена плачливо той.

Пръстът ми легна на спусъка. По челото му изби пот и той се разтрепери неконтролируемо.

— Кажи си последната молитва — прошепнах. Зачаках. Той изхлипа. Изпод мечата козина се образува локвичка. — Е, разбира се, има и още един вариант.

Вилумсен зина и пак си затвори устата.

Наведох пушката.

— Да се споразумеем да не се убиваме — уточних. — И да поемем риска да се осланяме един на друг.

— К-какво?

— Току-що ти доказах дълбоката си убеденост, че ще осъзнаеш колко безпредметно е да ме убиваш. Сигурен съм в това до степен да се откажа от златна възможност да ти видя сметката. Нарича се сляпо доверие, Вилумсен. Доверието е доброкачествена, заразна болест. Ако ти не ме убиеш, и аз няма да те убия. Е, какво ще кажеш, Вилумсен? Навит ли си? Договорихме ли се?

Вилумсен се навъси. Кимна някак колебливо.

— Добре. Благодаря, че ми услужи. — Подадох му пушката.

Той премига и впери невярващ поглед в мен. Не посегна да я вземе, сякаш надушваше капан. Подпрях пушката на стената.

— Ясно ти е, че а-а-аз… — Той изхрачи сополи, сълзи и слуз от гърлото си. — … че в такъв момент ще се съглася на всичко. Как да те убедя да ми се довериш?

Замислих се.

— Това е напълно достатъчно — протегнах му десница.

39

През първия ден от Новата година заваля сняг и се задържа до края на април. По Великден пътното движение в района се оживи, все повече хора идваха в хижите си и бензиностанцията постави нов рекорд в дневния оборот. През Новата година ни удостоиха с приз за най-добра бензиностанция в областта. С две думи, бизнесът вървеше отлично.

После обаче излезе докладът за разширяването на пътната мрежа, който заключаваше, че е наложително да се построи тунел, а главният път — да се пренасочи извън Ус.

— Дотогава има много време — утеши ме Вос Гилберт, наследникът на Ос в партията.

Сигурно, но до следващите общински избори не оставаше толкова много, а неговата партия щеше да ги изгуби. Защото, щом с едно драсване на химикалката зачеркват цяло село от картата на Норвегия, значи някой от общинската управа не е отстоявал достатъчно ревностно интересите на хората.

Проведох няколко срещи с шефовете в централата и единодушно заключихме, че ни остава само да доим кравата, докато я имаме. А после: преустройство, свиване на дейността, разбирайте: съкращаване на персонала. В днешно време имало нужда от малки бензиностанции. Ако пък се стигнело до затваряне на бензиностанцията, не се тревожи, казаха.

— Вратата ни винаги ще е отворена за теб, Рой — увери ме Пия Сюсе. — Ако ти се прииска да пробваш нещо ново, просто звънни един телефон. Имаш ми номера.

Дадох още газ, така да се каже. Работех повече от всякога. Не ми пречеше, обичам да работя. Поставих си цел. Да се сдобия със собствена бензиностанция.

Един ден Дан Кране влезе при мен в бензиностанцията. Тъкмо почиствах кафемашината. Попита може ли да ми зададе няколко въпроса във връзка с материал за Карл, който подготвяли.

— Справял се много добре в Щатите — подхвърли Дан Кране.

— Аха — продължих да чистя. — И какво, хвалебствена статия ли ще пишеш?

— Е, нашата задача, на журналистите, е да отразяваме и двете гледни точки.

— А не всички гледни точки?

— Я виж ти, изразяваш се по-добре от вестникарски редактор — отбеляза Дан Кране със стегната усмивка.

Не го харесвах. Но, от друга страна, аз не харесвам много хора, та едва ли има смисъл да се отдава значение конкретно на отношението ми към него. Когато той дойде в селото, много ми напомняше на английските сетери, които хижарите возят в джиповете си — кльощави, свръхенергични, но дружелюбни кучета. Дружелюбността на Дан Кране обаче беше хладна. Използваше заучено поведение като средство да постигне по-дългосрочна цел, а аз започнах да проумявам, че Дан Кране всъщност е маратонец. Стратег, който никога не губи търпение на пистата, никога не се отказва, а методично продължава да крета, защото разчита на своята издръжливост и накрая тя ще го изведе до върха. Тази увереност личеше в езика на тялото му, долавяше се в начина му на изразяване, искреше от очите му. Да, днес може да е нищо и никакъв редактор на незнайно списание, но някой ден ще се издигне. Защото е призван за велики дела, както се казва. Дан Кране подаде молба за членство в партията на Ос, но макар местният вестник в Ус да беше обявен официално за печатен орган на Работническата партия, вътрешният редакционен правилник забраняваше на редактора да заема какъвто и да било пост в политическа партия, защото това би хвърлило съмнение върху неговата безпристрастност. Освен това в момента Кране, баща на две малки деца, беше страшно зает, та най-вероятно нямаше да се яви на следващите местни избори, а може би и на по-следващите. Или и на по-по-следващите. Но определено беше въпрос само на време мършавата ръчичка на Дан Кране да докопа дървеното чукче на областния управител.

— Благодарение на склонността на брат ти да поема рискове той изкара добри пари от инвестицията в онзи търговски център още като студент. — Кране извади бележник и химикалка от джоба на якето си „Jack Wolfskin“. — И ти ли участва в нея?

— Не знам за какво говориш.

— Не знаеш ли? Аз пък разбрах, че си финансирал покупката на акции с двеста хиляди.

Надявах се да не е видял тръпката, която премина през мен.

— Кой ти го каза?

Той пак се усмихна стегнато, сякаш се опасяваше да не би широкото разтегляне на устните да му причини болка.

— Дори в местната преса ние, журналистите, не издаваме източниците си.

От шефа на банката ли беше разбрал? Или от Вилумсен? Или от друг банков служител? Някой, който е проследил пътя на парите, както се казва.

— Без коментар — отсякох.

Кране си записа с тих смях.

— Наистина ли искаш във вестника да излезе отпечатано това, Рой?

— Кое?

— Без коментар. Така отговарят големите политици и знаменитостите в града, когато ги хванат натясно. Рискуваш подобна реплика от твоите уста да остави малко странно впечатление у читателите.

— Впечатлението у читателите го създаваш най-вече ти.

Кране поклати с усмивка тясната си, ръбеста, гладкокоса глава.

— Отпечатвам само думите на моите събеседници, Рой.

— Ами направи го тогава. Запиши този разговор, дума по дума. Включително егоистичния си съвет за „без коментар“.

— Обичайно интервютата се редактират, за да изведем най-същественото на преден план.

— А кое е най-същественото, определяш ти. Следователно ти формираш читателското мнение.

Кране въздъхна.

— По враждебното ти отношение съдя, че не желаеш вашето участие — твоето и на Карл — да бъде публично огласено.

— Питай Карл — отвърнах и включих кафемашината. — Едно кафе?

— Да, ако обичаш. Сигурно ще откажеш коментар и относно факта, че Карл току-що е преместил дейността си в Канада, защото компанията му в САЩ е станала обект на разследване на Комисията по ценни книжа по подозрения в схема за манипулиране на борсови котировки.

— Искам да коментирам друг въпрос. — Подадох му картонена чашка с кафе. — А именно че ти пишеш статия за бившето гадже на твоята съпруга. Имаш ли желание да поместиш този мой коментар?

Кране въздъхна тежко, прибра бележника в якето си и сръбна от кафето.

— Ако местен вестник в село като нашето се въздържа да помества материали за хора, познати на редколегията, няма да напишем нито една статия.

— Да разбирам ли, че под статията ще упоменеш този факт? Че съпругата на автора на материала е минала през леглото на Карл Опгор.

Видях как в очите на маратонеца засвяткаха мълнии. Над дългосрочната стратегия надвисна опасност. Състезателят беше на крачка да каже или направи нещо в разрез с крайната цел.

Жена, която, впрочем, пожела да мине и през леглото на брата на Карл, Рой. Само че той не се възползва от предложението ѝ.

Последното си го спестих. Не го казах, разбира се. Просто се заиграх с мисълта дали, ако го бях изтърсил, Дан Кране щеше да излезе от релси.

— Благодаря ти за отделеното време. — Кране вдигна ципа на непромокаемото си яке.

— И аз ти благодаря. Двайсет крони, ако обичаш.

Той погледна чашката с кафето, после мен. Пробвах да изимитирам стегнатата му усмивка.

Във вестника отпечатаха статия за Карл Абел Опгор, момче от нашето село, преуспяло отвъд океана. Бе подписана с псевдоним от журналист на свободна практика.

След разговора с него се прибрах в „Опгор“ и после излязох да потичам навън. Предпазливо огледах няколко гнезда, влязох в хамбара и в продължение на половин час блъсках старата боксова круша. После се качих и си взех душ в новата баня. Стоях с насапунисана коса и пресметнах, че парите от Карл стигнаха не само за баня и за изолация, но и за нови прозорци. Подложих лице под топлата струя, оставих я да отмие изминалия ден. Предстоеше нов. Бях влязъл в ритъм. Имах и цел, и стратегия. Не ламтях за висок административен пост, исках просто да си имам собствена бензиностанция. Ала въпреки скромните си амбиции започнах на свой ред да се превръщам в маратонец.

Малко по-късно Карл се обади да ми съобщи, че се прибира у дома.

Част V

40

Масата, умножена по скоростта. Возилото лети към пропастта. Черна камара от метал, хром, кожа, пластмаса, стъкло, гума. Миризми, вкусове, спомени, които винаги искаш да носиш със себе си, и любимите ти хора, които си мислел, че никога няма да загубиш, се отдалечават от теб върху неудържимо въртящи се колела. Аз ги задвижих, аз задействах сюжета в този разказ. Но в определен момент — адски трудно е да се определи точно кога и къде — повествованието започва да решава само, силата на тежестта притегля шофьорската седалка, возилото ускорява, тръгва на самоход и за крайния изход е без значение дали съм размислил. Масата, умножена по скоростта.

Иска ли ми се случилото се да не се беше случвало? И още как.

Същевременно има нещо омагьосващо да съзерцаваш лавините от Отертин през март, да гледаш как снежни маси трошат леда, сковал Бюдалското езеро, да наблюдаваш горски пожар през юли със съзнанието, че старата пожарна кола няма да се изкачи по склоновете. Вълнуващо е да видиш как първата истинска есенна буря през ноември за пореден път изпробва устойчивостта на покривите на хамбарите в селото, а ти се питаш дали тази година ще успее да събори някой и ти ще проследиш как се преобръща по полетата — същински лист на трион, преди да се натроши на парчета. И то вземе, че се случи точно това. И следващата ти мисъл е: ами ако някой, човешко същество, се е озовало на пътя на летящия режещ лист? Ти, разбира се, не го желаеш, но не съумяваш да отхвърлиш докрай мисълта, че би било зрелищна гледка. Не, не го желаеш. Ако предварително бях наясно каква верига от събития ще отприщя, щях да постъпя другояче. Но понеже никой не знае нищо предварително, безсмислено е да твърдя, че ако имаше начин да се върна назад и тогава разполагах с наличната ми информация сега, щях да постъпя по-различно.

Ако преднамерено насочиш бурен вихър към покрива на някой хамбар, продължението е извън твоя контрол. Покривът, вече колело от остра ламарина, се устремява към самотния човек насред полето и на теб ти остава само да наблюдаваш със смесица от страх, любопитство и разкаяние, задето частица от теб се е надявала на такъв развой на събитията. И следващата мисъл те спохожда неподготвен: как ти се иска ти да си на мястото на този самотен човек.

41

С Пия Сюсе подписахме трудов договор, съгласно който след две години в Сьорлане бях свободен да се върна като управител на бензиностанция в Ус.

Постъпих на работа в бензиностанция, разположена в околностите на Кристиансан, точно срещу комбинирания увеселителен зоопарк, покрай европейския път. Беше, естествено, много по-голяма от бензиностанцията в Ус — с повече служители, с повече колонки, с по-големи помещения, по-богат асортимент и по-висок оборот. Но най-голямата разлика беше друга. Моят предшественик бе третирал служителите като безмозъчни източници на работодателски разходи и в резултат заварих група демотивирани, мрънкащи шефомразци, които правят само каквото им възложат, а често не изпълняват дори и него.

— Бензиностанциите са различни — подчерта по време на разговора ни при постъпването ми Гюс Мюре, директор „Продажби“ в централата. — Табелата е еднаква, бензинът е еднакъв, логистиката е еднаква, но в края на краищата най-важното в нашите бензиностанции са не бензинът, колите и кифличките, а хората. Кой стои зад и пред щанда и как общуват помежду си.

Мюре въртеше непрекъснато посланието си подобно на парче, чието изпълнение му дотяга все повече с всяка изминала година, но все пак е хит. С пресилено игривата ритмика в рефрена „бензин, коли и кифлички“, сто на сто композиран лично от него, както и също толкова пресиления и с годините малко попрекален патос в „хората“, евъргрийнът на Мюре винаги ми навяваше асоциации за сбирките на проповедника Арман в Ортюн. Защото, точно както на проповедника, така и работа на Мюре беше да убеди хората в нещо, дълбоко известно им каква глупост е, но същевременно много им се иска да повярват в него. Защото вярата прави живота, а и смъртта по-поносими. Ако наистина се смяташ за уникален и съответно всяка среща с хората — за уникална, навярно ще успееш да изманипулираш себе си и да повярваш в съществуването на своеобразна чистота — вечна девича непорочност — която ще ти пречи да заплюеш клиент в лицето и да повърнеш от скука.

Аз обаче не се чувствах уникален. Въпреки гореспоменатите разлики с предишната, бензиностанцията също не беше уникална. Веригата спазва единна фирмена политика и в резултат, дори да се преместиш от малка бензиностанция в една част на страната, в голяма в съвсем друга част, все едно си сменил чаршафа, но леглото си е все същото. За два дни усвоих техническите подробности, които отличаваха новата бензиностанция от моята в Ус. За четири дни успях да разговарям с всички служители, да ги разпитам какви са амбициите им за бъдещето и какви промени според тях ще превърнат бензиностанцията в по-добро работно място и по-харесван търговски обект от клиентите. За три седмици въведох деветдесет процента от промените.

Дадох плик на омбудсмана и я помолих да го отвори след осем седмици, в деня, когато всички служители ще се съберат за рекапитулация на промените. Наехме местно кафене за срещата. Приветствах всички с добре дошли и дадох думата на един служител да оповести данни за оборота и печалбите; негов колега представи статистика за отсъствията по болест, а трети — проучване за клиентска удовлетвореност плюс неформален сондаж на настроенията в колектива. Аз само слушах, а служителите, след ожесточени препирни, гласуваха да бъдат премахнати осемдесет процента от промените, направени именно по тяхно предложение. Накрая взех думата и обобщих кои промени по всеобщо мнение са сработили и кои ще запазим. После обявих, че е време за обяд и барът е отворен. Един служител, стар мърморко, вдигна ръка и попита такава ли е длъжността ми: началник бар.

— Не — отговорих. — Но по моя инициатива вие сами си бяхте шефове в продължение на осем седмици. Лоте, ще отвориш ли плика, който ти дадох, преди да поставим началото на промените?

Тя го разпечата и прочете прогнозата ми кои промени ще сработят и кои — не. Множеството се разшумя, провокирано от предварителните ми очаквания: само две предложения не се припокриваха с исканията на служителите за промени.

— Идеята не е да ви убедя какъв съм многознайко. Вижте, две от предвижданията ми не се сбъднаха: едното за въвеждането на талони за безплатно кафе след няколко платени и другото за продажба на пет застояли кифлички на цената на една. В успеха на първата мярка вярвах, в успеха на втората — не. Изглежда, поназнайвам нещичко за управлението на бензиностанции. Ще се съгласите ли с мен?

Няколко глави пред мен кимнаха. Тук, на юг, кимат по-различно. Всъщност още по-бавно, отколкото у нас. Кимането се разпространи, разнесе се сподавен шепот. Накрая дори мърморкото кимна.

— Според класацията на бензиностанциите в областта заемаме предпоследно място — продължих. — Говорих с централния офис и ето какво договорих. Ако при следващото подреждане влезем в топ десет, ще наградят целия колектив с екскурзия до Дания. Ако се изкачим в топ пет, отиваме на безплатна екскурзия до Лондон. Ако станем номер едно, сами решавате каква да е наградата.

Взираха се втренчено в мен. После изригнаха в ликуващи възгласи.

— Тази вечер… — провикнах се аз и врявата мигом стихна — … тази вечер сме в дъното на класацията и този бар е отворен само един час. После се прибирате вкъщи и събирате сили за утре, защото утре — а не вдругиден — започва катеренето в ранглистата.

Живеех в Сьом, спокоен жилищен район в източната част, преди да пресечеш мостовете към центъра. Бях наел просторен тристаен апартамент. Имах мебели само за две стаи.

Предполагах, че слуховете как татко е изнасилвал Карл се разпространяват в Ус със скоростта на епидемия. И единствен Карл не ги е чул. Всъщност, Карл и аз. След решението да направи откровенията на Карл публично достояние, Грете се бе разприказвала първо пред мен, а сега навярно ги разтръбяваше от салона си. Ако Карл разбереше, щеше да го понесе. Ако пък ли не, още по-добре. Отговорността и срамът бяха преди всичко мои. Изнемогвах под тежестта им. Бях слаб. Но не това бе основната причина да се махна от Ус. А тя.

Нощем сънувах Шанън.

Денем бленувах за Шанън.

Мечтаех за нея, докато се хранех, докато шофирах от квартирата до работа и обратно, докато обслужвах клиенти, докато бях в тоалетната, докато мастурбирах, докато слушах аудиокнига или гледах телевизия.

Бленувах за сънливото ѝ чувствено око. То изразяваше повече емоции, топлина и студ, отколкото двете очи на когото и да било другиго. Въздишах по гласа, нисък като на Рита, но все пак различен, толкова мек, че ти се приисква да се сгушиш в него като в топла постеля. Да я целуваш, да я обладаваш, да я миеш, да я притискаш, да я пускаш. Мечтаех за черната коса, която блестеше на слънце като гарваново перо, за обтегнатата дъга на гърба ѝ, за налетите ѝ обещаващи гърди, за малките ръце, които рисуваха уверено във въздуха, за смеха с едва доловима нотка на хищническо ръмжене — поредното обещание.

Опитах се да си внуша, че се повтаря вече позната история: случката с Мари. Влюбването в гаджето на брат ми. Че, дявол да го вземе, това е болест или мозъчен дефект. Патологична склонност да жадуваш до полуда нещо, което не можеш или не бива да получиш. Ако по някакво чудо Шанън отвърнеше на чувствата ми, това щеше да е просто повторение на историята с Мари. И както разноцветната дъга над планината изчезва, качиш ли се по склона, така и влюбването ще се изпари. Не защото е мираж, а защото, за да виждаш дъгата, е нужно да я гледаш от определен ъгъл — отстрани — и от определено разстояние — тоест, не от твърде близо. А ако, след като се изкачиш до върха на планината, дъгата продължава да си е още там, ще откриеш, че в нейния край няма ковчеже със съкровища, а трагедия и съсипани животи.

Повтарях си всичко това, ала не ми помагаше ни най-малко. Влюбването приличаше на проклета малария. Изглежда, мислех си, е вярно твърдението, че тропическата треска те убива при второто разболяване. Опитвах се да се изчистя от този вирус, ала той не се махаше. Насилвах се да работя, за да забравя, но болестта се завръщаше. Пробвах да спя и да забравя, будеха ме обаче крясъци от зоопарка, макар да не бе възможно. Той се намираше на близо миля от квартирата ми.

Започнах да излизам из града. Препоръчаха ми бар в Кристиансан. Отидох, но останах сам до барплота. Нямах представа как да заговоря някого, пък ми липсваше и желание. По-скоро го възприех като неприятно задължение. Защото по принцип никога не съм самотен. Тоест, самотен съм, но това не ме притеснява особено. В един момент ми хрумна дали жена няма да помогне, да влезе в ролята на лек срещу треската. Никой не ме погледна за повече от секунда. След няколко бири в „Свободно падане“ все някой щеше да попита кой съм. Тук навярно преценяваха от пръв поглед, че съм селянин, дошъл на разходка в града, и нямам какво интересно да предложа, както се казва. Или забелязваха изпънатия ми среден пръст, докато държа чашата. Побързах да пресуша бирата — „Miller“, американска боза — и си хванах автобуса към къщи. Легнах си и се заслушах в крясъците на маймуните и жирафите.

Един ден Юлие ми се обади с няколко технически въпроса как се прави инвентаризация. Между другото ми стана ясно, че Грете не е разтръбила за сексуалното насилие върху Карл през детството му. Обясних на Юлие някои хватки, но не ме стърпя и я подканих да ми разкаже последните клюки в селото. Тя остана малко изненадана: преди не съм бил проявявал интерес към пикантерии. Понеже не чух нищо любопитно, направо я попитах носят ли се някакви слухове за моето семейство, слухове, свързани с татко и Карл.

— Не. Какви слухове? — учуди се тя. Наистина недоумяваше за какво говоря.

— Ако възникне още някой въпрос за инвентаризацията, обади ми се — подканих я.

Разговорът свърши.

Почесах се по главата. Сякаш не беше чак толкова странно Грете да не разпространява наученото за Карл. Все пак през всичките тези години си бе държала езика зад зъбите. Защото, при цялата си лудост, тя беше луда най-вече от любов, точно като мен. И не искаше да навреди на Карл. Затова щеше да продължи да си мълчи. Но защо бе споделила с мен, че знае за сексуалното насилие над брат ми?

Спомнях си въпроса ѝ как съм спасил Карл. Как го направи, Рой? Заплаха ли ми бе отправила? Да не би да се бе опитала да ми намекне, че се досеща кой е виновникът за катастрофата, в която загинаха мама и татко? Или беше предупреждение? Предупреждение да не ми минава през ум да осуетя плановете, които тя крои за Карл?

Беше толкова откачено, че само при мисълта за това потръпнах.

Е, поне означаваше, че имам още една причина да страня от Ус.

Не се прибрах за Коледа.

Нито за Великден.

Карл ми се обаждаше по телефона да ме държи в течение как върви с хотела.

Зимата подранила, а снегът се задържал, затова изоставали от графика. Наложило се и да внесат корекции в строителния проект, защото общинската управа издала препоръка за повече дървесина и по-малко бетон.

— Шанън е бясна. Не разбира, че ако не се бяхме съобразили с исканията на общината, службата по благоустройство нямаше да ни издаде разрешително да започнем строителната дейност. Дървото не било достатъчно здраво, дрън-дрън. На нея ѝ пука само за естетичната част, защото това, един вид, е нейният подпис. Но такива спорове с архитектите са нещо обичайно.

Сигурно, но съдейки по тона му, този спор явно е бил по-лют, отколкото обичайните спорове с архитектите.

— Тя… — подхванах и се прокашлях, защото ми стана ясно, че няма да мога да довърша въпроса с естествен тон. Не и да прозвучи достатъчно непринудено в ушите на Карл.

Е, поне разбрах, че Шанън не му е казала за идиотското ми обяснение в любов по време на празненството в „Свободно падане“. Иначе щях да го усетя по тона му. Гласът е голям издайник. Можех, например, да разбера, ако Карл беше изпил няколко „Будвайзер“-а.

— Тя успя ли да посвикне?

— Да. Все пак отнема време да се адаптираш към толкова различна обстановка. След твоето заминаване беше все начупена и дръпната. Иска дете, но не може да зачене по естествен път, защото има проблеми. Май единствената възможност е инвитро.

Усетих стягане в стомаха.

— И това ще пробваме, разбира се, но в момента се струпаха множко ангажименти. Между другото, през лятото тя заминава за Торонто за заключителния етап на няколко проекта.

Фалшива нотка ли долових? Или просто ми се искаше да я чуя? Докъде се докарах — вече да не вярвам на собствената си преценка!

— Защо не си вземеш отпуск и не дойдеш да постоиш в Ус? — предложи Карл. — Цялата къща ще е само наша. Какво ще кажеш? Ще купонясваме като в доброто старо време! Хайде!

Ентусиазмът му все още ми действаше заразително. Насмалко да се съглася.

— Ще видим. През лятото тук е доста натоварено покрай туристите.

— Хайде де. И ти се нуждаеш от почивка. Изобщо имал ли си почивен ден, Откакто започна работа в Кристиансан?

— Имал съм, разбира се — преброих ги наум. — Кога заминава?

— Шанън ли? Първата седмица на юни.

През втората седмица на юни се прибрах в Ус.

42

Минавах с колата през местността Банехауген. Бюдалското езеро се простираше пред мен огледално гладко. При вида на табелата с надпис „Ус“ с мен се случи нещо странно. В гърлото ми заседна буца, шосето започна да се размива, наложи се да мигам учестено. Подобно нещо се случва, когато от чиста скука се заглеждаш в треторазредна сапунена опера по телевизията и — понеже си напълно отпуснат, със свален гард — внезапно усещаш как преглъщаш с мъка.

Бях си взел четири дни отпуск.

Четири дни с Карл седяхме вкъщи и се любувахме на лятото; на слънцето, което не искаше да залезе. Пиехме бира след бира в зимната градина. Говорехме си за отминали дни. За училището, за приятелите, за танцовите забави в Ортюн, за хижата на Ос. Карл ми разправяше за САЩ и за Торонто; колко предприемачи натрупали милиони благодарение на високите цени на горещия пазар на недвижими имоти; за неговия проект, към който, оказало се накрая, се били засилили с прекалено голяма кошница.

— Най-жалкото е, че можеше да се получи. — Карл постави поредната празна бутилка в редичката върху перваза под прозореца. Неговата редичка беше три пъти по-дълга от моята. — Стига да бяхме улучили най-подходящия момент. Ако бяхме устискали още три месеца, днес щяхме да сме милионери.

Начинанието обаче се провалило, а двамата съдружници на Карл го заплашили със съд.

— Само аз се бях разорил тотално и те се надяваха да измъкнат от мен някоя сумичка — засмя се и отвори нова бутилка.

— Между другото, сега не трябва ли да си затрупан с работа? — попитах.

Преди това бяхме ходили да огледаме строителната площадка. Там се работеше, но определено не кипеше активна дейност. Много машини, малко хора. Не останах с впечатлението да е постигнат особен напредък за деветте месеца от началото на строителните работи. Карл ми обясни, че все още се работело под земята, отнемало време да се прокара вода и канализация, да се изгради път. Но започнат ли веднъж същинската работа по строежа, щяло да стане много бързо.

— Всъщност хотелът се строи дори в момента. Нарича се модулно строителство. Или строителство с елементи. Повече от половината хотел ще пристигне под формата на огромни, напълно готови модули, а после ще монтираме върху вече положени фундаменти.

— Върху основите ли?

Карл разклати неопределено глава.

— Нещо такова.

Така обикновено хората се изразяват, когато искат да ти спестят твърде сложни за обяснение подробности, или за да прикрият, че самите те не са съвсем наясно. Карл отиде да размени няколко думи с работниците, а аз се поразходих наоколо да поразгледам за нови гнезда. Не открих нито едно. Явно шумотевицата и оживеният трафик ги бяха подплашили, но не допусках да гнездят особено далече оттук.

Карл се върна. Избърса потното си чело.

— Да се погмуркаме, а?

Разсмях се.

— Какво? — възкликна той.

— Екипировката ни е толкова стара, че ще граничи със самоубийство.

— Тогава само да се топнем?

— Става.

По-скоро не стана: продължихме да си седим в зимната градина. На петата или шестата бутилка Карл попита внезапно:

— Знаеш ли как е умрял Абел?

— Брат му го убил.[19]

— Говоря за Абел, на когото ме е нарекъл татко: за Абел Паркър Ъпшър, държавния секретар на САЩ. Заедно с други високопоставени лица бил на палубата на бойния кораб „USS Princeton“ по време на първото му плаване. Била предвидена демонстрация на огневата мощ. Едно от оръдията избухнало и погубило Абел с още петима души. Случило се през 1844-та, тоест Абел не доживял да види довършено делото на живота си: анексирането на Тексас през 1845-а. Какво ще кажеш?

Свих рамене.

— Тъжно?

Карл се разсмя.

— Е, ти поне оправдаваш презимето си Калвин. Знаеш ли, че веднъж Калвин Кулидж…

Слушах го с половин ухо, защото, естествено, бях чувал този анекдот. Татко обожаваше да го разказва. По време на официална вечеря известната поетеса и сатиричка Дороти Паркър седяла отдясно на президента Калвин Кулидж, известен с необщителността си. В един момент му се похвалила, че е сключила облог с приятели да измъкне от него повече от две думи. В края на вечерята Кулидж се обърнал към Дороти Паркър и ѝ казал: „You lose“[20].

— Кой от нас прилича повече на татко и кой — на мама? — попита Карл.

— Шегуваш ли се? — отпих от „Будвайзер“-а по-скоро по задължение, не че толкова ми се пиеше.

— Аз пия като татко. Ти — като мама.

— Това е единственото несъответствие.

— Значи си извратеняк?

Мълчах. Не знаех какво да кажа. Дори преди, по времето на издевателствата, с Карл не го обсъждахме. Утешавах го, все едно татко просто го е напердашил. И му обещавах възмездие, без да назовавам деянието с думи. Често съм се питал щеше ли да се промени нещо, ако го бях квалифицирал на глас, ако бях пуснал думите на свобода, ако ги бях превъплътил в нещо чуваемо, в нещо реално, вместо да ги оставя само да витаят в главите ни под формата на мисъл, която точно поради това може да бъде отхвърлена като фантасмагория. Абе, и аз не знам.

— Мислиш ли за това? — попитах.

— Да. И не. Терзае ме по-малко, отколкото повечето, за което чета.

— За какво четеш?

— За жертвите на сексуално насилие. На тази тема пишат и говорят най-вероятно предимно тежко травмираните. А такива като мен сигурно са много — онези, които са успели да го преодолеят и да продължат напред. Тук ключово значение има окръжаващата среда.

— В какъв смисъл?

— Сексуалните посегателства вредят най-вече заради социалното порицание и срама. Учат ни, че трябва да се чувстваме травмирани от тях, и в резултат ние приписваме всичките си житейски несполуки на преживяното насилие. Да вземем например обрязването на еврейските момченца. Това си е генитално осакатяване. Изтезание. Много по-болезнено от блудството. Но няма доказателства обрязването да нанася психически травми. Защото се случва в социална среда, която го приема за нормално, за нещо, на което просто си длъжен да се подложиш, за част от местната култура. Не самото издевателство, а разбирането, че не влиза в представите за общоприето, нанася най-пагубната травма.

Гледах го. Сериозно ли говореше? Дали не беше начин да намери логично обяснение, което да го удовлетворява и успокоява? Впрочем, ако му върши работа, защо не? Whatever gets you through the night, it’s alright.[21]

— Колко знае Шанън?

— Всичко. — Карл допря бутилката до устните си и я надигна. Тя закълколи. Звукът наподобяваше не смях, а плач.

— Знае, че сме потулили падането на Улсен в Хюкен — това ми е ясно. Но знае ли, че съм пипал спирачките и управлението на кадилака преди кончината на мама и татко?

Карл поклати глава.

— Разказвам ѝ всичко, но само ако се отнася за мен.

— Всичко ли? — попитах и надникнах през прозореца. Вечерното слънце ме заслепи. С периферното си зрение улових въпросителния поглед на брат ми. — Миналата година Грете ме заговори на празника по повод първата копка. Ти и Мари се срещате тайно в хижата на Ос, така ми каза.

Карл за известно време се умълча.

— Мамка му — отрони накрая.

— Да.

Два гарванови грака разцепиха тишината. Предупреждение. После дойде въпросът, от който се бях опасявал:

— Защо Грете го е казала на теб?

Бях го очаквал. Точно затова досега си бях мълчал. За да избегна именно този въпрос и необходимостта да го излъжа, да премълча пред него изказаните от Грете подозрения за чувствата ми към Шанън. Защото, ако дори само изречах тези думи, независимо колко безумно звучаха, независимо че и двамата знаехме колко смахната е Грете, те щяха да посеят съмнение. И Карл неминуемо щеше да съзре истината, сякаш е отпечатана с главни букви върху лицето ми.

— Нямам представа — отвърнах нехайно. Може би пресилено нехайно. — Сигурно защото още си пада по теб. А когато искаш да взривиш брачната идилия на двама души и да ти се размине безнаказано, се промъкваш незабелязано и пускаш запаления фитил сред тяхното обкръжение с надеждата огънят да се разгори и да стигне до набелязаната цел. Нещо такова.

Поднесох бутилката към устните си. И сам си дадох сметка, че обяснението ми се получи твърде многословно, съшито с бели конци, а метафората — прекалено претенциозна, за да прозвучи непринудено. Налагаше се спешно да прехвърля топката в неговата половина:

— Това за теб и Мари вярно ли е?

— Явно ти не го вярваш. — Карл постави поредната празна бутилка на перваза.

— И защо мислиш така?

— Защото иначе щеше да ми кажеш по-рано какво ти е наговорила Грете. Да ме предупредиш, така да се каже. Или най-малкото да ми поискаш обяснение.

— Не ѝ повярвах, разбира се. Грете си беше пийнала, пък и през последните години се е смахнала още повече. Още същата вечер забравих за разговора ни.

— И защо се сети точно сега?

Свих рамене. Отметнах глава към хамбара.

— Май плаче за боядисване. Ще говориш ли с работниците, които ще боядисват хотела?

— Да — кимна Карл.

— Да си поделим разходите, какво ще кажеш?

— Не отговорих на предишния ти въпрос.

Погледнах го.

— На въпроса дали се виждам с Мари — довърши той и се оригна.

— Не ми влиза в работата. — Отпих от бирата, която почваше да изветрява.

— Мари направи първата крачка. На празненството по случай завръщането ми предложи да се видим на четири очи и да изговорим нещата, да изчистим старите конфликти. Но понеже в момента всички ни наблюдавали, най-добре било да се видим на дискретно място, та да не даваме повод за клюки. Например, в хижата на баща ѝ. Да пътуваме отделно, всеки с колата си, да паркираме на различни места и да не пристигаме едновременно. Хитро, нали?

— О, определено.

— Идеята хрумнала на Мари, защото Грете ѝ разправила как преди време Рита Вилумсен използвала семейната хижа, за да се среща с младия си любовник.

— Я виж ти. Колко осведомена била тази Грете Смит.

Усетих, че гърлото ми пресъхва. Не попитах Карл помни ли как, натряскан до козирката, се е разприказвал пред Грете за греховете на татко.

— Всичко наред ли е, Рой?

— Да. Защо питаш?

— Пребледня.

— Не мога да ти отговоря. Заклех се в твоята душа.

— В моята ли?

— Да.

— О, тя отдавна е изгубена. Изплюй камъчето.

Свих рамене. Не си спомнях дали онзи път се бях заклел да мълча за вечни времена — все пак тогава бях още тийнейджър, или просто да наложа временна карантина на истината.

— Младият любовник на Рита Вилумсен… бях аз.

— Ти? — Очите на Карл щяха да изхвръкнат от орбитите. — Бъзикаш се. — Плесна се по бедрото и се разкикоти. Чукна бутилката си в моята. — Разкажи — подкани ме той.

Разказах му. Е, само в едри щрихи. Той ту избухваше в смях, ту пак ставаше сериозен.

— И си траеш през всичките тези години — поклати глава Карл, след като приключих.

— В нашето семейство премълчаването има дълга традиция. А сега е твой ред да разкажеш за Мари.

И Карл разказа. Още на първата им среща в хижата се озовали в леглото.

— Тя знае как да ме прелъсти — усмихна се той едва ли не носталгично. — Знае какво обичам.

— Искаш да кажеш, че е било просто невъзможно да ѝ откажеш. — Прозвуча по-обвинително, отколкото възнамерявах.

— Поемам моята част от вината, но тя очевидно си го беше поставила за цел.

— Да те прелъсти?

— Да докаже пред себе си и пред мен, че винаги ще бъде моят първи избор. Да покаже, че за нея бих рискувал всичко. Че Шанън и другите като нея са били и винаги ще бъдат само заместнички на Мари Ос.

— Би предал всичко. — Отворих кутийката с тютюн.

— Моля?

— Каза, че за нея би рискувал всичко. — Този път дори не се опитах да прикрия укора в гласа си.

— Така или иначе, продължихме да се срещаме.

Кимнах.

— Бил си с нея през всичките вечери, когато уж ходеше на бизнес срещи, а аз и Шанън те чакахме вкъщи.

— Да. Не съм образцов съпруг.

— Помниш ли как веднъж — уж беше ходил у Вилумсен — спомена, че си срещнал Ерик Нерел и жена му, докато са се разхождали близо до дома си?

— Да, тогава за едната бройка да се издам. Идвах, естествено, от хижата. А може би дори исках да се издам. Адски тежко е постоянно да те мъчат угризения.

— Но ти издържа — отбелязах.

Той прие ироничната ми забележка и леко сведе глава.

— След няколко срещи Мари явно реши, че е постигнала целта си, и скъса с мен. За втори път. Не страдах особено. Беше просто… носталгия. Оттогава не сме се виждали.

— Е, нали се виждате из града.

— Случва се, разбира се. Но тогава тя само се усмихва, сякаш е спечелила битка. — Карл се ухили презрително. — Показва на Шанън близнаците в количката; винаги я бута вестникарчето. Припка след Мари като прислужник. Бедата е, че според мен той подозира нещо. Зад привидно честното му великодушно лице виждам човек с желание да ме убие.

— Сериозно?

— Да. Ако питаш мен, сигурно е питал Мари и тя съвсем съзнателно му е дала отговор, който оставя място за съмнения.

— И защо ще го прави?

— За да го държи в напрежение. Такива са.

— Кои?

— О, сещаш се. Мари-Оските и Рита-Вилумсенките. Страдат от синдрома на пчелата майка. По-точно, страдат не те, а ние, търтеите. А пчелите майки искат, разбира се, да задоволят физическите си потребности, но най-вече имат нужда поданиците им да ги обичат и боготворят. И ни манипулират като марионетки чрез непрестанните си интриги. По дяволите, толкова е изморително.

— Не преувеличаваш ли?

— Не! — Карл тресна бутилката си върху перваза и две от празните се катурнаха и паднаха на пода. — Истинската любов не може да съществува между мъж и жена, които не са роднини, Рой. За истинската любов е нужна кръв. Еднаква кръв. Истински безкористна обич съществува само в семейството. Между братя и сестри и между родители и деца. Отвъд това… — Той махна отривисто с ръка, събори още една бутилка и ми стана ясно, че е пиян. — Просто зарежи. Важи законът на джунглата. Всеки е най-близък на самия себе си. — Подсмръкна. — Ти и аз сме сами на този свят, Рой. Само двамата сме. Нямаме си никого другиго.

Зачудих се дали не намеква нещо за отношенията си с Шанън, но не го попитах.

Два дни по-късно потеглих обратно към Сьорлане.

Подминавайки табелата, надникнах в огледалото за обратно виждане. И прочетох OZ[22].

43

През август получих есемес.

Видях, че е от Шанън, и сърцето ми се разтуптя.

През следващите дни го препрочитах многократно, докато реша как да го разтълкувам.

В крайна сметка стигнах до извода, че тя иска да ме види.

Здравей, Рой. Много време мина. Ще ходя в Нотуден, на 3 септември имам среща с потенциален клиент. Ще ми препоръчаш ли хотел?

Прегръдки, Шанън

При първия прочит на съобщението ѝ долових намек за срещите ми с Уни в хотел в Нотуден. Аз обаче не ѝ бях споменавал за Уни, а не помнех да съм споделял и с Карл. Защо не му бях казал ли? Не знам. Определено не защото се срамувах от връзката си с омъжена жена. Но едва ли и мълчаливият Каин в мен ме бе подтикнал да си трая. Все пак до съвсем скоро Карл знаеше почти всичко за мен. Изглежда в даден момент бях осъзнал, че Карл също не е изцяло откровен с мен.

Сигурно Шанън очаква да съм запознат с възможностите за пренощуване в Нотуден, помислих си. И пак прочетох есемеса, макар вече да го знаех наизуст. Наложих си да не търся несъществуващ подтекст в три най-банални изречения.

И все пак.

Защо ще се свързва с мен след едногодишно мълчание и ще ме пита за хотел в Нотуден? Там имаше два, най-много три хотела. В Tripadvisor щеше да намери несравнимо по-полезна и актуална информация от моята. Последното го установих, защото ден след като получих есемеса, влязох в интернет да проверя. И от къде на къде ще упоменава точно на коя дата ще бъде в Нотуден? И това уточнение за среща с потенциален клиент — завоалиран начин да ми даде да разбера, че ще пътува сама, ли е? И последно, но не по важност: що за хрумване да нощува в Нотуден, щом до Ус са едва два часа път с кола?

Добре, да предположим, че няма желание да шофира по тъмно. Или иска да изпие чаша вино по време на вечерята с клиента. Или просто е решила да нощува в хотел за разнообразие. Или дори се нуждае да си почине за малко от Карл. Това ли се опитваше да ми каже с този завоалиран есемес? Не, не! Съобщението си беше съвсем обикновено, удобен повод да възобнови нормалната комуникация със своя девер след излагацията с обяснението му в любов.

Отговорих ѝ още същата вечер.

Здравей! Да, много време мина. „Братрайн“ е екстра. Хубава гледка.

Прегръдки, Рой.

Всяко изречение, разбира се, беше най-старателно премислено. Едва се сдържах да не ѝ задам въпрос от типа „как я караш“ или нещо подобно, което да плаче за по-задълбочен разговор. Забраних си. Моят есемес трябваше да звучи като ехо от нейния. И нищо повече. Получих отговор след час.

Благодаря за помощта, Рой. Прегръдки оттук.

От това съобщение не можеше да се извлече никаква информация. Не ѝ бях оставил кой знае колко голям избор. Беше принудена да се придържа към стила на пестеливия ми, сдържан отговор. Пак се върнах на първия ѝ есемес. Съдържаше ли покана за среща в Нотуден?

През следващите два дни се изтормозих здравата. Дори преброих думите в разменените есемеси. Първият ѝ есемес съдържаше 24 думи, аз бях отговорил с 12, а тя, на свой ред — с 6. Случайно ли всеки следващ есемес съдържаше два пъти по-малко думи от предходния? Трябваше ли сега аз да ѝ изпратя съобщение с три думи и да проверя дали тя ще ми отговори с една дума и половина? Хаха.

Направо се побърквах.

И ѝ писах:

Тогава приятно пътуване.

Докато се въртях в леглото, получих отговор.

Благодаря. Х.

Ето ти дума и половина. Аз, разбира се, знаех, че символът Х означава целувка. Каква целувка обаче? През целия следващ ден издирвах информация в нета. Така и не открих категоричен отговор. Някои свързваха символа със запечатването на писма и документи през Средновековието: с Х и целувка отгоре. Според други Х, препратка към името „Христос“, символизирало религиозна, благославяща целувка. Но най ми допада обяснението, че Х чисто визуално наподобява слетите устни на двама души.

Слетите устни на двама души.

Това ли беше имала предвид Шанън?

Не, по дяволите, невъзможно!

Преди да се усетя, погледнах календара и започнах да броя дните до 3 септември.

След малко Лоте подаде глава от вратата, за да съобщи, че дисплеят на четвъртата колонка угаснал, и ме попита какво прави календарът ми на пода.

Една вечер отидох на бар в Кристиансан. По някое време станах да си вървя и точно тогава към мен се приближи жена.

— Вече си тръгваш?

— Май да.

Загледах се в нея. Би било пресилено да се каже, че е красива. Навярно някога е била. Красива — не, но все пак такива момичета привличат вниманието на момчетата в класа първи. Била е доволно напориста, устата и заядлива. Многообещаваща, както се казва. И навярно е спазила обещанието си прекалено бързо, дала им е каквото са искали, преди да го заслужат. Надявала се е да получи нещо насреща. Оттогава са се случили много неща и вероятно сега ѝ се искаше да не са се случвали — и постъпките ѝ, и причиненото ѝ.

Тази вечер беше на градус и си търсеше мъж, който дълбоко в себе си знае, че ще се превърне в поредното ѝ разочарование. Но ако престанеш да се надяваш, какво ти остава?

Купих ѝ бира. Представих се — казах ѝ, че не съм женен, къде работя и къде живея. После започнах да я разпитвам и я оставих да говори, да попържа всички мъже, съсипали живота ѝ. Казваше се Вигдис. Преди работела в оранжерия, понастоящем била в болнични. Имала две деца от различни мъже. Тази седмица и двете били при бащите си. Преди месец изхвърлила последния си приятел. Предположих, че синината на челото ѝ е оттогава. Сега натиреният любовник обикалял нощем около къщата ѝ с колата си, за да провери дали не е с друг мъж. Затова било най-добре да отидем у нас.

Обмислих предложението ѝ. Кожата ѝ не беше достатъчно бледа, а тялото ѝ беше прекалено едро. Дори да затворех очи, режещият ѝ глас — вече ми стана ясно, че не замлъква задълго — щеше да развали илюзията.

— Благодаря, но утре съм на работа — отказах учтиво. — Друг път.

Устата ѝ се сгърчи в грозна гримаса.

— Само не си въобразявай, че си, видиш ли, якият пич.

— Не съм си го и помислял — пресуших чашата и си тръгнах.

На улицата чух зад гърба си потракване на токчета по асфалта. Знаех, че е тя. Вигдис ме улови под ръка и издуха в лицето ми дима от запалената си цигара.

— Поне ме закарай с такси — помоли се. — Живеем в една посока.

Спрях кола и се качихме. Тя слезе след първия мост пред къща в Люн.

В паркиран автомобил до тротоара седеше мъж. Таксито потегли, обърнах се и видях онзи да се изнизва от колата и бързо да се насочва към Вигдис.

— Спри — подвикнах на таксиджията.

Той намали и в огледалото видях как Вигдис се строполи на земята.

— Дай назад — изкомандвах.

Ако беше видял каквото и аз, шофьорът сигурно нямаше да ме послуша. Скочих от таксито и докато крачех към мъжа, надвесен над Вигдис, затършувах из джобовете си за нещо подходящо, та да го усуча около дясната си ръка. Той ѝ крещеше нещо, вероятно ругатни, давещи се в ехото от слепите, неми стени на уличните сгради. Едва когато се приближих, чух думите:

— Обичам те! Обичам те! Обичам те!

Спуснах се към него и го ударих в мига, когато той вдигна към мен подпухналото си от плач лице. Усетих как кожата на кокалчетата ми се разцепва. Да му се не види. Цапардосах го повторно, този път по носа. Затруднявах се да определя дали пръсналата кръв е негова, или моя.

Фраснах го трети път. Идиотът се олюляваше пред мен, без да прави опит дори да се защити или да избегне ударите ми. Просто се мъчеше да остане изправен, та да продължи да яде бой, сякаш приветстваше физическата ми разправа.

Удрях бързо и методично, все едно бъхтех боксова круша. Не чак толкова ожесточено, за да не нараня кокалчетата си, но достатъчно силно, та да му причиня подкожни кръвоизливи и мутрата му да се подуе като проклет надуваем дюшек.

— Обичам те — повтаряше той шепнешком между ударите, не на мен, а сякаш на себе си.

Коленете му се подгънаха, после още. Трябваше да се целя все по-ниско. Беше като черния рицар в скеча за Монти Пайтън, онзи, дето му отрязват краката, но той не се предава, докато от него не остава само торс, който подскача по земята.

Изтеглих назад хълбока и рамото си, за да му нанеса последен удар, и нещо склещи ръката ми. Беше Вигдис. Беше се метнала на гърба ми.

— Спри! — крещеше режещият ѝ глас в ухото ми. — Недей! Не го наранявай, проклетнико!

Опитах се да я отърся от себе си, но тя не ме пускаше. По обляното в сълзи, подуто лице на мъжа пред мен се разля налудничава усмивка.

— Той е мой! — изкрещя Вигдис. — Мой е, проклетнико!

Гледах мъжа. И той ме погледна. Кимнах. Обърнах се, установих, че таксито е потеглило, и тръгнах пеша към Сьом. Вигдис вися на гърба ми още десет-петнайсет метра и се пусна. Чух тракането на токчетата ѝ, докато тичаше към приятеля си. Чух и утешителните ѝ думи, и неговото хълцане.

Продължих да вървя на изток. Минавах по спящи улици, към Е18. Заваля дъжд. Отдавна не беше валял дъжд като хората. Докато вървях по половинкилометровия стар мост „Варудбруа“, обувките ми жвакаха. Посред моста ме осени прозрението, че всъщност има изход. И бездруго вече бях вир-вода. Надникнах през ръба към зелено-черното езеро. Трийсет метра? Явно обаче мигом ме обзе колебание, защото разумът започна да ми привежда доводи, че ще оцелея, инстинктът ми за самосъхранение ще проговори и ще додрапам до брега, навярно с трайни увреждания на скелета и вътрешните органи, които няма да ми скъсят живота, а ще го вгорчат още повече. Ако все пак чисто хипотетично ме застигнеше късметът да загина във вълните долу, какво щях да спечеля от смъртта си? Внезапно си спомних какво ми бе отговорил старият ленсман на въпроса защо да продължаваме да живеем, щом животът не ни носи радост. „Защото се питам дали не е още по-лошо да си мъртъв.“ А това на свой ред ме подсети за репликата на чичо Бернард, когато му поставиха диагнозата „рак“: „Когато си затънал до гуша в лайна, по-добре да не увесваш нос.“

Засмях се. Да, стоях сам-самичък насред моста и се кикотех гръмко като умопобъркан.

Продължих към Сьом с лека стъпка. По едно време дори започнах да си подсвирквам онова парче на комедийната група „Монти Пайтън“, дето Ерик Айдъл го изпълнява, разпнат на кръста[23]. Щом Вигдиските намират сили да се надяват на чудеса, защо да не се надявам и аз?

На трети септември, в два следобед, се озовах с колата в Нотуден.

44

Високо, млечносиньо небе. Във въздуха още тегне лятна горещина, мирише на борови иглички и на прясно окосена трева, но в поривите на вятъра се усеща и лека хапливост, острота, която напълно отсъства в топлата Сьорлане.

Пътуването от Кристиансан до Нотуден ми отне три часа и половина. Шофирах бавно и на няколко пъти бях на крачка да се откажа. Накрая стигнах до извода, че само едно нещо би било по-жалко от това, в което съм се впуснал — да измина половината път до Нотуден и да се върна.

Паркирах в центъра и тръгнах да обхождам улиците в търсене на Шанън. През детството ни Нотуден ни изглеждаше огромен, чужд и едва ли не заплашителен. Сега — навярно защото бях прекарал толкова много време в Кристиансан — Нотуден изглеждаше странно малък и провинциален.

Оглеждах се усилено за кадилака, макар да ми се струваше по-вероятно да е наела кола от Вилумсен. Надничах в кафенетата и ресторантите, покрай които минавах. Поех към езерото, подминах киното. Накрая влязох в малко кафене, поръчах си кафе без мляко, седнах срещу вратата и се заех да прелиствам вестници.

В Нотуден няма много заведения и по-вероятно беше Шанън да ме намери, отколкото обратното. Щеше да влезе, аз да вдигна глава, погледите ни да се срещнат и очите ѝ да ми кажат, че е излишно да ѝ пробутвам предварително скалъпената за оправдание история: дошъл съм в Нотуден да разгледам обявена за продан бензиностанция; помня, че тя е щяла да идва в Нотуден, но не и че ще идва точно днес! Ако не е заета със срещи цял ден, защо да не пийнем по едно след вечеря? Или дори да вечеряме заедно, стига тя да няма други планове?

Вратата се отвори. Погледът ми сепнато подскочи натам. Влязоха няколко оживено бъбрещи младежи. След тях се появи още една тийнейджърска компания. Явно учебният ден беше приключил. При третото отваряне на вратата видях лицето ѝ. Изглеждаше променена, много по-различна от каквато я помнех. Сега лицето ѝ изразяваше откритост. Тя не ме забеляза и аз можех да я наблюдавам необезпокоявано иззад вестника. Седеше и слушаше момчето, с което влезе. Не се усмихваше, не се смееше. Все още се долавяше известна бдителност, стремеж да прикрие болезнената си чувствителност. Но въпреки това ми се стори, че между нея и момчето има нещо специално, немислим контакт, ако не си допуснал някого близо до себе си. Погледът ѝ зашари из помещението, спря върху мен и за миг застина.

Нямам представа дали бащата на Наталие, тенекеджията Му, ѝ е обяснил защо я записва в гимназията в Нотуден. Нито как е обяснил синините, получени в кухнята им. Най-вероятно Наталие не знаеше, че имам пръст и в едното, и в другото. Но ако все пак дойдеше при мен и ме попиташе защо съм го направил, какво щях да ѝ отговоря? Че съм се намесил, тласкан от чувство на вина, задето не съм успял да направя същото за родния ми брат. Че замалко да превърна баща ѝ в инвалид, защото за мен той е представлявал боксова круша с лицето на моя баща. Че цялата работа е заради мен и моето семейство, не заради нейното.

Погледът на Наталие се плъзна нататък. Едва ли ме позна. Не, беше ме познала, разбира се. Но макар да не знаеше, че съм заплашил баща ѝ със смърт, навярно предпочиташе да се престори, че не познава човека, продавал ѝ таблетки „антибебе“, особено сега, когато ѝ се удаваше шанс да бъде различна от онова прегърбено, свито момиче, което беше в Ус.

Тя беше напът да спре да чува какво ѝ говори момчето. Обърна се към прозореца, с лице, отвърнато от мен.

Станах и си тръгнах. Отчасти за да не я смущавам с присъствието си. Отчасти защото предпочитах никой от Ус да не става свидетел на евентуалната ми среща с Шанън.

В пет часа вече бях обиколил всички заведения в Нотуден с изключение на ресторанта в хотел „Братрайн“, който, предполагах, нямаше да отвори преди шест вечерта.

Слязох от колата, прекосих паркинга и на път към входа изпитах същия онзи трепетен гъдел в стомаха, какъвто изпитвах и преди срещите ми с Уни. Но навярно лигите ми потекоха заради проговорилия у мен рефлекс, формулиран от Павлов, защото в следващия миг безпокойство измести вълнението. Какво, по дяволите, правех тук? Ако се бях хвърлил от моста, щеше да е по-добре. Метнех ли се незабавно в колата, още имах шансове да го направя преди залез-слънце. Аз обаче продължих. Влязох в рецепцията, съвсем същата като в деня преди близо десет години, когато за последно бях в този хотел.

Тя седеше в безлюдния ресторант и натискаше клавишите на лаптопа. Беше облечена в тъмносин костюм и бяла блуза. Късата ѝ рижа коса беше сресана на страничен път и закрепена с фиби. Коленете ѝ, обути в тънки чорапи, се притискаха плътно едно в друго под масата. Носеше черни обувки на висок ток.

— Здравей, Шанън.

Вдигна глава и ме погледна. Усмихна се, без да даде признаци на изненада, все едно най-сетне съм се появил на уговорена среща. Свали си очилата — за пръв път я виждах да ги носи. Широко отвореното ѝ око изразяваше радост от нашата среща след продължителната раздяла, радост, която можеше да се изтълкува като проява на сестринска обич. Искрена, но без затаени чувства. Окото с падналия клепач обаче разказваше съвсем друга история. Навяваше ми представа за жена, току-що обърнала се в леглото до теб. Отражението на утринната светлина блести в ириса ѝ, а погледът ѝ все още е мътен от съня и натежал от чувствена любовна нега. Разтърси ме нещо тежко, подобно на горест. Преглътнах с мъка и се отпуснах на стола срещу Шанън.

— Ти си тук. В Нотуден.

Изрече го с въпросителна интонация. Е, явно нямаше да минем съвсем без заобикалки.

— Да. Дойдох да разгледам една бензиностанция, която съм си набелязал.

— Харесваш ли я?

— Много — отговорих, без да я изпускам от поглед. — Точно там е проблемът.

— И защо е проблем?

— Защото собственикът не я продава.

— Ами намери друга.

— Искам тази — поклатих глава.

— И как смяташ да постигнеш целта си?

— Като убедя собственика, че бензиностанцията не е доходоносна за него и рано или късно така или иначе ще я изгуби.

— А ако той планира да изпробва друг подход?

— Сигурно планира, обещава, а може би дори го вярва. Но след известно време всичко пак ще тръгне постарому. Служителите ще го напуснат, бензиностанцията ще изпадне във фалит и така той ще е пропилял още няколко години в безнадеждно начинание.

— Тоест, вземайки бензиностанцията, ти му правиш услуга, това ли казваш?

— Правя услуга на всички ни.

Тя ме погледна. Колебание ли долових по лицето ѝ?

— Кога е твоята бизнес среща? — попитах.

— Мина. Започна в дванайсет. Приключихме преди три.

— Очакваше ли да продължи по-дълго?

— Не.

— Защо тогава си запазила хотелска стая?

Тя ме погледна и сви рамене. Затаих дъх и усетих как получавам ерекция.

— Яла ли си? — попитах.

Тя поклати глава.

— Отварят чак след час. Искаш ли да се поразходим?

Тя кимна към високите си токчета.

— И тук е хубаво — съгласих се.

— Знаеш ли кого видях?

— Мен?

— Денис Куори. Кинозвездата. Срещнахме го на твоята бензиностанция. Търсеше подходяща снимачна площадка, спомняш ли си? Според мен е отседнал в моя хотел. Четох, че в момента снимат филм.

— Обичам те — прошепнах, но в същия миг тя хлопна лаптопа ненужно силно и това ѝ позволи да се престори, че не ме е чула. — Разкажи ми с какво се занимаваш в последно време.

— Мисля за теб.

— Ще ми се да не е така.

— И на мен.

Мълчание.

Тя въздъхна тежко.

— Може би това беше грешка — каза.

Беше. Минало време. Ако беше използвала сегашно — това е грешка — би означавало, че мисловният процес по темата все още не е приключил. Но „беше“ сигнализираше за вече взето решение.

— Вероятно да — отвърнах и с ръка дадох знак на сервитьора да не се приближава. Сигурно идваше да предложи да ни донесе нещо от кухнята, въпреки че официално беше затворена.

— Откачалка! — просъска Шанън и шляпна челото си с длан. — Рой?

— Да?

Наведе се напред, сложи малката си ръка върху моята и се вгледа в очите ми.

— Това изобщо не се е случвало. Става ли?

— Разбира се.

— Сбогом — усмихна се кратко, сякаш нещо я болеше, грабна лаптопа, стана и си тръгна.

Затворих очи. Потракването на токчетата ѝ ми напомни за стъпките на Вигдис след мен онази нощ в Кристиансан. Само дето онзи път стъпките се приближаваха. Отворих очи. Не си бях помръднал ръката от масата. Единственото ни докосване, откакто бях влязъл във фоайето, продължаваше да пари по кожата ми, както боцкането, което усещаш след много горещ душ.

Отидох до рецепцията. Висок слаб администратор в червено сако ми се усмихна.

— Добър ден, господин Опгор, радвам се да ви видя.

— Здравей, Ралф — застанах пред гишето.

— Видях ви да влизате, господин Опгор, и си позволих да запазя на ваше име последната ни свободна стая. — Администраторът посочи екрана пред себе си. — Щеше да е доста неприятно някой да ви я отмъкне в последната минута, нали?

— Благодаря, Ралф. Да те питам: в коя стая е настанена Шанън Опгор? Или Шанън Алейн?

— В 333-та — отвърна администраторът, демонстративно избягвайки дори да погледне екрана.

— Благодаря.

Бутнах вратата на стая 333. Шанън беше приключила със събирането на багажа в сака си и сега се мъчеше да дръпне ципа. Процеди няколко думи, най-вероятно на баджански английски, притисна сака от двете страни, опита отново. Оставих вратата открехната и влязох. Застанах зад Шанън. Тя се предаде. Закри лицето си с длани. Раменете ѝ се разтресоха. Прегърнах я и усетих как конвулсиите на беззвучния ѝ плач обхванаха и моето тяло.

Няколко минути постояхме така.

Внимателно я завъртях, деликатно избърсах сълзите ѝ с пръсти и я целунах.

Тя ме целуна през сълзи. Заради хлипането ухапа долната ми устна и аз усетих в устата си сладникавия метален вкус на моята кръв, примесен с пикантния силен вкус на нейната слюнка и на езика ѝ. Спрях, готов да се отдръпна при най-незначителен признак на нежелание. Такъв обаче не последва. Полека-лека се освободих от всичките си задръжки: от разума, от тревогата какво следва; от спомена как лежа на долното легло и прегръщам Карл, от мисълта, че той има само мен и само аз все още не съм го предал. Тази картина обаче постепенно отмина, отдалечи се и всички мои усещания се сведоха до настоящето: тя издърпва лешовете на ризата ми от колана, ноктите ѝ притискат тялото ми към нейното, езикът ѝ се увива като анаконда около моя, сълзите ѝ се стичат по бузата ми. Дори на високи токчета е толкова ниска, че се налага да приклекна, за да запретна тясната ѝ пола.

— Не! — простенва тя и се отскубва от ръцете ми.

Най-напред изпитвам облекчение, задето тя ни е спасила. Отстъпвам крачка назад, олюлявам се и все още треперя, но напъхвам ризата обратно под колана.

Двамата дишаме запъхтяно в един ритъм. По коридора чувам стъпки и глас, който говори по телефона. Стъпките и гласът се отдалечават. Аз и Шанън стоим и се взираме напрегнато един в друг. Не като мъж и жена, а като двама боксьори, като двама озверели самци, готови за битка. Защото битката, разбира се, все още не е приключила. Тепърва предстои.

— Затвори проклетата врата! — изсъсква Шанън.

45

— Бия мъже — отвърнах, подадох пакетче снус на Шанън и пъхнах друго под долната си устна.

— С това ли се занимаваш? — Тя повдигна глава, за да отпусна ръка върху възглавницата.

— Не през цялото време, но доста съм се изявявал като побойник.

— Според теб генетично ли ти е заложено?

Оглеждах тавана на 333-та стая. Навремето с Уни отсядахме в друга стая, но обстановката беше абсолютно същата. И миризмата беше същата: на почистващ препарат с дискретен аромат на парфюм.

— Баща ми удряше предимно боксова круша — отвърнах. — Но, да, най-вероятно от него съм наследил любовта към юмручните схватки.

— Повтаряме грешките на нашите родители.

— И нашите собствени — добавих.

С гримаса на отвращение тя извади пакетчето снус от устата си и го постави върху нощното шкафче.

— Свиква се — казах, имайки предвид смученето на снус.

Шанън се сгуши до мен. Малкото ѝ тяло беше по-меко, а кожата — още по-гладка, отколкото си представях. Гърдите представляваха леки възвишения върху заснежена равнина от кожа, а зърната стърчаха като два запалени сигнални фара. Шанън ухаеше на нещо сладко, на силна подправка, а кожата под мишниците и около гениталиите ѝ беше по-тъмно оцветена. И беше жарка като пещ.

— Понякога обзема ли те чувството, че се въртиш в кръг? — попита тя.

Кимнах.

— А когато човек върви по следите от собствените си стъпки, това не е ли знак, че се е изгубил?

— Най-вероятно — отвърнах, но си помислих, че в момента нямам такова усещане.

Сексът с Шанън наистина беше повече животинско сношение, отколкото любене; повече сражение, отколкото нежност; повече ярост и страх, отколкото щастие и удоволствие. По едно време, в разгара на страстите ни, тя се отскубна рязко, зашлеви ме през лицето и ме изкомандва да спра. И аз спрях. После ме шамароса повторно и ме попита защо, по дяволите, съм спрял. И когато започнах да се смея, тя се захлупи по лице върху възглавницата и се разрида. Погалих я по косата, по стегнатите мускули на гърба, по грациозно извития кръст, целунах тила ѝ. Тя спря да плаче и започна да диша тежко. Пъхнах ръка между бузите на дупето ѝ и я ухапах. Тя извика нещо на баджанския си английски, блъсна ме, застана на четири крака и си навири дупето. Бях адски възбуден и изобщо не ми дремеше, че когато я обладах, чух същите викове, каквито и от спалнята, където се чукаше с Карл. Дявол знае дали тази мисъл все пак не ме е разсеяла, защото при свършването малко закъснях да си го извадя. Във всеки случай се оттеглих навреме, за да видя как остатъкът от бремето ми опръсква гърба ѝ във формата на бисерна огърлица, сиво-бяла и блестяща под светлината от уличната лампа на паркинга. Взех пешкир и избърсах спермата. Опитах се да забърша и две тъмни петна, но ми стана ясно, че там кожата просто е потъмняла и няма как да „излязат“. И ме осени мисълта, че това, което правехме, също е своеобразно тъмно петно и няма да излезе.

Но предстоеше нещо различно — бях убеден. Любене, което не е двубой, не е просто сливане на две тела, а единение на две души. Знам колко изтъркано звучи, но не се сещам за друг начин да го изразя. Ние бяхме две шибани души и аз се чувствах у дома си. Тя беше моята следа и аз я бях намерил. И исках единствено да стоя тук и да се въртя в кръг, да се лутам, да се губя, стига да е с нея.

— Ще се разкайваме ли? — попита тя.

— Не знам — отвърнах, но бях сигурен, че аз няма да се разкайвам.

Просто не исках да я плаша, а сто процента щях да го направя, ако ѝ кажех, че я обичам толкова безумно, че не ми пука за нищо друго.

— Имаме само тази нощ — напомни тя.

Спуснахме завесите, за да удължим нощта и да оползотворим до минута наличните часове.

Събуди ме вик на Шанън.

— Успах се!

Измъкна се от леглото, преди да успея да я докосна, и ръката, която прострях след нея, напипа мобилния ѝ телефон върху нощното шкафче. Апаратът изтрещя върху пода. С един замах разтворих завесите, за да видя голото тяло на Шанън, защото, знаех, че предстои продължителен период без тази гледка. Дневната светлина нахлу и аз зърнах за миг гърба ѝ, докато хлътваше в банята.

Втренчих се в телефона, засенчен от леглото. Екранът се беше счупил. Зад затворническа решетка от пукнатини ме гледаше усмихнатото лице на Карл. Едва преглътнах.

Зърнах гърба ѝ само за миг.

Но беше достатъчно.

Легнах в леглото. За последно бях видял толкова разсъблечена от дневната светлина жена, когато Рита Вилумсен стоеше в планинското езеро по бански, с посиняла премръзнала кожа, унизително разголена. Ако досега се бях съмнявал в предположенията си, сега, както се казва, истината получи нагледно потвърждение.

Изясних си какво е имала предвид Шанън с въпроса дали физическата агресия ми е генетично заложена.

46

Карл беше мой брат. В това именно се състоеше проблемът.

Или проблемите.

По-точно: единият проблем беше, че го обичам. Другият — че той бе наследил същите гени като мен. Нямам представа защо преди бях толкова наивен да си мисля, че Карл не носи в себе си същата склонност към физическа агресия като мен и татко. Навярно защото в нашето семейство се смяташе за категорично установено, че Карл се е метнал на мама. Че мама и Карл не биха наранили и муха. Муха — не. Но хора — да.

Станах от леглото и отидох до прозореца. Видях как Шанън претичва през паркинга към кадилака.

Най-вероятно се разкайваше. Най-вероятно не бързаше за конкретен ангажимент, просто се бе събудила и осъзнала, че е допуснала грешка и трябва да се махне час по-скоро оттук.

Преди да излезе, си взе душ, облече се в банята, сигурно се бе и гримирала. Излезе, целуна ме сестрински по челото, промърмори нещо за работна среща в Ос във връзка с хотела, грабна сака и изхвърча навън. Стоповете на кадилака светнаха, когато Шанън, в опит да се включи в движението, замалко не пресече пътя на боклукчийски камион.

Въздухът в хотелската стая все още беше пропит с миризма на секс, парфюм и сън от снощи. Отворих прозореца. Нощес го бях затворил, защото тя крещеше толкова силно, че се побоях някой да не дойде да ни направи забележка, а и защото знаех, че за тази нощ още изобщо не сме приключили. И прогнозите ми се сбъднаха. Всеки път, когато единият от нас се събуждаше, дори съвсем невинно докосване отприщваше нов прилив на страст. Приличаше на неутолим глад.

Когато разтворих завесите, непосредствено преди Шанън да се вмъкне в банята, видях, че по-тъмните участъци по кожата ѝ, които бях взел за естествени потъмнявания, всъщност са синини. Не червени следи и ивици от пламенни ласки, каквито се забелязваха по кожата ѝ след снощните изпълнения — те щяха да се заличат за ден-два. Не. Това бяха белези от силни удари. Кръвонасядания, каквито се задържат с дни и дори със седмици. Ако Карл я беше удрял и по лицето, най-вероятно се бе постарал да не ѝ причини синини, които да не могат да се прикрият с малко грим.

Карл беше набил съпругата си, както навремето видях мама да налага баща ми в коридора на „Гранд Хотел“. Именно този спомен прехвръкна през съзнанието ми, когато след инцидента със Сигмюн Улсен Карл се опита да ме убеди, че падането на ленсмана в Хюкен било злощастен инцидент. Мама. И Карл. Живееш с някого и си въобразяваш, че знаеш всичко за него. Но какво всъщност знаеш? Карл допускаше ли, че съм способен да правя секс с жена му зад гърба му? Едва ли. Отдавна бях разбрал, че ние, хората, си оставаме непознати един за друг. Синините по тялото на Шанън не бяха, разбира се, единствената причина да проумея, че Карл е насилник. По-малкият ми брат беше убиец. Доказваха го простите факти, физичният закон, който гласи, че траекторията на свободно падащите тела е права отвесна линия.

47

Върнах се в Сьорлане. Първите дни непрекъснато очаквах Шанън да звънне, да ми изпрати есемес или имейл, каквото и да е. Подразбираше се, че е редно тя да поеме инициативата, защото от двама ни тя щеше да загуби повече. Или поне аз така си мислех.

Тя обаче мълчеше.

Вече изобщо не се колебаех. Тя съжаляваше. Съжаляваше, разбира се. Беше приказка, фантазия, която посях в съзнанието ѝ с любовното си обяснение, фантазия, която в мир и спокойствие и поради липса на други стимули тя бе развила до нещо фантастично, докато е скучала в Ус. Нещо толкова фантастично, че реалното ми аз, естествено, не е оправдало високите очаквания, които ми е възлагала. Сега, след като спа с мен, тя се бе освободила от натрапчивата фантазия и можеше да се върне към нормалния си живот.

Под въпрос обаче оставаше кога аз ще преболедувам увлечението си. Внушавах си, че моята цел е била да прекарам една нощ с нея, и след като съм я отметнал като постигната в списъка с ангажименти, мога спокойно да продължа напред. И въпреки това всяка сутрин първата ми работа, след като се събудех, беше да си проверя телефона за евентуални съобщения от Шанън.

Тя обаче не се обади никаква.

И аз започнах да спя с други жени.

Внезапно някой сякаш им отвори очите за мен. Все едно в тайно женско сдружение плъзна мълвата, че съм вкарал в леглото жената на брат ми, и ми тръгна име на вървежен пич. И лошата слава е слава, както се казва. Или на челото ми беше изписано, че изобщо не ми пука. Изглежда се превърнах в мълчаливеца с тъжни очи на бара, който, според слуховете, можел да свали всяка с изключение на единствено желаната, и затова грам не му дремело; в мъжа, когото всички жени се опитват да убедят колко греши — има надежда и спасение, има и други свестни жени.

И, да, възползвах се от положението. Играех отредената ми роля. Разправях им историята, но пропусках имената и главно, че моят съперник е родният ми брат. Ако живееха сами, отивахме у тях. Иначе, в краен случай, ги водех в квартирата ми в Сьом. Будех се до непознати жени и се обръщах, за да проверя телефона си за нови съобщения.

Но положението определено се подобри. През някои дни минаваха часове, без да мисля за нея. Маларията, разправят, се причинявала от паразит, който понякога не можеш да изчистиш от кръвта си с години. Разчитах, че стига да страня и да не виждам Шанън, ще я преболедувам за две, максимум за три години.

През декември Пия Сюсе ми се обади по телефона и ми съобщи, че нашата бензиностанция се наредила на шесто място в класацията на бензиностанциите от веригата в Сьорлане. По такива въпроси обаче звънеше не началникът на отдел „Кадри“, а директорът по продажбите Гюс Мюре. Явно Пия искаше още нещо.

— Държим да продължиш да управляваш бензиностанцията и след като изтече договорът ти догодина. Изключително сме доволни от теб и ще ти предложим нови, по-добри условия. Разчитаме да издигнеш бензиностанцията още по-нагоре в класацията.

Това напълно съвпадаше с моите планове. Погледнах през прозореца на офиса ми. Равнинен пейзаж, високи бизнес сгради, магистрала с пътни детелини — копие на детската автомобилна писта на пода в офиса на Вилумсен, където хлапетата си играеха, докато татковците си избираха коли. Готов съм да се обзаложа, че голяма част от продажбите в автоборсата са осъществени именно благодарение на деца, изврънкали баща си да ги заведе да си поиграят.

— Нека помисля — отговорих, благодарих и затворих.

Загледах се в мъглата над гората до зоопарка. Дърветата, представете си, още имаха зелени листа. Откакто дойдох тук преди четиринайсет месеца, не бях видял да прехвръкне и една снежинка. Казват, че тук, в Сьорлане, така и не настъпвала истинска зима. Само зачестявал неприятният пиклив дъжд, а той всъщност не е и дъжд, а по-скоро нещо влажно във въздуха — просто си стои на същото място, защото не може да реши ще се издига ли, или ще се спуска. Точно както живакът в термометъра ден след ден стои на шест градуса. Взирах се в мъглата, притиснала с тежката си пелена още по-ниско околния пейзаж, за да размие очертанията му. Зиме над Сьорлане се настанява застинал в пространството слаб дъжд. И когато телефонът звънна и аз чух гласа на Карл, в продължение на две секунди закопнях — о, как закопнях! — за ледените, смразяващи вихри, за снежните виелици, които навяват в лицето ти снежинки, остри като песъчинки.

— Как я караш? — поинтересува се Карл.

— Горе-долу.

От време на време Карл ми звънеше само за да ме чуе как съм. Как я карам. По гласа му обаче разбрах, че този път причината е друга.

— Горе-долу? — попита въпросително той.

— Извинявай, типично сьорлански израз.

Ненавиждах въпросното „горе-долу“. Ни рак, ни щука.

А при среща с познат на улицата например, сьорланци възкликват „охо“, според мен нещо средно между въпрос и поздрав, от типа на английското how are you, но звучи, все едно са те спипали на местопрестъплението.

— А ти?

— Добре — отвърна Карл.

По гласа му разбирах, че не е добре. Затова чаках продължението.

— Като изключим възникнало малко несъответствие в прогнозната стойност на строежа.

— Колко малко?

— Става дума за забавяне на паричния поток. Падежът на фактурите от строителната фирма настъпва по-рано от предвиденото. Не са ни нужни повече пари в брой за проекта. Просто парите ни трябват по-рано. Обясних на банката, че леко изпреварваме графика.

— А изпреварвате ли го наистина?

— Изпреварваме, Рой. Ти си съсобственик, да не си забравил? Не, не изпреварваме графика. Но да координираш толкова много несериозници, е все едно да редиш пасианс. В строителния бранш са събрани всевъзможни отрепки. Явно в училище само са ги мъмрили и са ги скъсвали от бой, та в крайна сметка сега работят нещо, с което малцина се захващат. Но понеже са много търсени, си отмъщават, като идват и си тръгват, когато им скимне.

— Последните ще станат първи.

— И на юг ли го казват?

— Непрекъснато. Тук бавните неща са на почит. В сравнение с Кристиансан, в Ус нещата вървят на забързан каданс.

Карл се разсмя сърдечно. Смехът му ме развесели и стопли. Стоплих се от смеха на един убиец.

— Шефът на банката се позова на клауза в договора за кредит, съгласно която допълнителни средства за покриване на непредвидени разходи се отпускат само след като банкови експерти направят проверка на строителната площадка, а проклетата проверка установила, че моите твърдения за постигнатия напредък на проекта не отговарят на истината. И между нас възникна малка криза на доверието, така да се каже. Загладих някак си положението, но банката не мирясва. Преди да отпуснат допълнителните средства, било необходимо да уведомя всички съдружници, че предварително одобреният бюджет е превишен. А понеже съгласно споразумението между съучредителите в събирателното дружество те носят неограничена отговорност, за да бъде увеличен капиталът, е нужно да се съберат управляващите съдружници.

— Ами свикай събрание.

— Да. Ще го направя. Но работата е там, че това може да предизвика негативни реакции, а Общото събрание принципно има право да отхвърли предложението за увеличение на капитала. Особено сега, когато Дан започна да души и да рови.

— Дан Кране ли?

— Цяла есен души да ме хване в някоя издънка. Обаждал се в строителната фирма да пита за напредъка на дейността и за бюджета. Търси начин да задълбочи кризата, но не може да атакува, преди да се сдобие с нещо конкретно.

— Трудно ще осъществи намерението си, при положение че една четвърт от абонатите на вестника му, начело с неговия тъст, са сред инвеститорите в хотела.

— Именно. Никой не сере в собственото си гнездо.

— С изключение на папуанския пингвин. Той се изхожда в гнездото, за да го направи гнездо.

— Сериозно?

— Изпражненията му привличат слънчева светлина, разтапят леда, така се образува вдлъбнатинка и — воала! — ето ти гнездо. Журналистите използват същия метод, за да си създадат читателска аудитория. Медиите се хранят от притегателната сила на мръсотията.

— Интересна метафора.

— Да.

— Сигурно се досещаш, че неприязънта на Кране към мен е на чисто лична основа.

— И как смяташ да го спреш?

— Говорих със строителната фирма и ги накарах да ми обещаят да си траят. За щастие те осъзнават интереса си. Вчера обаче разбрах от мой приятел в Канада, че Кране започнал да рови из онзи случай в Торонто.

— Какво ще открие?

— Нищо съществено. Ще е неговата дума срещу моята, пък и цялата история е прекалено сложна и лилипут от типа на Кране не е способен да схване ситуацията в нейната цялост.

— Освен ако не е страшно мотивиран — отбелязах.

— По дяволите, Рой, обаждам се, за да получа поне малко кураж.

— Всичко ще се нареди. В противен случай ще се наложи да помолиш Вилумсен да изпрати на Кране един от силоваците си.

Разсмяхме се. Карл сякаш се поотпусна.

— Как сте вкъщи? — Въпросът ми беше толкова общ, че не ми се вярва гласовите ми струни да са потреперили фалшиво.

— Ами, как да сме. Къщата си е на мястото. Шанън се поуспокои. Продължава да се впряга покрай хотела, но поне спря да ми опява за дете. Явно си дава сметка колко неподходящ е моментът.

Издадох няколко звука, колкото да маркирам пред Карл премерен интерес, но нищо повече.

— Обаждам ти се и за друго. Кадилакът е за ремонт.

— Дефинирай „ремонт“.

— Това е по твоята част. Както ти е известно, нищичко не разбирам от коли. Докато го карала, Шанън чула тракане. Нали като малка се е возила в кубински буик, та твърди, че имала ухо за американски ретроавтомобили.

Предложи да погледнеш кадилака в сервиза, като се прибереш за Коледа.

Мълчах.

— Ще си дойдеш за Коледа, нали? — попита Карл.

— Много хора в бензиностанцията искат да почиват и…

— Не! — прекъсна ме Карл. — Много хора искат заплащане за извънреден труд. Пък и те живеят там, а ти си от Ус! Обеща ми, забрави ли? Имаш семейство. Не е многобройно, но близките ти те чакат с огромно нетърпение.

— Карл, аз…

— Овнешки ребра. Шанън се научи да ги приготвя. И пюре от брюква. Не се шегувам. Шанън обожава традиционните норвежки коледни ястия.

Затворих очи, ала тя мигом се изпречи пред мен, и пак вдигнах клепачи. Мамка му. В никакъв случай. Или пък… Мамка му. И защо не си бях подготвил предварително свястно оправдание? Та аз знаех, че неминуемо ще ме питат за Коледа.

— Ще видя какво ще успея да уредя, Карл.

Така. Осигурих си време да измисля приемливо извинение за пред Карл. Или поне се надявах да го приеме.

— Ще го уредиш, разбира се! — възликува той. — Ние ще приготвим цялото празненство, ти няма нужда да мислиш за нищо! От теб се иска само да се появиш на двора, да усетиш уханието на овнешки ребърца и да поемеш чашата с акевит, с която на стълбите ще те посрещне брат ти. Без теб няма да е същото, Рой. Непременно трябва да се прибереш. Чуваш ли? Непременно!

48

Двайсет и трети декември. Волвото мъркаше доволно, а натрупаните отстрани на шосето преспи приличаха на грамадни кокаинови „магистрали“. По радиото звучеше „Driving Home for Christmas“, което си беше вярно, но аз го спрях и си пуснах парчето „Кокаин“ на Джей Джей Кейл.

Стрелката на скоростомера под разрешената максимална скорост. Пулс в покой.

Пригласях. Не смъркам такива работи. Само веднъж, Когато Карл ми изпрати малко кокаин в едно от редките си писма от Канада. Чувствах се нашмъркан още преди да го вдишам в носа. Вероятно затова не забелязах голяма разлика, след като го смръкнах. Или пък защото бях сам. Превъзбуден и сам, както и сега. Появи се общинската табела. Превъзбуден с пулс в покой. Сигурно на това му казват щастие.

Така и не успях да скалъпя убедително извинение да не се прибера за Коледа. Пък нямаше как никога повече да не се събера с роднините си, нали? Все някак щях да изтърпя три празнични дни. Три дни в една и съща къща с Шанън. А после обратно в изолатора.

Паркирах пред къщата до кафяво субару „Аутбек“. Този нюанс на кафявото сигурно си има име, но хич ме няма в цветовете. Беше натрупал еднометров сняг, слънцето, тъкмо залязваше, а зад близкия хребет на запад се очертаваше силуетът на подемен кран.

Карл ме чакаше на вратата. Лицето му изглеждаше налято, както когато боледуваше от заушка.

— Нова кола? — извиках още щом го зърнах.

— Стара. Трябваше ни джип за през зимата, но Шанън се възпротиви да купим нов. Този е модел от 2007-а. Вилумсен ми го даде за петдесет бона. На безценица, според един от нашите дърводелци, който кара същото субару.

— Боже, да не би да си се пазарил?

— Опгорци не се пазарим — усмихна се широко той. — Но, виж, барбадоските…

Карл ме притисна любвеобилно в прегръдките си и дълго ме държа. Тялото му също ми се стори наедряло. И миришеше на алкохол. Вече бил започнал да празнува, обясни. Нуждаел се да разпусне след много напрегната седмица. Щяло да му се отрази добре няколко дни да не мисли за работа.

Докато Карл говореше, влязохме в кухнята. Най-сетне ускорили темпото на строителните работи. Карл натиснал фирмата изпълнител да побърза и да приключи с грубия строеж, та да започнат работа по интериора, без да чакат до пролетта.

Освен нас двамата в кухнята нямаше никого.

— Изпълнителите дават по-ниски оферти, ако им осигуриш възможност да работят и през зимните месеци — обясняваше Карл.

Или поне така ми се струва, че каза. Всъщност се ослушвах за друго. Чувах обаче само неговия глас и ударите на моето сърце. Пулсът ми се ускори.

— Шанън е на строежа. — Тук вече наострих уши. — Изключително стриктно следи всичко да се изпълнява, както е заложено в проекта ѝ.

— Това е хубаво.

— И да, и не. Архитектите не мислят за разходите. Целта им е единствено и само да се къпят в блясъка на шедьовъра си. — Карл се засмя уж добродушно, но под повърхността клокочеше гняв. — Гладен ли си?

Поклатих глава.

— Ще закарам кадилака до сервиза, та да отметна този ангажимент.

Карл поклати глава.

— Не е тук. Шанън го взе.

— С него ли отиде до строежа?

— Да. Пътят не е изцяло готов, но стига чак до строителната площадка.

Карл каза това със странна смесица от гордост и болка. Сякаш се е охарчил страшно много за изграждането на въпросния път. Не бих се учудил. Теренът беше стръмен и за да се прокара път, трябваше да се взривяват скали.

— При толкова натрупал сняг защо не е взела субаруто?

— Не харесва ръчни скорости — сви рамене Карл. — Предпочита американски коли. С такива е израснала.

Отнесох сака си в детската стая и слязох при Карл.

— Една бира? — предложи той, отпивайки от отворена бутилка.

Поклатих глава.

— Ще отида да навестя колегите от бензиностанцията и да си взема официална риза от сервиза.

— Тогава ще звънна на Шанън да закара кадилака до сервиза, а после да се прибере с теб. Става ли?

— Да.

Карл ме погледна. Или поне така си мисля, защото точно в този момент съсредоточено разглеждах разпрал се шев на ръкавицата ми.

В бензиностанцията заварих Юлие и Егил. При появата ми тя грейна и закрещя. Пред касата се виеше опашка, но Юлие изскочи иззад щанда и се хвърли на врата ми, все едно се е прибрал родният ѝ брат. Всъщност тя ме прегърна съвсем по сестрински. Не усетих предишното ѝ страстно желание, предишното плътско влечение, което я тласкаше към мен. И за миг изпитах едва ли не разочарование, осъзнавайки, че съм я изгубил или по-скоро вече не съм обект на тийнейджърското ѝ увлечение. И макар в сметките ми никога да не е влизало тя да е влюбена в мен или да отвръщам на чувствата ѝ, осъзнах, че в мигове на самота ще си представям какво е можело да бъде; от какво съм се отказал.

— Пълна лудница, а? — попитах, след като тя най-сетне ме пусна, и се огледах.

Маркус беше изкопирал миналогодишната украса и бе заредил с асортимента от предната Коледа — беше изключително сполучлив. Умно момче.

— Да! — весело отговори Юлие. — Аз и Алекс сме сгодени.

И протегна ръка към мен. Вярно — имаше годежен пръстен!

— Късметлийка — усмихнах се, влязох зад щанда и обърнах бургер, на път да прегори. — А ти как я караш, Егил?

— Добре. — Той тъкмо въвеждаше в касовия апарат цената на изсушен ечемичен сноп[24] и машинка за подстригване. — Весела Коледа, Рой!

— И на теб — отговорих и за миг огледах света от старото ми място: зад щанда на бензиностанцията, която трябваше да стане моя.

Излязох навън, на студа и зимния мрак. Поздравявах забързани клиенти, от чийто уста се кълбяха сиви облачета. Някакъв тип в тънък костюм пушеше пред едната бензинова колонка. Отидох до него.

— Не можете да пушите тук — казах.

— Мога — отвърна той с нисък продран глас, намек за вероятно увреждане на гласните струни.

Едничката кратка дума не беше достатъчна да определя наречието му, но ми прозвуча южнонорвежко.

— Не — настоях.

Той като че ли се усмихна. Във всеки случай очите му се превърнаха в тесни цепки върху месестото лице.

— Само гледай.

И аз го направих, гледах го. Не беше висок, всъщност по-нисък от мен, към петдесетгодишен, с гнойни пъпки по червендалестото, някак подпухнало лице. От разстояние ми се беше сторил затлъстял в костюма си на одитор, но сега, отблизо, установих, че не тлъстини изопват плата. А широки рамене. Яки гърди. Масивен гръб. Напомпани бицепси. За да поддържаш такава мускулна маса на неговите години, сигурно е нужно да зобиш яко анаболи. Той вдигна цигарата и дръпна силно. Пламъчето лумна. Внезапно средният пръст ме заболя.

— Стоиш до бензинова колонка, дявол да го вземе. — Посочих голяма табела с надпис „Пушенето забранено“.

Не го видях да се движи, но неочаквано се озова съвсем близо до мен. Толкова близо, че дори да замахнех, ударът ми нямаше да набере достатъчно сила.

— И какво ще направиш по въпроса? — попита той още по-тихо.

Бях се заблудил. Не говореше на южнонорвежко наречие, а с датски акцент. Бързината му ме безпокоеше повече от мускулите. Както впрочем ме безпокояха и агресията, и желанието — не, светещият от тесните му очи садистичен порив да причинява поражения. Все едно се взирах в зинала паст на освирепял питбул. Както и с кокаина, бях пробвал подобно нещо само веднъж и не изпитвах никакво желание да повтарям. Страхувах се. Да, беше ме страх. И ми хрумна, че навярно точно така са се чувствали момчетата и мъжете в Ортюн в секундите преди да ги смажа от бой. И те като мен сега са осъзнавали, че са изправени пред по-силен и по-бърз противник, склонен да прекрачи граници и да прояви бруталност, на каквато те не са способни. Съзирайки тази налудничава липса на всякакви задръжки, започнах да отстъпвам заднешком.

— Нищо не смятам да правя — отвърнах също съвсем тихо. — Весела Коледа, да му се не види.

Той се ухили и също се оттегли заднешком, без да ме изпуска от поглед. Навярно на свой ред видя у мен онова, което аз съзрях в него, и затова ми оказа уважението да не ми обърне гръб. Стигна до ниска бяла спортна кола и се качи. „Ягуар“, един от последните модели през седемдесетте. Датска регистрация. Широки летни гуми.

— Рой! — чух глас зад мен. — Рой!

Обърнах се. Беше Стенли. Тъкмо излизаше от бензиностанцията, натоварен с найлонови пликове, откъдето се подаваше руло опаковъчна хартия за подаръци с коледни мотиви. Домъкна се до мен.

— Радвам се да те видя!

Поднесе ми бузата си, защото ръцете му бяха заети. Прегърнах го набързо.

— Мъж купува коледни подаръци от бензиностанция ден преди Бъдни вечер — казах.

— Класика, нали? — засмя се Стенли. — Дойдох тук, защото във всички други магазини има опашки. Днес Дан Кране написа, че търговските обекти в Ус отчитат рекорден оборот. Никога досега хората не са харчили толкова много пари за коледни подаръци. — Сбърчи чело. — Изглеждаш ми пребледнял. Добре ли си?

— Да — уверих го. Чух как ягуарът изрева тихо и потегляйки, заръмжа. — Виждал ли си тази кола преди?

— По-рано днес я мярнах да тръгва от паркинга пред редакцията на вестника. Стилно возило. Между другото, напоследък мнозина се сдобиха със стилни коли. Освен теб и Дан. Впрочем, днес и той ми се видя пребледнял. Дано не е тръгнал някакъв грип, защото мисля да си изкарам спокойно коледните празници.

Белият ягуар се изгуби в декемврийския мрак. Пое на юг. Може би към Амазонка, неговата родина?

— Как е пръстът ти?

Вдигнах дясната си ръка със скования среден пръст.

— Изпълнява си основното предназначение.

Стенли се засмя добродушно на тъпата шега.

— Радвам се. Как е Карл?

— Доколкото разбрах, всичко е наред. Пристигнах днес.

Стенли видимо се канеше да добави нещо, но се отказа.

— Доскоро, Рой. Между другото, на двайсет и пети у нас ще се съберем на празнична закуска. Заповядай.

— Благодаря, но рано сутринта на двайсет и пети потеглям към Кристиансан, защото съм на работа.

— А на трийсети декември? Пак ще правя събиране. Предимно необвързани хора, познаваш ги.

Усмихнах се.

— Lonely hearts’ club?[25]

— Нещо такова — усмихна се на свой ред той. — Ще се видим ли?

Поклатих глава.

— Пуснаха ме да почивам на Бъдни вечер, но в замяна обещах да работя на трийсет и първи декември. Все пак благодаря.

Пожелахме си весела Коледа. Прекосих площадката и отключих вратата на автосервиза. С влизането ме лъхнаха добре познати стари миризми: на моторно масло, автошампоан, обгорен метал и мръсни парцали. Дори овнешките ребърца, печката на дърва и боровите иглички не ухаят толкова приятно колкото този коктейл. Включих осветлението. Всичко си беше, както го бях оставил.

Влязох в спалната ниша и си извадих риза от гардероба. После отидох в офиса — най-малкото помещение, което се стопляше най-бързо — и пуснах на максимална степен вентилаторната печка. Погледнах часовника. Тя можеше да дойде всеки момент. Вината сърцето ми да блъска като парен чук, вече не беше на пъпчивия бияч до бензиновите колонки. Дум, дум. Огледах отражението си в прозореца, понагласих си косата. Устата ми пресъхна. Оправих регистрационната табела от Лесото. Обикновено се килваше на една страна, когато стените се свият заради студа. Същото ставаше и през лятото, само че се накланяше в другата посока.

Някой почука на прозореца. Подскочих, та чак столът на колелца изскърца пронизително.

Вторачих се в мрака. Най-напред видях само собственото си отражение, после обаче различих и нейното лице. Намираше се вътре в моето, сякаш представлявахме един човек.

Станах и тръгнах към вратата.

— Бррр — потрепери Шанън и се шмугна бързо вътре. — Ама че студ! Добре че се калявам с ледени бани!

— Ледени бани — повторих. Гласа ми го нямаше никакъв. Стоях пред Шанън неловко изправен, с отпуснати встрани ръце, в „естествената“ поза на бостанско плашило.

— Да, представи си! Рита Вилумсен е почитателка на ледените бани и запали мен и още няколко момичета да се присъединим. Ходим три пъти седмично. Другите две се отказаха и сега сме само аз и Рита. Тя пробива дупка в леда и — цоп! — скачаме вътре.

Шанън бъбреше припряно и задъхано и аз се зарадвах, че не само аз се държа недодялано.

Шанън млъкна и ме погледна. Беше сменила семплото елегантно палто с шушляково яке, отново черно. Носеше и нахлупена над ушите черна шапка. Но си беше тя. Наистина беше Шанън. Жена, с която бях имал съвсем истински физически контакт и въпреки това сега ми се струваше, че е излязла от сън. От трети септември непрекъснато сънувах този сън. И ето я пред мен — с очи, греещи от радост, и усмихната уста, която във въображението си бях целувал сто и десет пъти след последната ни среща.

— Не чух кадилака — проговорих аз. — И аз се радвам да те видя.

Тя отметна глава назад и се разсмя. И този смях отприщи в мен същинска лавина, трупала се дълго и готова да се сурне при най-слабото омекване на времето.

— Паркирах на светло пред бензиностанцията — обясни Шанън.

— Още те обичам.

Тя отвори уста да ми отговори, но не отрони ни дума. Видях как преглътна с мъка, очите ѝ плувнаха във влага. Не бях сигурен дали са сълзи, преди една от тях да се отрони и да падне върху бузата ми, а после да се стече по нея.

Хвърлихме се в прегръдките си.

Два часа по-късно се прибрахме вкъщи. Заварихме Карл да хърка в татковия фотьойл.

Казах, че отивам да си легна. Докато се качвах по стълбите, чух как Шанън събуди Карл.

За пръв път от повече от година не сънувах Шанън.

Сънувах как падам.

49

Бъдни вечер за трима.

Спах до дванайсет на обяд. През изминалите седмици се бях съсипал от работа и имах да си наваксвам със съня. Слязох на долния етаж, пожелах весела Коледа, сварих кафе, разлистих старо коледно списание, разказах на Шанън някои по-особени норвежки коледни традиции, помогнах на Карл да разбие пюрето от брюква. Той и Шанън не размениха нито дума. Излязох да рина сняг, макар че през последните два дни липсваха следи да е валяло. Смених ечемичния сноп с нов, сварих коледна оризова каша и я оставих в хамбара.[26] Поблъсках боксовата круша. Излязох на двора и си сложих ските. Първите метри вървях по необичайно широки коловози, явно от летни гуми. После настъпих ръба на преспата и проправих пъртина към хотела.

Строителната площадка, кой знае защо, ми заприлича на лунен пейзаж. Големите дървени модули, за които ми беше говорил Карл, бяха закрепени за основата със стоманени въжета, според инженерите достатъчно надеждни да ги задържат дори при ураганен вятър. В бараките на строителите не светеше. Нали беше Бъдни вечер. Спускаше се мрак.

На връщане чух протяжен, скръбен, познат тон, но не видях птица.

Не знам колко време прекарахме край масата, не по-малко от час, но имах чувството, че са поне четири. Овчите ребърца сигурно са били превъзходни — поне Карл ги похвали, а Шанън гледаше надолу към храната в чинията и му благодареше с вежлива усмивка. Бутилката с акевит стоеше при Карл и той непрекъснато наливаше в чашата ми, та явно и на мен ми се бе отворила глътката. Карл разказа за парада на Дядо Коледа в Торонто, където се запознали с Шанън, докато се возили заедно в шейна, изработена и украсена от техни общи приятели. Било минус двайсет и пет градуса и Карл предложил да ѝ стопли ръцете под овчите кожи.

— Трепереше като лист, но ми отказа — засмя се Карл.

— Не те познавах. Пък и ти носеше маска.

— Маска на Дядо Коледа — обърна се към мен Карл. — На кого ще се довериш, ако не на Дядо Коледа?

— Сега всичко е наред. Вече си свали маската — отбеляза Шанън.

След вечерята ѝ помогнах да разтреби масата. В кухнята тя изплакна чиниите с топла вода. Погалих я по гърба.

— Недей — тихо помоли тя.

— Шанън…

— Недей! — Обърна се към мен с насълзени очи.

— Не можем да се преструваме, все едно нищо не е станало.

— Трябва.

— Защо?

— Не разбираш. Трябва, повярвай ми. Просто прави каквото ти казвам.

— Какво именно?

— Преструвай се, че нищо не се е случило. За бога, нищо не се е случило. Беше… беше просто…

— Не. Това е всичко. Знам го. Знаеш го и ти.

— Моля те, Рой. Умолявам те.

— Добре. Но от какво се страхуваш? Да не ти посегне пак? Защото, ако те докосне и с пръст…

Тя издаде звук — нещо средно между смях и хлипане.

— Не аз съм в опасност, Рой.

— А кой, аз ли? Боиш се да не би Карл да ме пребие ли?

Усмихнах се. Не исках, но се усмихнах.

— Не да не би да те пребие — поправи ме тя.

Със скръстени пред гърдите ръце, тя сякаш зъзнеше. Нищо чудно наистина да ѝ беше студено, защото температурата навън падаше бързо. Стените пукаха.

— Подаръци! — провикна се Карл от дневната. — Някой е оставил подаръци под елхата!

Шанън се оплака от главоболие и си легна рано. На Карл му се пушеше и настоя да се облечем добре и да седнем в зимната градина — доста подвеждащо определение, при положение че живакът там показваше петнайсет градуса под нулата.

Карл извади от джоба на якето си две пури. Подаде ми едната. Поклатих глава и вдигнах кутийката със снус.

— Хайде де — подкани ме той. — Трябва ни тренинг, нали ни предстои да запалим победни пури.

— Пак ли си оптимист?

— Винаги.

— При последния ни разговор бяха възникнали някои проблеми — напомних.

— За какво говориш?

— За паричния поток. И за разследването на Дан Кране.

— Проблемите са, за да се решават. — Карл издуха смесица от кондензиран дъх и тютюнев дим.

— И как ги разреши?

— Разреших ги. Това е важното.

— Да не би Вилумсен да е решението и на двата проблема?

— Вилумсен ли? Това пък откъде ти хрумна?

— Вилумсен раздава на свои бизнес партньори същата марка пури, каквато пушиш ти.

Карл извади от устата си пурата и огледа тънката червена лента около нея.

— Сериозно?

— Да. Та не си въобразявай, че тези пури са кой знае колко специални.

— Не са ли? Замалко да се заблудя.

— И така, каква сделка сключи с Вилумсен?

Карл всмука от пурата.

— Как мислиш?

— Взел си заем от него.

— Брей — усмихна се Карл. — Пък после някои ще ми разправят, че аз съм бил по-умният от нас двамата.

— Това ли направи? Продаде ли си душата на Вилумсен, Карл?

— Душата? — Карл изля последната глътка акевит в смешно малката чашка. — Не знаех, че вярваш в душата, Рой.

— Отговорѝ ми.

— На пазара за душѝ предлагането винаги е по-голямо от търсенето, Рой. Така погледнато, той ми предложи добра цена за моята душа. Неговият бизнес също зависи от благополучието в Ус. А сега Вилумсен се е набутал с голяма инвестиция в моя хотел и загина ли аз, отива си и той. А ако ще вземаш пари назаем, трябва да вземеш много, Рой. Така не само кредиторът ти ще разполага с инструмент за изнудване, но и ти. — Вдигна чашата си към мен.

Нямах нито чаша, нито отговор.

— Какво обезпечение ти поиска? — попитах.

— Какво обезпечение иска обичайно Вилумсен?

Кимнах. Само честната ти дума. Душата ти. Значи все пак заемът не е чак толкова голям.

— Дай да говорим за друго, не за пари. Тази тема е скучна. Вилумсен ме покани с Шанън на новогодишното парти у тях.

— Честито — подхвърлих лаконично.

На новогодишното парти у Вилумсен се събираха важните клечки от селото. Бивши и настоящи местни управници, собственици на земя, винаги готови да продадат парцели на мераклии да си построят хижа; богаташи и стопани на достатъчно големи ферми, за да го раздават тузарски. Те именно формираха местния елитен затворен кръг, но, разбира се, отричаха неговото съществуване.

— Кажи сега какво не му беше наред на моя хубав кадилак?

Прокашлях се.

— Дреболии. Нормално е — навъртял е доста километри и не е бил жален. В нашия край е пълно със стръмни баири.

— Значи, нищо непоправимо?

Свих рамене.

— Временно може да се закърпи, но най-добре да се отървеш от таратайката. Купи си нова кола.

— И защо? — погледна ме Карл.

— Кадилаците са капризни. Започнат ли разни дреболии да дават фира, това е знак, че се задават по-големи повреди. А ти не умееш да ремонтираш коли, нали?

Карл свъси чело.

— Така е, но аз не искам друга кола. Ще я поправиш ли, или не?

Свих рамене.

— Ти си шефът. Ще направя каквото кажеш.

— Добре. — Дръпна от пурата и я огледа. — Донякъде е жалко, че те така и не доживяха да видят какво постигнахме в живота, Рой.

— Мама и татко ли?

— Да. Според теб какво щеше да прави татко сега, ако беше жив?

— Да дращи по капака на ковчега от вътрешната му страна — отвърнах.

Карл прикова очи в мен. После се разсмя. Потръпнах. Демонстративно си погледнах часовника и се прозинах пресилено.

През нощта пак сънувах как падам. Стоя на ръба на Хюкен и слушам как мама и татко ме викат, викат ме при себе си. Надвесвам се над ръба, както, според разказа на Карл, старият ленсман се бил надвесил и полетял към пропастта, преди изпод краката му да се отрони камък. Не виждам предницата на колата, защото се намира близо до скалата. Върху капака на багажника обаче съзирам два огромни гарвана. Литват и се устремяват към мен. Приближават се… О, Боже! Ами те са с лицата на Карл и Шанън. Прехвърчайки над мен, Шанън изкрещява два пъти и аз се сепвам от съня си. Втренчих се в мрака и затаих дъх, ала от спалнята не се чуваше нито звук.

На двайсет и пети декември лежах до късно. Накрая вече ме хванаха нервите и станах. Карл и Шанън тръгнаха за литургия. Видях ги през прозореца. Бяха се издокарали, но дискретно. Потеглиха със субаруто. И така, станах, помотах се из къщата и хамбара, постегнах това-онова. По едно време се заслушах как студеният въздух разнася надалеч крехкия звън на църковните камбани. После се качих във волвото и подкарах към сервиза. Там се заех с кадилака. Имаше достатъчно работа да откарам чак до вечерта. В девет звъннах на Карл, съобщих му, че кадилакът е готов, и му предложих да дойде да си го вземе.

— Сега не ме бива да шофирам — отвърна той.

Не се изненадах особено.

— Тогава прати Шанън.

Долових колебание.

— Добре, но в такъв случай субаруто ще остане при теб.

През ума ми препърха мисъл: „при теб“ за него означава „в сервиза“. Значи, „в «Опгор»“ беше „при него“.

— Аз ще карам субаруто, а Шанън — кадилака — поясних.

— Тогава волвото ще остане в сервиза.

— Добре. Ще направим следното. Аз ще докарам кадилака при теб, а после Шанън ще ме докара дотук да вземем волвото.

— Вълкът и козата — изтърси Карл.

Дъхът ми секна. Наистина ли каза точно това, наистина ли сравни мен и Шанън с вълк и коза? Откога знаеше? Какво ли ни предстоеше?

— Ало, там ли си? — попита Карл.

— Да — отговорих с удивително спокойствие. Изпитах облекчение.

Да, определено ми олекна. Щеше да е брутално, но поне повече няма да ми се налага да се държа като проклет измамник.

— Доизкажи се, Карл. Какво беше това с вълка и козата?

— Ами нашата ситуация с трите коли ми напомни за онази детска гатанка, в която селянин трябва да превози с лодка зелка, вълк и коза, спомняш ли си я? Да, ама в лодката се побира само селянинът и едно от трите. Как да прекара товара си през реката, така че вълкът да не изяде козата, а козата — зелката? Страшна главоблъсканица. Я по-добре паркирай кадилака пред сервиза и се прибери. После по някое време Шанън ще иде да го вземе. Благодаря ти за ремонта, братко. Ела да пийнем по едно.

Стисках толкова силно телефона, че контузеният ми среден пръст ме заболя. Карл, оказа се, не е имал предвид онова, от което се опасявах. Пак задишах нормално.

— Добре — отговорих.

Прекъснахме.

Втренчих се в телефона. Ситуацията наистина ли му бе заприличала на детската главоблъсканица? Очевидно. Опгорци може да не казваме всичко, каквото си мислим, но говорим ли, не говорим с недомлъвки.

Прибрах се в имението. Заварих Карл в дневната. Предложи ми питие. Шанън вече си била легнала. Казах, че не ми се пие алкохол, изморен съм, пък и утре потеглям рано за Кристиансан и отивам направо на работа.

В леглото в детската стая се мятах наляво-надясно нито заспал, нито буден до седем сутринта. Тогава станах.

В кухнята цареше мрак. Сепна ме шепот откъм прозореца:

— Не пали лампата.

Можех да се ориентирам в кухнята и със завързани очи. Извадих си чаша от шкафа и си налях кафе от каната. Отидох до прозореца. Светлината от снега озаряваше частично лицето ѝ. Едва сега видях отока.

— Какво се случи?

— Вината бе моя — сви рамене тя.

— Защо? Възрази ли му за нещо?

Тя въздъхна.

— Прибирай се вкъщи и не мисли за това, Рой.

— Моето вкъщи е тук — прошепнах и внимателно докоснах подутината. Шанън не се отдръпна. — И не мога да не мисля за това. Мисля за теб непрекъснато. Невъзможно е да спра. Невъзможно е да спрем. Спирачките са развалени и не подлежат на ремонт.

Докато говорех, неволно бях повишил глас и тя машинално погледна към кюнеца и дупката в тавана.

— Пътят, по който се движим в момента, води към пропаст — зашепна тя. — Прав си. Спирачките отказват. Трябва да поемем в друга посока, за да не полетим в пропастта. Ти трябва да поемеш в друга посока, Рой. — Хвана ръката ми и я притисна към устните си. — Рой, Рой. Бягай, докато не е станало късно.

— Обичам те.

— Не го казвай.

— Вярно е.

— Знам, но ме боли, като го чувам.

— Защо?

Лицето ѝ се сгърчи в гримаса, гримаса, която рязко помрачи красотата ѝ. Така ми се прииска да целуна това лице, да целуна нея.

— Защото аз не те обичам, Рой. Да, желая те, но обичам Карл.

— Лъжеш.

— Всички лъжем. Дори когато си мислим, че казваме истината. Наричаме истина просто най-изгодната за нас лъжа. А нашата способност да вярваме в необходими лъжи е безгранична.

— Но ти знаеш, че това не е вярно!

Тя сложи пръст пред устните ми.

— Трябва да е вярно, Рой. А сега си върви.

С волвото подминах табелата с надпис „Ус“, докато навън все още бе непрогледен мрак.

Три дни по-късно звъннах на Стенли да го питам още ли важи поканата му за новогодишното парти.

50

— Колко хубаво, че дойде. — Стенли стисна ръката ми и ми подаде чаша с жълто-зелена напитка, в която плуваха натрошени парчета лед.

— Честита Коледа.

— Най-сетне един човек да прави разлика между „весела“ и „честита“! — Смигна ми и ме въведе в дневната, при другите гости.

Би било твърде пресилено да се твърди, че къщата на Стенли е тузарска, защото в Ус тузарски къщи нямаше, с изключение евентуално на къщите на Вилумсен и Ос. Но докато домът на Ос беше обзаведен със смесица от здрав селски разум и самоуверената трезвост на старите пари, то къщата на Стенли представляваше объркваща еклектика от рококо и съвременно изкуство.

Над столовете и масата, имитация от XVIII век, в дневната висеше огромна, грубо нарисувана картина, оформена като книжна корица с надпис „Death, what’s in it for me?“[27].

— Харланд Милър — обясни Стенли, проследил погледа ми. — Охарчих се страшно.

— Толкова ли я хареса?

— Май да. Добре де, роля навярно изигра и миметичното желание. Всички искат да имат картина на Милър.

— Миметично желание?

— Извинявай, философът Рене Жирар въвежда понятието. Неговата концепция е, че автоматично желаем същото като хората, обект на нашето възхищение. Ако твоят идол в живота се влюби в жена, ти подсъзнателно си поставяш за цел да спечелиш същата жена.

— Мхм. В твоя случай ти в кого си влюбен обаче? В мъжа или в жената?

— Добър въпрос.

Огледах се.

— Дан Кране е тук. Не е ли абониран за новогодишното парти на Вилумсен?

— В момента тук има повече приятели, отколкото там. Извини ме, Рой, но трябва да се погрижа за две-три неща в кухнята.

Тръгнах да обиколя компанията. Дванайсет познати лица и имена. Симон Нергор, Курт Улсен, Грете Смит. Някъде се спирах, заставах леко разкрачен като върху палуба на кораб и се заслушвах в разговорите. Въртях чашата в ръка и се опитвах да не поглеждам часовника. Бъбреха за Коледа, за главния път, за времето, за климатичните промени, за прогнозираната от синоптиците буря, която вече навяваше отвън снега в преспи.

— Екстремни атмосферни явления — изкоментира някой.

— Обичайната новогодишна фъртуна — контрира друг. — Поразтърси се и ще установиш, че се развилнява на всеки пет години.

Задуших прозявката си.

Дан Кране стоеше сам до прозореца. Не бях виждал неизменно учтивия, общителен вестникар в такова настроение. Не разговаряше с никого и оглеждаше гостите със странно див пламък в очите, докато пресушаваше чаша след чаша от жълтеникавия коктейл на домакина.

Неохотно се приближих към него.

— Как е? — попитах.

Изгледа ме едва ли не с изненада, че изобщо някой си прави труда да го заговори.

— Добър вечер, Опгор. Чувал ли си за комодския варан?

— Оня гигантски гущер?

— Същият. Среща се само на няколко съвсем мънички индонезийски острова; единият е Комодо. Има размери колкото община Ус. Комодският варан не е чак толкова голям, колкото си мислят хората. Тежи приблизително колкото мъж в зряла възраст. Движи се бавно, на нас двамата няма да ни се опре да му избягаме. Затова му се налага да напада от засада. Да, от малодушна засада. Но не те убива в момента на нападението. О, не. Само те хапе. Без значение къде, на пръв поглед невинно ухапване по прасеца. Ти се измъкваш и си мислиш, че си спасен. Истината обаче е, че варанът ти е инжектирал отрова. Бавно действаща, слаба отрова. Ще се върна на въпроса защо е слаба, но преди това само мимоходом да спомена, че производството на отрова изисква много енергия от отровните животни. Колкото по-силна е отровата, толкова повече енергия поглъща производството ѝ. Отровата на комодския варан пречи на кръвта да се съсирва. И изведнъж ухапаният започва да кърви неудържимо, раната на прасеца ти не заздравява, вътрешните кръвоизливи от ухапването не спират. И където и да избягаш на малкия индонезийски остров, дългият помирисващ език на комодския варан ще улови следата ти и гущерът бавно ще се помъкне след теб. Дните минават, ти отпадаш все повече и скоро не си в състояние да се придвижваш по-бързо от варана. Той те настига и те ухапва пак. И пак. Цялото ти тяло кърви неудържимо и губиш много кръв. Няма къде да избягаш, защото си пленник на този малък остров, а миризмата ти е навсякъде.

— И какво става накрая? — попитах.

Дан Кране мълчеше, втренчен в мен. Изглеждаше едва ли не обиден, бе възприел въпроса ми по-скоро като опит да сложа край на дългото му експозе.

— За отровните животни, обитаващи маломерни пространства, където по чисто практически или други причини плячката няма къде да избяга, е безсмислено да произвеждат енергоемка отрова с бързо действие. Те подлагат жертвите си на бавна агония. На практика това е еволюция. Какво ще кажеш, Опгор?

Опгор нямаше какво да каже. Той очевидно говореше за човек отровител, но кого имаше предвид? Силовия събирач на дългове от Дания? Вилумсен? Или някой трети?

— В прогнозата съобщиха, че през нощта вятърът ще утихне — информирах го аз.

Кране завъртя очи към тавана, обърна се и се загледа през прозореца.

Едва когато седнахме на масата, разговорът се завъртя около хотела. Осем от дванайсетимата сътрапезници участваха в проекта.

— Да се надяваме, че строежът е стабилно укрепен — обади се Симон и погледна към големия панорамен прозорец, който пукаше под напора на вятъра.

— Укрепен е — увери го някой с твърда убеденост. — По-скоро вятърът ще отнесе петдесетгодишната ми хижа, отколкото хотела.

Вече не се сдържах и си погледнах часовника.

По традиция цялото село, и мало, и голямо, се стичаше на площада в минутите преди полунощ. Нямаше речи, не брояхме наобратно, изобщо липсваха всякакви формалности. Беше само повод хората да се съберат, да чакат заедно фойерверките, а после — в продължение на трийсетинаминутен карнавален хаос и социална разюзданост — да се възползват от масовите прегръдки в полунощ, за да притиснат тяло и буза в онзи или онези, които през останалите девет хиляди часа от годината са забранена територия. Дори новогодишното парти у Вилумсен щеше да прекъсне и елитът да се смеси с простолюдието.

Някой спомена нещо за икономическия подем в селото.

— Заслугата е на Карл Опгор — прекъсна го Дан Кране. Хората бяха свикнали да чуват леко носовия му спокоен глас. Този път обаче той звучеше суров, гневен. — Или вината. Зависи от гледната точка.

— Как така? — попита някой.

— В Ортюн неговата пламенна реч в защита на капитализма подтикна всички да затанцуват около златния телец, както впрочем би било правилно да се нарича хотелът. „Златен телец“. Макар че… — Кране обходи с поглед сътрапезниците. — „Ус Спа“, както е замислено, е доста подходящо име. Полската дума „оспа“ означава едра шарка, болест, погубвала цели градове, и то чак до двайсети век.

Грете се разсмя. Думите на Кране бяха остри и духовити в типичния му стил, но този път бяха поднесени агресивно и злобно и около масата се възцари мълчание.

Усетил неловката атмосфера, Стенли вдигна чаша с усмивка.

— Забавно е, Дан, но малко преувеличаваш, нали?

— Ни най-малко. — Дан Кране се усмихна студено и прикова поглед в стената над главите ни. — Организация, при която всички инвестират, без да разполагат с пари в брой, си е чисто копие на големия икономически срив през октомври 1929 година. Тогава разорени инвеститори скачали от небостъргачите по Уолстрийт, но те са само върхът на айсберга. Истинската национална трагедия се стоварила върху обикновените хора, върху милионите дребни инвеститори, доверили се на приказките на брокерите от фондовата борса за нескончаем подем. Оценители надували цените на недвижимите имоти, а хората масово ипотекирали къщите си, за да теглят неразумно големи кредити, та да си купят акции.

— Хубаво де, но я се огледай — подкани го Стенли. — Навсякъде цари оптимизъм. Не забелязвам особено тревожни сигнали за опасност.

— Точно в това е коварството на икономическия срив — поясни Кране, постепенно повишавайки глас. — Дълго време не виждаш нищо и изведнъж съзираш всичко. Голямата депресия ударила седемнайсет години след потъването на „Титаник“, но никой не си бил взел поука. През септември 1929-а борсовият индекс „Dow Jones“ достигнал историческия си към онзи момент връх. И хората смятали, че мъдростта на тълпата превъзхожда безапелационно индивидуалния разум, че пазарът никога не греши. А когато всички купуват ли, купуват, кой ще тръгне да бие тревога? Ние сме стадни животни, които си въобразяват, че в стадото овце, в рибния пасаж е по-безопасно…

— То си е вярно — обадих се тихо. Настъпи внезапна тишина. И без да вдигам поглед от чинията, знаех, че всички погледи са вперени в мен. — Точно затова рибите се движат в пасажи, а овцете — в стада — продължих. — По същата причина основаваме акционерни дружества и консорциуми. Защото всъщност е по-безопасно да се действа задружно. Не е сто процента безрисково, по всяко време може да се появи кит и да погълне целия пасаж, но все пак е по-безопасно. Еволюцията е стигнала до този извод по метода на пробата и грешката.

Набутах с вилица парче пушена сьомга в устата си и задъвках. Усещах вперените в мен погледи. Чувствах се като внезапно проговорил глухоням.

— Наздраве по този повод! — провикна се Стенли.

Най-сетне погледнах нагоре. Всички бяха вдигнали чаши към мен. Опитах се да се усмихна и вдигнах моята чаша, макар да беше пресушена. До дъно.

След десерта поднесоха портвайн. Разположих се на дивана непосредствено срещу картината на Харланд Милър.

Някой се настани до мен. Грете. Пиеше портвайна със сламка.

— Death — произнесе тя. — What’s in it for me?

— Четеш на глас или ми задаваш въпрос?

— И двете. — Грете се озърна. Околните разговаряха оживено и не ни обръщаха внимание.

— Не биваше да отказваш.

— Кое? — попитах, макар да знаех прекрасно какво има предвид. Надявах се обаче, преструвайки се на ударен, да я подтикна да изостави темата.

— Принудих се да действам сама.

Изгледах я невярващо.

— Да не искаш да кажеш, че…

Тя кимна сериозно.

— … че си разнесла слуха за Карл и Мари? — довърших аз.

— Осведомих когото трябва.

— Лъжеш! — изплъзна ми се неволно и аз се огледах, за да се уверя, че никой от присъстващите не е забелязал избухването ми.

— Лъжа, така ли? — усмихна се язвително Грете. — Тогава защо според теб Дан Кране е тук, а Мари я няма? Или, по-точно, защо семейство Дан и Мари Кране не гостуват на новогодишното парти на Вилумсен, както всяка година? Защото няма кой да гледа децата ли? Навярно целят да създадат такова впечатление у хората. Когато съобщих на Дан, той ми благодари и ме помоли да обещая да го запазя в тайна. Това беше първата му реакция, разбираш ли? Пред другите се преструват, че всичко е наред. За тях най-важно е как изглеждат в очите на околните. Но зад тази лъжлива фасада, вярвай ми, цари пълен разпад.

Сърцето ми блъскаше тежко. Под тясната ми риза изби пот.

— И на Шанън ли си снесла клюката?

— Не е клюка, Рой, а информация — и всеки семеен човек, чиято половинка му изневерява, има право да знае. Казах ѝ по време на вечеря у Рита Вилумсен. Тя ми благодари. Виждаш ли?

— Кога се случи?

— Кога… Чакай да помисля… Бяхме прекратили ледените бани, значи трябва да е било през пролетта.

Умът ми работеше с пълна пара. През пролетта. В началото на лятото Шанън замина за Торонто и остана там доста време. Върна се. Свърза се с мен. Мамка му. Проклятие. От гняв ръката, с която държах чашата, затрепери. Идеше ми да излея портвайна върху главата на Грете и да проверя дали ще се запали, ако навра физиономията ѝ в горящите отпред свещи.

— Сигурно си много разочарована, че въпреки всичко Карл и Шанън са все още заедно — процедих през зъби.

— Очевидно са нещастни, а това донякъде е утеха — сви рамене Грете.

— Щом са нещастни, защо тогава са заедно? Та те дори нямат деца.

— О, напротив — възрази Грете. — Хотелът е тяхната рожба. Шанън иска той да се превърне в неин шедьовър, затова е зависима от Карл. Да получиш нещо, което обичаш, често зависи от някого, когото мразиш. Чувал ли си този афоризъм?

Грете ме гледаше и всмукваше от портвайна. Хлътнали бузи, устни, издути и издадени напред като за целувка. Станах. Повече не ме свърташе там. Излязох в коридора, облякох си якето.

— Тръгваш ли си? — Стенли се появи зад мен.

— Полека-лека ще поема към площада. Имам нужда да си попроветря главата.

— До полунощ остава цял час.

— Вървя и мисля бавно. Ще се видим там.

Тръгнах прегърбен покрай главния път. Вятърът ме пронизваше, отвяваше всичко. Облаците от небето. Надеждата от моето сърце. Разсейваше мъглата около случилото се. Шанън е знаела за изневерите на Карл. Срещнала се е с мен в Нотуден, за да отмъсти на съпруга си. Както навремето Мари искаше да ме използва, за да натрие носа на Карл. Ама разбира се. Дежа вю. Пак попаднах на собствените си следи. Въртях се в порочен кръг. Беше невъзможно да го разкъсам. Тогава защо да се мъча, защо направо не седна в снега и не се предам на бялата смърт?

Подмина ме кола. Ново червено ауди А1. Същото стоеше пред дома на Стенли Спин. Шофьорът сто на сто караше в нетрезво състояние: на партито не видях нито един гост, който да не пие жълтеникавия коктейл. Видях как стоповете светнаха на завоя преди площада в посока фермата „Нергор“.

На площада хората вече бяха започнали да се събират — предимно младежи в групи по четирима-петима. Шляеха се привидно безцелно наоколо. Но всичко, и най-малкият жест или действие, всъщност имаше цел, план, представляваше част от лова. Хора прииждаха от всички посоки. И въпреки бурния вятър, брулещ открития площад, се усещаше миризма на адреналин, както в минутите преди начало на футболен мач. Или на боксов двубой. Или преди началото на корида. Защото предстоеше своеобразна корида. Нещо щеше да умре. Застанах в пряката между спортния магазин и магазина за детски дрехи. Оттам имах отлична видимост, а самият аз оставах скрит от погледите на повечето присъстващи. Или поне така си мислех.

Едно момиче се откъсна от компанията си — кой знае защо, гледката ми напомни за процеса клетъчно делене — и с нестабилна походка тръгна право към мен.

— Здрасти, Рой!

Беше Юлие. Говореше дрезгаво и завалено заради изпития алкохол. Опря длани в гърдите ми и ме бутна по-навътре в уличката. Там обви ръце около мен и ме стегна в прегръдката си.

— Честита Нова година — прошепна и преди да реагирам, впи устни в моите. Усетих езика ѝ по зъбите си.

— Юлие… — простенах през стиснати челюсти.

— Рой… — изпъшка тя, явно изтълкувала погрешно стона ми.

— Не може.

— Приеми го като целувка по случай Новата година. Всичко…

— Какво става тук? — обади се глас зад Юлие.

Тя се обърна. Беше Алекс. Гаджето на Юлие беше наследник на голямо селско имение, а такива момчета обикновено са едрички — с някои изключения, например аз. Гъстата му късо подстригана коса стоеше като нарисувана върху главата му: сресана на път, гелосана, с обръснати ивички отстрани ала италиански футболист. Прецених положението. Алекс се поклащаше несигурно. Държеше ръцете си в джобовете на палтото. Очаквах да продължи да говори, преди да посегне да ме удари. Да изнесе своеобразен манифест. Отблъснах Юлие от себе си.

Тя явно предугади какво се задава.

— Не! — извика. — Недей, Алекс!

— Какво? — попита той, преструвайки се на объркан. — Просто исках да благодаря на Опгор за онова, което той и брат му правят за нашето село.

И ми протегна десницата си.

Добре, значи нямаше да се произнасят манифести. Стойката на младежа — единия крак изнесен по-напред от другия — показваше пределно ясно какви са намеренията му. Стара хватка: уж се ръкуваме, а аз те удрям с глава в лицето. Беше твърде млад и навярно не беше чувал колко такива като него съм смазал от бой. Или пък знаеше, но знаеше също, че няма избор, че вече е мъж и е длъжен да защити територията си. Нужно беше само да се отместя от линията, в която се бе прицелил, да стисна ръката му и да наруша равновесието му, докато се опитва да нагоди позата си към новото разположение на противника си. Улових десницата му. И в същия миг видях в очите му страх. Нима все пак се боеше от мен? Или по-скоро се страхуваше да не изгуби онова, което обича, онова, което досега се бе надявал да стане негово? Така или иначе, след секунди щеше да лежи повален на земята и да изпита болката от поредното поражение, поредното унижение, поредното напомняне, че не се котира високо, а опитите на Юлие да го утеши само щяха да сипят сол в раната. Накратко, дежа вю от нощта в Люн в Кристиансан. Дежа вю от предобеда в кухнята на тенекеджията Му. Повторение на всяка проклета съботна вечер в Ортюн, откакто навърших осемнайсет. Щях да си тръгна от площада с поредния скалп на колана и въпреки това да си остана губещ. Не исках да продължавам в същия дух. Трябваше да се измъкна, да разкъсам порочния кръг, да изчезна. И се оставих на събитията.

Той ме дръпна рязко към себе си и ме фрасна с глава. Чух хрущене при сблъсъка на челото му с моя нос. Отстъпих крачка назад. Видях, че е изтеглил назад дясното си рамо, замахвайки за удар. Можех лесно да отскоча встрани и да го избегна. Вместо това обаче пристъпих крачка напред и се нанизах право на юмрука му. Удари ме точно под окото. Той изкрещя. Изправих се, за да поема следващия удар. Дясната му китка сигурно беше навехната, но момчето все пак имаше две ръце. Той обаче избра да рита. Добро решение. Улучи ме в стомаха, превих се одве. После заби лакът в слепоочието ми. За миг ми причерня.

— Алекс, престани!

Алекс обаче не престана. Усещах сътресенията на мозъчната ми кора. Болката разцепваше като светкавица мрака пред очите ми, докато накрая всичко угасна.

Дали в някой момент щях да приветствам края? Мрежата, рибарската мрежа, която ме бе уловила и ме теглеше към дъното, съзнанието, че най-после ще си получа наказанието — и за стореното, и за нестореното. За така наречения грях чрез бездействие. Баща ми щеше да гори в ада, задето не престана да причинява онова нещо на Карл. А можеше да спре. И аз можех да го спра. Следователно и аз щях да горя в ада. Някаква сила ме теглеше към дъното. Чакаха ме там.

— Рой?

В същността си животът е простичко нещо. Главна цел на живия е във висша степен да изпитва доволство. Дори прехваленото ни любопитство, стремежът ни да изследваме Вселената и човешката природа, са продиктувани от желанието ни да усилим и удължим доволството. А когато общият сбор е отрицателен, когато животът ти носи повече болка, отколкото удовлетворение, и липсват изгледи това да се промени, ние слагаме край на живота. Преливаме или преяждаме до смърт, плуваме там, където течението е най-силно, пушим в леглото, сядаме пияни зад волана, отлагаме прегледа при лекаря, въпреки че бучката на врата ни расте. Или просто се обесваме в хамбара. Осъзнаеш ли, че този вариант всъщност е напълно изпълним, решението ти се струва банално. Не го чувстваш като най-важното в живота си. Да построиш къща или да завършиш еди-какво си образование, би било по-значимо решение, отколкото да избереш да прекратиш живота си, преди да настъпи естественият му край.

Реших този път да не се съпротивлявам. Да умра от измръзване.

— Рой.

Да умра от измръзване, казах.

— Рой.

Зовеше ме глас, нисък като мъжки, но по женски нежен, без следа от чужд акцент. Обожавах да я чувам как произнася името ми, как гальовно търкаля „р“-то по езика си.

— Рой.

Лошото в цялата работа беше, че момчето, Алекс, рискуваше да получи присъда, несъразмерна с провинението му. То дори не беше провинение. Беше си съвсем адекватно действие с оглед на превратния начин, по който бе схванал ситуацията.

— Не може да лежиш тук, Рой.

Нечия ръка ме разтърси. Малка ръка. Отворих очи. И се вгледах право в угрижените кафяви очи на Шанън. Не бях сигурен наяве ли я виждам, или насън, но ми беше все едно.

— Не може да лежиш тук — повтори тя.

— Не може ли? — Едва-едва надигнах глава. Бяхме сами в уличката, но от площада долитаха дружни възгласи. — Чуждо място ли съм заел?

Шанън ме изгледа продължително.

— Да — потвърди. — Май точно това си направил.

— Шанън — промълвих задавено. — Оби…

Останалото се удави в пукот, защото небето над главите ни избухна в съскащи светлини и разноцветни багри.

Тя хвана реверите на якето ми и ми помогна да се изправя. Гаденето задръстваше гърлото ми като с буца, а светът наоколо се въртеше, докато Шанън ме крепеше. Заобиколихме спортния магазин. Тя ме поведе по главния път. Съмнявам се някой да ни е забелязал, защото тълпата на площада се взираше във фойерверките, които поривите на вятъра отклоняваха силно. Ракета изсвистя ниско над сградите. Друга — навярно мощна ракета, с каквато Вилумсен призовава датския силовак — се издигна високо в небето, описа бяла парабола и се понесе към планината с двеста километра в час.

— Какво правиш тук? — попита Шанън, докато се мъкнехме едва-едва.

— Юлие ме целуна и…

— Да, тя ми каза, преди гаджето ѝ да я повлече със себе си. Питам какво правиш ти тук, в Ус?

— Празнувам Новата година. У Стенли.

— Разбрах от Карл. Но не ми отговаряш на въпроса.

— Питаш дали съм дошъл заради теб?

Тя мълчеше.

— Да — потвърдих. — Дойдох, за да те помоля да тръгнеш с мен.

— Ти си луд.

— Да. Луд съм, защото си мислех, че искаш да си с мен. Трябваше да се досетя. Била си с мен, за да отмъстиш на Карл.

Последва рязко дръпване на ръката ми и се оказа, че се е подхлъзнала и за миг е изгубила равновесие.

— Как разбра?

— От Грете. През пролетта ти е казала за Карл и Мари.

Шанън кимна бавно.

— Значи е вярно? — настоях за отговор. — Значи случилото се помежду ни за теб е било просто отмъщение?

— Това е половината от истината.

— Половината?

— Мари не е първата жена, с която Карл ме е мамил. Но е първата, към която е имал чувства. Точно затова трябваше да бъдеш ти, Рой.

— Така ли?

— За да му го върна тъпкано, трябваше да му изневеря с мъж, към когото изпитвам чувства.

Изсмях се. Късо, горчиво.

— Това е нелепо.

— Да, наистина е нелепо — въздъхна тя.

— Ето, виждаш ли.

Внезапно Шанън ме пусна и застана пред мен. Зад дребната ѝ фигура пътят се опваше в нощта като бяла пъпна връв.

— Нелепо е. Нелепо е да се влюбиш в брата на съпруга си заради начина, по който гали гърдите на птица в ръцете ти, докато ти разказва за нея. Нелепо е да се влюбиш в него в резултат на историите, които си слушала за него.

— Шанън, недей да…

— Нелепо е! — извика тя. — Нелепо е да се влюбиш в сърце, което — в един момент го проумяваш — не познава предателството.

Опитах се да мина покрай нея, но тя сложи ръце на гърдите ми.

— Нелепо е — отрони тихо. — Нелепо е да не можеш да мислиш за друго, освен за този мъж, само защото сте прекарали няколко часа заедно в хотелска стая в Нотуден.

Олюлях се.

— Е, тръгваме ли? — прошепнах.

Едва влезли в автосервиза, тя ме притегли към себе си. Вдъхнах уханието ѝ. Замаян, зашеметен, целувах прелестните устни, усещах как тя хапе моите до кръв и двамата вкусвахме сладникавия метален вкус на кръвта ми, докато тя разкопчаваше панталона ми и шепнеше яростно по вече познатия ми начин. Ритна ме по краката и аз се строполих върху цимента. Лежах и я гледах, докато тя танцуваше на един крак и си събуваше обувката и чорапа. Вдигна си полата и ме възседна. Не беше влажна, но хвана твърдия ми член и го пъхна в себе си. Имах чувството, че кожата на главичката ми ще се раздере. За щастие тя не се движеше, само седеше и ме гледаше с вид на господарка.

— Приятно ли е? — попита.

— Не.

Тя се разсмя и вагината ѝ започна да се свива и отпуска около члена ми. Явно и тя усети промяната, защото продължи да се смее.

— На онзи рафт имам моторно масло за смазка — посочих шеговито.

Тя наклони глава настрани, погледна ме любвеобилно, както родител гледа дете, докато го слага да спи. После затвори очи. Все още не се движеше, но усетих как отвътре става топла и влажна.

— Чакай — прошепна. — Чакай.

Мислех за обратното броене до полунощ на площада. Най-сетне кръгът беше разкъсан, най-сетне се бяхме измъкнали от него и аз бях свободен.

Шанън започна да се движи.

Свършвайки, нададе яростен, победоносен вик, сякаш бе успяла на свой ред да избие с ритник вратата, държала я в плен.

Лежахме прегърнати и се ослушвахме. Вятърът бе утихнал. От време на време пукаше по някоя закъсняла ракета. И аз ѝ зададох въпроса, озадачавал ме още от деня, когато Карл и Шанън се появиха пред къщата ни в Ус.

— Защо дойдохте тук?

— Карл не ти ли каза?

— Освен заради желанието да направите града ни туристически център. Той избяга ли от нещо?

— Не ти ли е споделял?

— Спомена само за някакъв съдебен спор покрай строителен проект в Канада.

Шанън въздъхна.

— Става дума за проект в Кенмор. Наложи се проектът да бъде замразен, защото разходите бяха превишени и финансирането не достигаше. И вече не е спор.

— В какъв смисъл?

— Делото приключи. Осъдиха Карл да плати обезщетение на съдружниците си.

— И?

— Той не беше в състояние да го направи. Затова избяга. Тук.

Надигнах се на лакти:

— Да не искаш да кажеш, че Карл… е издирван от полицията?

— По принцип да.

— Затова ли се захвана с този спа хотел? За да си изплати дълговете в Торонто?

— Карл няма никакво намерение да се връща в Канада — отвърна Шанън с многозначителна усмивка.

Опитах се да осмисля думите ѝ. Нима завръщането на Карл у дома беше бягство на най-обикновен мошеник?

— А ти? Ти защо го последва тук?

— Защото аз изготвих проекта в Кенмор.

— И?

— Този проект беше моят magnum opus. Шедьовърът на моя живот. Не успях да го реализирам в Кенмор, но Карл ми обеща нова възможност.

Нещата започнаха да ми се изясняват.

— Спа хотелът. Проектирала си го много по-рано.

— Впоследствие се наложи да внеса някои промени, но общо взето си е същият. Теренът тук е доста сходен с терена в околностите на Кенмор в Роки Маунтинс. Свършихме парите, а не се явиха желаещи да налеят още средства в нашия проект. И Карл предложи Ус. Каза, че тук хората още му вярвали, възприемали го като местното момче чудо.

— И дойдохте тук. Без пукната крона в джоба. Обаче в кадилак.

— Карл твърдеше, че външното впечатление било най-важното, искаш ли да убедиш някого в перспективността на твой проект.

Това ме подсети за Арман, странстващия проповедник с целебни дарби. Един ден излезе наяве, че се е нагушил с пари от лековерни тежкоболни хорица — съветвал ги да не търсят помощ от конвенционалната медицина и така способствал за фаталния им край. Наложи му се да замине за север. По-късно го откриха и там. Бил основал секта, построил църква за изцеление и имал три „съпруги“. Арестуваха го за укриване на данъци и шарлатанство. В съдебната зала го попитали защо, след като първия път му се разминало, продължил да върши измами. „Защото това умея“ — отвърнал Арман.

— Защо не ми казахте всичко това? — попитах Шанън.

Тя се усмихна замислено.

— Защо? — настоях за отговор.

— Щял си да го понесеш тежко. Нещо такова. Опитвам се да се сетя как точно го формулира Карл… А, да. Не си особено чувствителен и милозлив, но си моралист. За разлика от него — ранимия, състрадателен циник.

Идеше ми да изругая високо, но вместо това се засмях. Умееше да се изразява, проклетникът му с проклетник. Навремето не само поправяше правописните грешки в съчиненията ми. Понякога прибавяше тук-там по някое и друго изречение, преправяше написаното от мен на по-напудрен език, възвисяваше пошлото. Възвисяване на пошлото. Да, именно това беше неговата дарба.

— Грешиш обаче, ако не вярваш, че Карл подхожда с най-добри намерения — отбеляза Шанън. — Той наистина мисли всекиму доброто. Но, естествено, повече го е грижа за собственото му благополучие. И виж, получава му се.

— Все още остават някои подводни камъни. Например, намерението на Дан да пише статия за хотела.

— Според Карл проблемът бил решен — поклати глава Шанън. — Положението вече се подобри. Проектът навакса изоставането и се движи по график. След две седмици Карл ще подпише договор с шведски хотелски оператор, който ще поеме управлението на хотела.

— Значи, Карл Опгор ще спаси Ус. Ще си издигне траен монумент. И ще забогатее. Кое от тези трите според теб е най-важно за него?

— Според мен човешките мотиви са толкова сложни, че сме безсилни да ги проумеем в дълбочина.

Погалих синина под ключицата ѝ.

— А мотивите му да те бие? И те ли са сложни?

Тя сви рамене.

— Преди да замина за Торонто през пролетта, не ми беше посягал нито веднъж. Като се върнах обаче, нещо се беше променило. Той се беше променил. Непрекъснато пиеше. И започна да ме удря. След първия път беше направо съсипан. Бях убедена, че ще си остане единичен случай. Превърна се обаче в периодично възникващо поведение, сякаш загуби способност да се противопоставя на натрапчивия нагон да ми причинява болка. Понякога започваше да плаче още преди да ми е посегнал.

Сетих се за онзи път, когато от долното легло в детската стая чух да ридае не Карл, а татко.

— Защо не си тръгна? Защо изобщо се върна от Торонто? Толкова много ли обичаш брат ми?

— Отдавна вече съм го разлюбила — поклати глава тя.

— Заради мен ли се върна?

— Не. — Тя ме погали по бузата.

— Върнала си се заради хотела — установих.

Тя кимна.

— Обичаш този хотел.

— Не. Мразя го. Но той е моят затвор и няма измъкване.

— И въпреки това го обичаш — настоях.

— Както майка обича детето си, което я държи като заложница — отвърна Шанън и аз се сетих за думите на Грете: „Хотелът е тяхната рожба.“

Шанън се размърда неспокойно.

— Когато си създал нещо с цената на толкова много време и болка и си вложил толкова любов, колкото аз при изработването на този проект, то се превръща в част от теб. Не, не в част. То става по-голямо, по-важно от теб самия. Потомството, сградата, творението са единственият ти шанс за безсмъртие, нали? По-важни са от всичко друго, което обичаш. Разбираш ли?

— Значи хотелът е твоят монумент.

— Не! — остро възрази тя. — Не проектирам монументи. Проектирам обикновени, полезни красиви сгради. Защото ние, хората, се нуждаем от естетика. А красотата в моя проект е заложена в простотата, в самоочевидната логика. В моите чертежи няма нищо монументално.

— Защо говориш за чертежите, а не за хотела? Нали съвсем скоро ще бъде готов.

— Защото редица фактори са напът да го опропастят: компромисите с общината за фасадата, по-евтините материали, които Карл склони да използва, за да се вмести в бюджета. Докато бях в Торонто, цялото лоби и ресторантът са били променени.

— И ти си се върнала, за да спасиш рожбата си.

— Но закъснях. И мъжът, когото си мислех, че познавам, ме принуди да му се покоря с бой.

— Щом си изгубила съревнованието, защо още си тук?

Тя се усмихна горчиво.

— Уместен въпрос. Защото една майка смята за свой дълг да присъства на погребението на детето си, предполагам.

Преглътнах.

— И няма друга причина да останеш в Ус?

Тя ме изгледа продължително. Затвори очи и кимна бавно.

Поех си дъх.

— Трябва да те чуя как го изричаш на глас, Шанън.

— Моля те. Не искай това от мен.

— Защо?

Видях как очите ѝ се наливат със сълзи.

— Защото подобно признание на глас ще изиграе ролята на „сезам, отвори се“ и ти го знаеш. Именно затова настояваш да го получиш.

— Кажи го по-ясно.

— Чуя ли се да го изричам на глас, сърцето ми ще се отвори и ще се размекна. А докато тук всичко не приключи, трябва да съм силна.

— Аз също трябва да съм силен. Нужно ми е да го чуя от теб, за да се заредя с необходимата сила. Кажи го тихо, само аз да го чуя.

Свих шепи и ги поставих над ушите ѝ, които толкова приличаха на бели раковини.

Тя ме погледна. Пое си дъх. Отказа се. Но набра смелост. И прошепна вълшебните думи, по-силни от тайна парола, от клетва за вярност, от заклинание:

— Обичам те.

— И аз теб — прошепнах на свой ред.

Целунахме се.

— Да те вземат дяволите — каза тя.

— Когато всичко свърши, когато хотелът бъде готов, ти ще бъдеш ли свободна?

Тя кимна.

— Мога да чакам — уверих я. — Но настъпи ли заветният момент, събираме си багажа и дим да ни няма.

— И къде ще отидем?

— В Барселона. В Кейп Таун. Или в Сидни.

— В Барселона — настоя тя. — Гауди.

— Дадено.

Вгледахме се в очите си като своеобразно подпечатване на даденото обещание.

От мрака се разнесе звук. Златопер дъждосвирец? Какво ли го е подтикнало да слезе от планината? Фойерверките?

По лицето на Шанън се изписа силна тревожност.

— Какво има? — попитах.

— Чуй — прошепна тя. — Този звук не е на добро.

Наострих слух. Не беше дъждосвирец. Звукът ту се усилваше, ту заглъхваше.

— Пожарната! — установих.

Като по даден сигнал скочихме от леглото и изхвръкнахме от стаичката. Отворих входната врата и видяхме как старата пожарна кола се изгубва към селото. Бях я ремонтирал: пикап „GMC“. Общината го беше купила от Въоръжените сили след достойна служба на военно летище. Аргумент за покупката беше, че цената му е сносна, а резервоарът му побира 1500 литра вода. Година по-късно общината го обяви за продан с мотива, че тежкото возило се движи изключително бавно по стръмен терен и ако във високите части на Ус избухне пожар, когато пикапът най-сетне докрета до мястото, хиляда и петстотинте литра няма да има какво да гасят. Досега обаче никой не бе пожелал да купи бавнушкото и пожарната още го използваше.

— Не биваше да разрешават фойерверки в центъра при такова време — отбелязах.

— Пожарът не е в центъра — каза Шанън.

Проследих погледа ѝ. Нагоре, към планината. Към „Опгор“. Небето над имението беше мръсножълто.

— О, мамка му — прошепнах.

Завих с волвото в двора. Шанън ме последва със субаруто.

Под лунната светлина „Опгор“ се издигаше непокътнат, блестящ и леко наклонен на изток. Слязохме от колите. Тръгнах към хамбара, Шанън — към къщата.

В хамбара установих, че Карл е влязъл преди мен и си е взел ските. Грабнах моите плюс чифт щеки и хукнах към къщата. На вратата Шанън ми протегна ботушите. Обух ги, закрепих си ските и поех през гората, към мръсножълтото небе. Вятърът беше отслабнал и снегът не беше засипал следите на Карл. За по-бързо се придвижвах по тях. Духаше вятър, но съвсем слаб, колкото да довява виковете и пукането на огъня още преди да се изкача на възвишението. Превалих хълма и изпитах облекчение, че най-после пред мен се откри гледка към хотела, по-точно към основата и модулите. Облекчение и изумление. Виеше се дим, но не се виждаха пламъци. Навярно вече са потушили огъня, рекох си. Не щеш ли обаче, забелязах огнени отблясъци върху снега зад хотела, по червената каросерия на пожарната кола и по безизразните лица на хората, обърнати към мен. И когато вятърът стихна за миг, зърнах хищните жълти езици навсякъде. Съобразих, че вятърът само временно е погълнал пламъците. Откъм подветрената страна пожарът продължаваше да бушува. Съзрях и откъде идват затрудненията на огнеборците. Пътят и бездруго стигаше само до фасадата на хотела, а понеже снегът не беше почистен, пожарната кола не можеше да стигне дори дотам. Макар и докрай размотан, маркучът не беше достатъчно дълъг, за да минат от задната страна на хотела и да насочат водната струя с гръб към вятъра. Въпреки че бяха усилили струята максимално, насрещният вятър я разпръскваше и тя обливаше огнеборците като дъжд.

Намирах се на стотина метра, а усещах зноя от пожара. Сред огнеборците различих лицето на Карл, плувнало в пот и вода от маркуча. Тогава осъзнах, че положението е безнадеждно. Че всичко е изгубено.

51

Първият ден от годината настъпи със сива дрезгавина.

Околният пейзаж изглеждаше безличен, с размити очертания. Потеглих от автосервиза към хотела — или по-скоро към пепелището — и за миг ме обзе чувството, че съм объркал пътя — това изобщо не беше теренът, познат ми като петте ми пръста, а непозната територия, чужда планета.

Пристигнах на мястото. Карл и още трима мъже стояха пред димящите черни развалини на нещо, планувано да се превърне в гордостта на селото. Което все още можеше да се превърне в гордостта на селото, но не и в рамките на тази година. Черни, овъглени дървени останки стърчаха към небето като назидателно вдигнати показалци и сякаш казваха на нас, на тях, на някого каква огромна грешка е да строиш спа хотел посред голи планински чукари; влиза в конфликт с природата, предизвиква злите сили.

Слязох от колата. Тримата мъже бяха ленсман Курт Улсен, общинският управител Вос Гилберт и началникът на пожарната, някой си Адлер, който, когато не даваше дежурства в пожарната, работеше като инженер към общината. Нямам представа дали млъкнаха, защото се появих аз, или просто и бездруго бяха приключили с обмяната на хипотези.

— Е? — попитах. — Някакви предположения?

— Намериха останки от новогодишна ракета — обади се Карл съвсем тихо. Едва го чух. Погледът му беше зареян някъде много, много далеч.

— Да — потвърди Курт Улсен. Държеше цигарата си с два пръста, прислонена към дланта, като часови на нощен караул. — Възможно е, разбира се, вятърът да е довял ракетата и тя да е подпалила хотела.

Разбира се, дрън-дрън. Съдейки по акцента върху „възможно“, ленсманът по-скоро не вярваше особено в тази версия.

— Но? — подканих го да продължи.

Курт Улсен сви рамене.

— Но началникът на пожарната команда казва, че когато пристигнали, видели към хотела да водят два полузасипани отпечатъка от стъпки. При този вятър сто на сто са оставени малко преди да дойде пожарната.

— Беше невъзможно да определим дали следите са от двамата души, които са влезли, или от един, който е влязъл и излязъл — поясни шефът на пожарната. — Наложи се да действаме според по-лошия сценарий и се опитахме да влезем, за да проверим дали в модулите няма хора. Модулите обаче вече бяха обгърнати в пламъци и беше прекалено горещо.

— Тук не са открити трупове — напомни Улсен. — Но има следи от хора, идвали около полунощ. Следователно не е изключена вероятността от умишлен палеж.

— Умишлен палеж? — едва не извиках аз.

Изненадата ми навярно му изглеждаше твърде пресилена. По една или друга причина Улсен ме измери с изпитателния си полицейски поглед.

— И кой би имал полза от това? — попитах.

— Ами, ти как мислиш, Рой? — отвърна ми с въпрос Курт Улсен. Никак не ми хареса как произнесе името ми.

— Ееех. — Общинският управител кимна към селото, забулено в мъглата, спуснала се над заледеното Бюдалско езеро. — Жителите на Ус ги чака голям шок, като се събудят.

— Затънеш ли до гуша в лайна, нямаш друг избор, освен незабавно да се захванеш да почистиш — обобщих аз.

Другите ме изгледаха, все едно бях казал нещо на латински.

— И така да е, ще бъде почти невъзможно строежът да завърши до края на годината — отбеляза Гилберт. — И затова продажбата на парцели за ваканционни вили ще се отложи.

— Наистина ли? — Погледнах Карл.

Той мълчеше, изглежда, изобщо не ни слушаше. Взираше се с празен поглед в пепелището, а физиономията му ми напомняше на прясно втвърден цимент.

— Споразумението с общината е повече от ясно — въздъхна Гилберт. По начина, по който го изрече, се досетих, че преди минути е казал същата реплика. — Първо хотелът, после вилите. Уви, мнозина в Ус приготвиха тигана, докато рибата беше още в морето, и се обзаведоха с неразумно скъпи коли.

— Добре поне, че хотелът е надлежно застрахован срещу пожар — отбеляза Курт Улсен, гледайки Карл.

Гилберт и шефът на пожарната се усмихнаха едва-едва, сякаш за да отбележат, че това действително е добре, но в момента е мижава утеха.

— Е. — Общинският управител пъхна ръце в джобовете на палтото си в знак, че смята да си върви. — Хубава Нова година.

Улсен и шефът на пожарната завлачиха нозе по неговите следи.

— Така ли е? — попитах тихо, след като двамата се отдалечиха на достатъчно разстояние.

— Кое? Дали Новата година е хубава? — попита Карл с глас на сомнамбул.

— Хотелът има ли пълна застраховка?

Карл извъртя към мен цялото си тяло, сякаш наистина беше залят с цимент.

— И защо, за бога, да няма пълна застраховка? — попита той. Говореше съвсем тихо и бавно. Не беше алкохол. Някакви хапчета ли беше пил?

— А да не би застраховката да е нереално висока?

— Какво имаш предвид?

Усетих как в мен заклокочва гняв. Съзнавах обаче необходимостта да не повишавам глас, преди онези двамата да се качат в колите.

— Имам предвид намека на Курт Улсен, че пожарът е умишлено предизвикан, а хотелът е застрахован за необосновано висока сума. Той те обвини в застрахователна измама, не схвана ли?

— Тоест че аз съм подпалил хотела?

— Ти ли го подпали, Карл?

— И защо ще го правя?

— Хотелът вървеше към пълен провал, разходите превишаваха заложеното в бюджета, но досега ти някак съумяваше да потулиш проблемите. Вероятно това е бил единственият изход. Така поне съселяните ти няма да платят сметката, а ти няма да береш срам. Сега ти се отваря път да започнеш начисто и да построиш хотела както трябва, с качествени материали и свежи средства от застраховката. Виждаш ли, все още има начин да издигнеш паметник на Карл Опгор.

Карл ме гледаше с огромно изумление, сякаш пред очите му бе настъпило феноменално преображение.

— Нима ти, моят роден брат, вярваш, че съм способен на подобно нещо? — Наклони леко глава. — Да, наистина го вярваш. Кажи ми тогава, защо в момента стоя тук и ми иде да си направя харакири? Защо не съм си вкъщи и не гърмя шампанско?

Гледах го. И ми стана ясно. Карл можеше да лъже, но не и да се преструва на наскърбен по убедителен за мен начин.

— Не — прошепнах. — Само това не, Карл.

— Кое?

— Знам, че беше отчаян, че се опитваше максимално да свиеш разходите. Но само не и това.

— Кое? — изрева той с внезапна ярост.

— Застраховката. Не ми казвай, че си спрял да плащаш вноските?

Погледна ме и яростта му се изпари яко дим. Сто на сто беше взел успокоителни.

— Наистина би било страшна простотия — прошепна той. — Да спреш да плащаш застраховката непосредствено преди пожар да унищожи имуществото ти. Защото в такъв случай… — По лицето му бавно се разстла усмивка. Такава усмивка, предполагам, ти отправя надрусан с ЛСД секунди преди да се хвърли от балкона, защото е убеден, че може да лети. — Да, какво всъщност става в такъв случай, Рой?

52

В планинска местност като нашата мракът не пада, а се издига нагоре. Изкачва се от долчинките, от горите, от езерото в ниското. В селото и по полята е вечер, а горе, при нас, още е ден. Ала през онзи ден, първия от годината, беше по-различно. Вероятно се дължеше на плътно наслоените над нас облаци, потопили всичко в сиво. Или причината бе черното пепелище, което направо изсмукваше всичката светлина от планината, или пръст имаше отчаянието в „Опгор“, а защо не и студът от Вселената. Но така или иначе, дневната светлина просто угасна, сякаш догоря.

Карл, Шанън и аз вечеряхме мълчаливо. Вслушвах се в пукането на стените поради падащата температура. Нахраних се, взех салфетка, избърсах си устата от треската и от мазнотията и казах:

— В сайта на местния вестник Дан Кране пише, че пожарът само ще забави строежа.

— Да. Той ми се обади. Казах му, че още следващата седмица започваме възстановителните работи.

— Значи, не знае, че строежът не е застрахован срещу пожар?

Карл отпусна ръце от двете страни на чинията си.

— За това знаем само хората около тази маса, Рой. И смятам така и да си остане.

— От един журналист се очаква да провери по-обстойно как стои въпросът със застраховката на изгорял обект. Все пак говорим за съдбата на цяло селище.

— Не се безпокой. Ще намеря решение, чуваш ли?

Карл лапна поредното парче риба. Хвърляше ми по някой враждебен поглед. Отпи глътка вода.

— Ако Дан се съмняваше дали хотелът е застрахован, нямаше да напише, че всичко е под контрол, нали ти е ясно?

— Щом казваш.

Карл остави вилицата.

— Накъде биеш, Рой?

И за миг той оживя пред мен. Същият тираничен език на тялото, същият нисък, повелителен глас, същият пронизващ поглед. За миг Карл се преобрази в татко.

Свих рамене.

— Само казвам, че, съдейки по чутото, навярно някой е наредил на Дан Кране да не пише нищо негативно за хотела. И това се е случило доста време преди пожара.

— Кой, например?

— Датски силовак, дошъл в нашия град. Видели са ягуара му паркиран пред редакцията на местния вестник в навечерието на Коледа. А после, разправят, Дан Кране изглеждал блед и болнав.

Карл се ухили.

— Силовакът, който събира дълговете на Вилумсен? Онзи, за когото си говорехме като хлапета?

— Тогава не вярвах в съществуването му. Сега обаче вярвам.

— Аха. И защо Вилумсен ще иска да запуши устата на Дан Кране?

— Не да му запуши устата, а да притъпи острото му перо. Вчера, на партито у Стенли, Дан Кране се изказа изключително критично по адрес на хотела.

При тези мои думи нещо в погледа на Карл проблесна, нещо, което не бях виждал дотогава. Твърдо и черно като острие на брадва.

— Дан Кране пише под чужда диктовка. Вилумсен му налага цензура. И аз те питам защо.

Карл взе салфетка и си избърса устата.

— О, Вилумсен вероятно има милион причини да държи Дан изкъсо.

— Да не би да го прави, защото се тревожи за парите, които ти е заел?

— Възможно е. Но защо питаш мен?

— Защото на Бъдни вечер видях пред къщи следи от широки летни гуми в снега.

Лицето на Карл буквално се издължи, все едно го гледах в криво огледало, деформиращо образа.

— Два дни преди Коледа валя сняг — продължих. — Следите от гуми са били или от същия, или от предния ден.

Не се налагаше да казвам повече. Никой от нашите съселяни не кара с летни гуми през декември. Карл хвърли уж случаен поглед към Шанън. Тя също го погледна. И в нейните очи проблесна острота, каквато не бях виждал досега.

— Приключихме ли? — попита тя.

— Да — отвърна Карл. — Слагаме точка на този разговор.

— Питам дали всички са се нахранили — уточни Шанън.

— Да — кимна Карл.

Кимнах и аз.

Шанън стана, събра чиниите и приборите и ги отнесе в кухнята. Чухме я как пуска чешмата.

— Не е каквото си мислиш — прошепна Карл.

— А какво си мисля?

— Че съм пратил въпросния силовак да притиска Дан Кране.

— А не си, така ли?

— Не съм. Заемът, който взех от Вилумсен, се пази, разбира се, в пълна тайна и не е отбелязан в счетоводството. В счетоводните документи е отразено, че използваме средства от оборотен заем, какъвто всъщност не сме договаряли. С парите от Вилумсен успяхме да завършим последния строителен етап и да влезем в релси. Свихме разходите драстично, но така успяхме да наваксаме почти цялото закъснение от пролетта. Затова доста се изненадах от появата на силовака при мен… — Карл се наведе напред и процеди през стиснати зъби: — В собствения ми дом, Рой! Дойде да ме предупреди какво ме чакало, ако не си платя дължимото. Сякаш имам нужда от напомняне! — Карл стисна здраво очи, отпусна се на стола и въздъхна тежко. — Така или иначе, причината за това напомняне била, че Вилумсен се тревожел.

— Защо, при положение че всичко върви по график?

— Преди време Дан му се обадил да го интервюира като един от най-изтъкнатите участници в проекта и по-точно да поиска мнението му за хотела и за мен. В хода на разговора на Вилумсен му станало ясно, че Дан има подръка материал за изключително критична статия, която ще разколебае доверието на съдружниците в успеха на начинанието и проектът ще изгуби благосклонното отношение на общината. Дан разполагал с данни за извършени от нас счетоводни измами. Освен това се свързал с хора от Торонто, от които разбрал, че съм избягал от фалирал строителен проект, много подобен на спа хотела в Ус. Вилумсен се обезпокоил, от една страна, да не би аз да офейкам от страната, от друга, да не би Дан да провали проекта с компрометираща статия за счетоводните измами и манипулации на финансовите отчети. Затова повикал силовака и му възложил две поръчки.

— Да попречи на Дан да отпечата статията си и да те сплаши, та да изоставиш евентуални намерения да избягаш от дълговете си.

— Да.

Погледнах Карл. Несъмнено говореше истината.

— И какво ще правиш сега, когато всичко изгоря?

— Ще си легна да поспя и ще му мисля утре — отвърна Карл. — Ще се радвам, ако останеш да нощуваш тук.

Не го предложи от вежливост. В тежки моменти някои предпочитат да останат сами, други — като брат ми — се нуждаят от хора около себе си.

— На драго сърце — отвърнах. — Ще си взема два дни отпуск и ще остана при теб. Може да ти дотрябва помощ.

— Наистина ли? — погледна ме признателно той.

В същия миг Шанън влезе с чаши за кафе.

— Добри новини, Шанън. Рой ще остане.

— Колко хубаво — отвърна тя с искрено звучащо въодушевление и ми се усмихна като на скъп девер.

Малко ме смути колко добра актриса е, но във всеки случай точно сега ѝ бях благодарен за убедителното изпълнение.

— Ценно е да знаеш, че можеш да разчиташ на семейството си. — Карл избута стола назад. При тътренето по грубото дюшеме се чу звук, подобен на кашлица. — Ще пропусна кафето. От трийсет и шест часа не съм мигнал. Лягам си.

Оттегли се. Шанън се настани на неговото място. Отпивахме мълчаливо от кафето, докато не чухме шум от пуснато казанче и хлопване на вратата на спалнята горе.

— Е? — прошепнах. — Какво е чувството?

— Кое чувство? — попита тя с равен глас и каменно лице.

— Хотелът ти да изгори до основи.

— Това не беше моят хотел — поклати глава тя. — Моят хотел, както знаеш, се изгуби някъде по трасето.

— Сега, когато излезе на бял свят, че хотелът не е бил застрахован, ще трябва да се открие процедура по несъстоятелност на събирателното дружество на Карл. Пропада и продажбата на парцели за ваканционни вили, а пазарната стойност на поземлените имоти в околността пак ще се срине до нула. Спуканата ни е работата. И на нас, и на Вилумсен, и на цяло Ус.

Шанън мълчеше.

— Попрочетох това-онова за Барселона — продължих. — Не си падам по градовете, обичам планини. А в околностите на Барселона има много планини. И по-евтини къщи.

Шанън мълчеше и се взираше в чашата си с кафе.

— Една планина, Сан Лоренц, ми се стори страшно красива. На четирийсет минути от Барселона.

— Рой…

— Сигурно е възможно да се купи бензиностанция в района. Заделил съм малко пари, достатъчно за…

— Рой! — Тя вдигна очи от чашата и ме погледна. — Това е моят шанс. Нима не разбираш?

— Твоят шанс?

— Сега, когато уродът изгоря. Сега е моят шанс да издигна сградата на живота ми, каквато трябва да бъде.

— Но…

Млъкнах, защото ноктите ѝ се впиха в ръката ми под лакътя. Тя се наведе напред.

— Моята рожба, Рой. Не разбираш ли? Моята рожба възкръсна.

— Шанън, няма пари.

— Пътят, водата, канализацията и парцелът са си на мястото.

— Не разбираш. Не е изключено някой да построи там нещо след пет или десет години, но никой няма да построи точно твоя хотел, Шанън.

— Ти не разбираш. — В очите ѝ гореше странен, непривично трескав огън. — За Вилумсен залогът е твърде голям. Познавам мъжете от неговата порода. Те просто трябва да спечелят, за тях няма вариант загуба. Вилумсен ще направи всичко възможно само и само да не изгуби парите от непогасения заем на Карл и печалбата от парцели за ваканционни вили.

Замислих се за Вилумсен и Рита. В думите на Шанън определено имаше резон.

— Значи, според теб Вилумсен ще налее още средства в хотела. Ще играе вабанк, един вид?

— Той просто няма друг избор. А аз трябва да остана тук, докато моят хотел види бял свят. О, сигурно ме мислиш за луда! — възкликна отчаяно тя и облегна чело на ръката ми. — Но този хотел е най-важното дело в моя живот, разбираш ли? Когато е готов, ти и аз ще заминем за Барселона. Обещавам! — Притисна устни към ръката ми. После се изправи.

Понечих да се изправя и аз и да я прегърна, но тя ме натисна обратно на стола.

— Сега е нужно да запазим и умовете, и сърцата си хладни — прошепна. — Да проявим здрав разум, Рой. За да може по-нататък да бъдем неразумни. Лека нощ.

Целуна ме по челото и ме остави.

Лежах горе на двуетажното легло и размишлявах върху думите на Шанън.

Вилумсен, не ще и дума, мразеше да губи. Същевременно обаче беше и мъж, способен да прецени кога се налага да преглътне една загуба, за да ограничи последствията ѝ. Дали твърдата убеденост на Шанън в прогнозата ѝ не се дължеше на силното ѝ желание да реализира своя проект, на любовта ѝ към непостроения хотел? Всеизвестно е, че любовта ни заслепява. Затова ли и аз се оставих тя да ме убеди в думите си? Не се наемах да предвидя коя от двете противоположни сили — алчност или страх — ще надделее, когато Вилумсен узнае, че хотелът не е застрахован, но най-вероятно Шанън беше права за едно: само той можеше да спаси проекта.

Надвесих се от леглото и погледнах външния термометър. Минус двайсет и пет градуса. Вън не се мяркаше жива душа. Неочаквано се разнесе предупредителен грак на гарван. Значи, нещо се задаваше. Живо или мъртво.

Наострих уши. В къщата не се чуваше нито звук. И внезапно пак станах дете и започнах да си повтарям наум, че чудовища не съществуват. Да се самозалъгвам, че чудовища не съществуват.

Защото на следващия ден едно такова дойде.

Част VI

53

Още със събуждането усетих, че навън е стегнал страшен студ. Показа ми го не толкова температурата в стаята, колкото другите ми сетивни възприятия. Чувах звуците по-ясно, бях по-чувствителен към светлината, а вдишваният въздух, вече със сгъстени молекули, ми се струваше по-живителен.

По скриптенето на снега отвън ми стана ясно, че върви тежък човек. Явно Карл беше станал рано и се канеше да излиза. Открехнах завесата и видях как кадилакът бавно и предпазливо взема Козия завой, въпреки че бяхме посипали заледения асфалт с пясък и той беше станал грапав като шкурка. Влязох в спалнята при Шанън.

Беше затоплена от съня и омайното ѝ възбуждащо ухание ми се стори по-силно от обикновено.

Събудих я с целувка и казах, че разполагаме поне с половин час насаме — дори ако Карл е отишъл само да купи вестник.

— Рой, предупредих те колко е важно да се държим хладнокръвно! — просъска тя. — Излез!

Надигнах се. Тя обаче ме спря.

Беше все едно да излезеш разтреперан от Бюдалското езеро и да легнеш върху напечен от слънцето камък. Едновременно твърдо и меко. Неописуемо блаженство, от което тялото ти пее.

Чувах дъха ѝ в ухото си. Шепнеше ми мръсотии на смесица от баджански, английски и норвежки. Свърши шумно, изопнала тялото си в дъга. Когато на свой ред получих оргазъм, заврях лице във възглавницата, за да не изкрещя право в ухото ѝ, и усетих миризмата на Карл. Просто не можех да я сбъркам. Долових обаче и още нещо. Звук. Дойде от вратата зад нас. Вцепених се.

— Какво има? — попита задъхана Шанън.

Обърнах се към вратата. Стоеше открехната. Навярно по невнимание бях забравил да я затворя. Или? Затаих дъх, чух, че и Шанън направи същото.

Тишина.

Възможно ли беше кадилакът да се е върнал, без да съм го чул? И още как. Аз и Шанън определено не бяхме сдържали виковете си. Погледнах ръчния си часовник — не го бях свалил. Карл беше потеглил преди двайсет и две минути.

— Няма страшно — обърнах се по гръб. Тя се сгуши в мен.

— Барбадос — прошепна в ухото ми.

— Какво?

— Говорихме за Барселона. Но какво ще кажеш за Барбадос?

— Там карат ли бензинки?

— Да, разбира се.

— Тогава дадено.

Целуна ме. Гладкият ѝ силен език търсеше и показваше. Вземаше и даваше. Мамка му, колко се бях пристрастил. Тъкмо се канех пак да вляза в нея, Когато чух боботене на двигател. Кадилакът. Ръцете и погледът ѝ шареха по мен, но аз се изплъзнах, станах от леглото, обух си боксерките и по студеното дюшеме се върнах в детската стая. Легнах на долното легло и се ослушах.

Колата спря пред къщата. Външната врата се отвори.

В коридора Карл изтръска снега от обувките си. Чух как влезе в кухнята.

— Видях колата ти отвън — каза Карл. — Как влезе?

Както лежах, кръвта се смръзна в жилите ми.

— Беше отключено — отговори мъжки глас. Нисък, хриплив. Така звучи човек с увредени гласни струни.

Надигнах се на лакти и разтворих завесите. Ягуарът стоеше паркиран до хамбара, където снегът беше почистен.

— С какво мога да ти бъда полезен? — попита Карл. Овладяно, но напрегнато.

— Изплати се на моя клиент.

— Значи, повикал те е пак заради пожара? Трийсет часа. Бързо реагираш.

— Иска си парите веднага.

— Веднага щом ми изплатят застрахователната премия, ще му платя.

— Няма да получиш никакво обезщетение. Хотелът не е бил застрахован.

— Казва кой?

— Моят клиент си има източници. Условията за заема са нарушени и в такъв случай си длъжен да го изплатиш незабавно. Наясно си, нали, господин Опгор? Добре. Разполагаш с два дни. Или, по друг начин казано, с четирийсет и осем часа, считано от… сега.

— Виж какво…

— При предишното ми посещение ти отправих предупреждение. Трети път няма да има. Камбаната бие сега.

— Камбаната?

— Да. Краят. Смъртта.

Долу се възцари тишина. Представих си ги. Датчанинът с възпалени гнойни пъпки седи до масата. Спокойните движения му придават още по-заплашителен вид. Карл се поти, макар само преди минута да е бил на трийсет градуса под нулата.

— Защо е тази паника? — попита той. — Вилумсен има обезпечение за заема.

— Което, твърди той, не струва нищо без хотела.

— Но какво ще спечели, ако ме убие? — Гласът на Карл вече не беше овладян, звучеше по-скоро като вой на прахосмукачка. — Тогава със сигурност няма да си получи парите.

— Няма да умреш ти, Опгор. Поне не и пръв.

Вече се досещах какво предстои. Съмнявах се обаче Карл да предугажда.

— Първа ще е съпругата ти, Опгор.

— Ш… — Карл изяде „а“-то — … нън?

— Сладко име.

— Но това е… убийство.

— Санкцията е реципрочна на твоята задлъжнялост.

— Но два дни! Как според теб и Вилумсен да намеря такава сума за толкова кратко време?

— Не изключвам да ти се наложи да прибегнеш до радикални и дори отчаяни методи. С това се изчерпва мнението ми, господин Опгор.

— А ако не успея…

— Ставаш вдовец и ти отпускаме още два дни с подобно условие.

— Но, Господи, боже мой…

Вече бях на крака. Възможно най-безшумно си нахлузих панталона и пуловера. Така и не чух в подробности какво ще се случи след четири дни, но не беше и нужно.

На пръсти се спуснах по стълбата. Навярно — навярно — щях да успея да нападна датчанина и да го обезвредя, възползвайки се от момента на изненадата. Съмнявах се обаче дали ще се справя. Спомнях си бързите му движения пред бензиностанцията. Пък и съдейки по акустиката, той седеше с лице към вратата и щеше да ме види още при влизането ми.

Напъхах крака в обувките и се измъкнах тихо навън. Студът притисна слепоочията ми. По-разумно беше да заобиколя, да претичам в дъга до хамбара, за да не попадна в полезрението на двамата мъже в кухнята. Не биваше обаче да губя нито секунда, затова реших да се осланям на предположението си, че датчанинът седи с гръб към прозореца. Пръхкавият сняг хрускаше жаловито под бързите ми стъпки. Основната задача на силовия колектор е да сплашва, затова беше логично да очаквам датчанинът да раздуе заплахите си, но от друга страна, изчерпването на темата нямаше как да отнеме дълго време.

Втурнах се в хамбара, развъртях докрай водните кранчета и за по-малко от двайсет секунди напълних две поцинковани кофи. Грабнах дръжките и се понесох тичешком към Козия завой. Водата се плискаше, панталонът ми се намокри. Стигнах до завоя. Оставих едната кофа върху заледената настилка, а другата лиснах напред. Водата потече по твърдия лед, наръсен с пясък. Песъчинките приличаха на зрънца чер пипер, впили се в леда. Водата изглади неравностите, попълни дупките и потече по наклонената към ръба на пропастта ледена покривка. Лиснах водата и от втората кофа. При този як студ водата не разтопи леда. Напротив, образува тънък слой върху леда и започна да попива. Стоях, взирах се в леда и… чух как ягуарът потегля. В същия миг — сякаш някой ги беше синхронизирал — се разнесе далечният бодър звън на църковните камбани от селото. Погледнах към нашата къща. Бялата кола се задаваше. Движеше се бавно, предпазливо. Вероятно на идване се бе изненадал колко лесно е изкачил заледените баири с летните си гуми. Повечето датчани обаче едва ли знаят много за леда. Например че при достатъчно ниски температури повърхността му наподобява шкурка.

Но когато се постопли, да речем при около седем градуса под нулата, същият този лед става като хокейна пързалка.

Не помръднах. Кофите се поклащаха от отпуснатите ми покрай тялото ръце. Зад предното стъкло датчанинът навярно се взираше в мен. Само допусках. Слънчеви очила скриваха тесните като цепки очи, които помнех от бензиностанцията. Колата приближи и отмина. Главите и на двама ни се завъртяха като планети около оста си. Изглежда, помнеше бегло лицето ми. А може би не. Вече е намерил правдоподобно обяснение защо някакъв мъж стои до завоя с две кофи. А може би не. Като че ли бе разбрал всичко, Когато колата внезапно поднесе и той машинално настъпи спирачката. А може би не. Сега и колата се превърна в планета — въртеше се върху леда под съпровода на църковните камбани. Същинска състезателка по фигурно пързаляне. Видях как той отчаяно върти волана. Предните колела с широки летни гуми буксуваха сякаш в опит да се освободят от хватка, но ягуарът, впримчен в капан, бе неуправляем. Колата се завъртя на 180 градуса и полетя заднешком към ръба на завоя. Тогава пак видях ясно лицето на Вилумсеновия главорез: червена планета с малки активни вулкани. Слънчевите очила се бяха свлекли върху носа му, докато той, вдигнал лакти, се мъчеше да овладее колата. Видя ме и престана да се бори с волана. Защото вече наистина беше разбрал. Беше се досетил за какво са ми послужили кофите, бе схванал, че ако се беше досетил веднага, може би незабавен скок от колата би го спасил. Бе проумял, че вече е твърде късно.

Извади пистолет — по рефлекс, предполагам. Автоматична реакция на главорез, на войник. Аз пък, вероятно пак по рефлекс, вдигнах ръка за сбогом. Без да пускам кофата. Чух съвсем глух пукот от купето, когато той дръпна спусъка. Куршумът проби с плющене вдигнатата на сантиметри от ухото ми кофа. Видях дупката от куршума върху предното стъкло на ягуара. Приличаше на роза от скреж. После ягуарът пропадна заднешком в Хюкен.

Притаих дъх.

След попадението поцинкованата кофа продължаваше да се люлее от вдигнатата ми ръка.

Църковните камбани биеха все по-забързано.

И най-сетне се чу очакваният глух тътен.

Продължавах да стоя вцепенен. Сигурно имаше опело. Камбаните все още биеха, но с постоянно увеличаващ се интервал. Плъзнах поглед над Ус, към планината и Бюдалското езеро. Иззад Аусдалския хребет се появи ясно слънце.

Църковните камбани замлъкнаха. Господи, помислих си, на колко красиво място съм роден.

Сигурно така му се струва на влюбен човек.

54

— Залял си леда с вода? — попита невярващо Карл.

— Така температурата се покачва — обясних.

— И се образува пързалка за кънки — добави Шанън, която тъкмо идваше с каната. Наля ни кафе. Забеляза погледа на Карл. — „Торонто Мейпъл Лийфс“! — побърза да възкликне тя, сякаш бе съзряла обвинение в очите му. — Не си ли забелязал как през почивките поливат игрището с вода?

Карл пак се обърна към мен.

— И в Хюкен пак има труп.

— Да се надяваме. — Духнах кафето.

— Какво ще правим? Ще съобщим ли на Курт Улсен?

— Не.

— Не? Ами ако го открият?

— Нямаме нищо общо с тази работа. Нито сме видели, нито сме чули, че колата е излетяла от пътя. Затова не сме и сигнализирали в полицията.

— Моят брат — погледна ме Карл. Белите му зъби лъщяха. — Знаех си, че ще намериш изход.

— Слушайте ме внимателно. Ако никой не знае или не подозира, че главорезът е идвал при нас, просто ще си траем и няма да възникнат проблеми. Може да мине век, преди някой да открие катастрофиралия ягуар в Хюкен. Ако обаче все пак някой разбере, че бабаитът е бил тук, ето каква ще е нашата версия…

Карл и Шанън приседнаха по-близо, сякаш възнамерявах да шепна в собствената си кухня.

— По принцип най-добре е да се придържаме максимално близо към истината. Затова ще кажем както си беше: датчанинът е дошъл при нас, за да ни притиска да върнем парите, които Карл дължи на Вилумсен. Не сме проследили с поглед колата до Козия завой, но там, наясно сме, е било изключително хлъзгаво. Така, когато полицаите се спуснат в Хюкен и видят летните гуми на ягуара, сами ще си направят останалата част от изводите.

— Църковните камбани! Ще кажем, че не сме чули трясъка от падналия ягуар заради църковните камбани — предложи Карл.

— Не — възпротивих се. — Без църковни камбани. В деня, когато силовакът е идвал при нас, не са били църковни камбани.

Карл и Шанън ме изгледаха въпросително.

— И защо? — попита брат ми.

— Планът ми не е напълно готов. Но ще се опитаме да създадем впечатлението, че се е случило друг ден, не днес. Датчанинът е живял малко по-дълго.

— Защо?

— Всъщност проблемът няма да дойде от датчанина — махнах с ръка. — При всички случаи силов събирач на дългове не тръби наляво-надясно къде и кога работи. Най-вероятно само ние и той знаем, че тъкмо днес е идвал в Ус. Натъкнат ли се на трупа му, от нашата версия ще зависи кога е умрял. Проблем обаче може да изскочи от Вилумсен.

— Да, защото той, естествено, знае кога неговият главорез е смятал да ни посети — кимна Карл. — И е възможно да го съобщи пред полицията.

— Не ми се вярва — поклатих глава.

Настана мълчание.

— Няма да каже на полицията — кимна Шанън. — Защото иначе ще се наложи да признае, че той го е наел и изпратил.

— Вярно — съгласи се Карл. — Нали, Рой?

Не отговорих. Сръбнах шумно голяма глътка кафе. Оставих чашата върху масата.

— Зарежете датчанина. Главният проблем е Вилумсен, защото той няма да се откаже да си иска парите само защото главорезът му е потънал вдън земя.

— А Вилумсен е готов да убива — сбърчи чело Шанън. — Рой, според теб датчанинът наистина ли имаше сериозно намерение да осъществи заканата си?

— Чувах го през кюнеца. Питай Карл. Двамата седяха един срещу друг.

— Ами… да, мисля — промърмори Карл. — Бях толкова изплашен, че бях готов да повярвам на всичко. От двама ни Рой е по-вещ в особеностите на… човешката психика.

Замалко да каже друго. Психиката на убиеца.

Карл и Шанън пак приковаха очи в мен.

— Според мен датчанинът щеше да те убие — погледнах Шанън.

Зениците ѝ се разшириха и тя кимна бавно-бавно, типично по нашенски в Ус.

— А после щеше да дойде твоят ред, Карл — добавих.

— Май имам нужда от питие — каза той, забил поглед в дланите си.

— Не! — възразих разпалено. Поех си дъх и се успокоих. — Нужен си ми трезвен. Освен това ми трябва въже за теглене и шофьор с опит в тази работа. Шанън, ще отидеш ли да наръсиш пясък при завоя?

— Да. — Тя посегна към мен и аз се вцепених, защото за миг си помислих, че ще ме погали по бузата. Тя обаче просто сложи длан на рамото ми. — Благодаря.

Внезапно Карл сякаш се освести.

— Да, разбира се, благодарим! Благодарим ти, Рой! — Пресегна се през масата и сграбчи ръката ми. — Спаси и мен, и Шанън, а аз мрънкам и се тюхкам, все едно ядовете с Вилумсен са твой проблем.

— Мой проблем са.

Замалко да добавя нещо високопарно от рода на „ние сме семейство и сме заедно в тази битка“, но се въздържах. Все пак не бе изминал и половин час, откакто бях чукал снаха си.

— В днешната уводна статия Дан е развъртял секирата — съобщи от кухнята Карл, докато аз, в коридора, се навличах с още дрехи и се чудех какви ботуши ще са най-подходящи, ако скалната стена е заледена. — Нарича Вос Гилберт и общинските управници безгръбначни популисти. Според Дан традицията започнала по времето на Ю Ос, само че тогава нещата не били чак толкова очебийни.

— Май иска бой — отбелязах. В крайна сметка се спрях на чифт солидни кантовани зимни обувки на татко.

— Че кой нормален човек иска бой? — попита Карл, но аз вече бях наполовина извън вратата.

Отидох в хамбара. Вътре Шанън пълнеше с пясък едната поцинкована кофа.

— С Рита Вилумсен още ли ходите на ледени бани три пъти седмично? — попитах.

— Да.

— И сте само двете?

— Да.

— Някой може ли да ви види?

— Ходим в седем сутринта, още е тъмно, така че… не.

— За кога е следващата ви уговорка?

— За утре.

Потърках си брадичката.

— За какво мислиш? — попита тя.

Загледах се в струйката пясък, процеждаща се от продупчената кофа.

— Мисля как би могла да я убиеш.

По-късно вечерта — тримата бяхме обсъдили подробно плана за шести път, Карл бе кимнал и двамата бяхме погледнали Шанън — тя постави своето условие:

— Ако се съглася да участвам и ако успеем, искам хотелът да бъде възстановен по оригиналните ми чертежи. До последния детайл.

— Добре — кимна Карл след кратък размисъл. — Ще направя каквото е по силите ми…

— Няма да се наложи — отвърна Шанън. — Защото не ти ще ръководиш строителните работи. А аз.

— Виж…

— Това не е предложение, а ултиматум.

Навярно Карл осъзна същото, каквото и аз: Шанън говореше сериозно. Карл се обърна към мен. Вдигнах рамене в знак, че в този случай не съм в състояние да му помогна.

Той въздъхна.

— Добре. Ние, Опгорци, не се пазарим. Ако всичко мине по ноти, ръководната роля е твоя. Надявам се поне да имам възможност да се включвам.

— О, със сигурност няма да те оставим да бездействаш — увери го тя.

— Дайте да преговорим плана още веднъж — настоях.

55

В седем сутринта навън още се спускаше мрак.

Промъкнах се на пръсти в спалнята. Напрегнато се вслушвах в равномерното дишане от двойното легло. Подът изскърца. Застинах на място и наострих уши. Ритъмът на дишането не се наруши. През пролука в завесите се процеждаше самотен лунен лъч. Продължих, опрях колене о матрака и предпазливо се добрах до спящата фигура. Тази половина от леглото беше все още топла от доскоро лежалия там човек. Не се сдържах. Долепих лице до чаршафа и вдъхнах уханието на жена. И пред мен, като на кинематограф, мигом се заредиха кадри с мое и нейно участие. Голи, потни от любене и ненаситни за още, винаги.

— Добро утро, любов моя — прошепнах.

И опрях пистолет о слепоочието на спящата особа.

Дишането секна. Чуха се две шумни, ядосани изхърквания. После светнаха две отворени очи.

— Тихичко спиш за дебелак — отбелязах.

Вилум Вилумсен премига няколко пъти в полумрака, сякаш за да се увери, че не сънува.

— Какво е това? — попита той с дрезгав от съня глас.

— Камбаната — отвърнах. — Краят. Смъртта.

— Какво правиш, Рой? Как влезе?

— През вратата за мазето.

— Тя е заключена.

— Да — потвърдих кратко.

Той се надигна на лакти.

— Рой, Рой, Рой. Не искам да пострадаш. Разкарай се овреме и обещавам да забравя това.

Цапардосах го с дулото през носа. Кожата се обели, потече кръв.

— Не си мести ръцете от завивката. Остави кръвта да тече.

Вилумсен преглътна с мъка.

— Това пистолет ли е?

— Позна.

— Ясно. Значи, повтаряме историята от миналия път?

— Да. Само дето тогава се разделихме живи.

— А сега?

— Сега не бих бил толкова сигурен, че нещата ще приключат благополучно. Ти заплаши да избиеш семейството ми.

— Това е санкцията за неспазването на договор за толкова крупен заем, Рой.

— А това е санкцията за налагането на санкция за неспазване на договор за толкова крупен заем.

— Да не очакваш от мен да наблюдавам безучастно как длъжниците ми ме разоряват? Ти сериозно ли?

В гласа му се долавяше повече негодувание, отколкото страх. Неволно се възхитих на способността на Вилум Вилумсен бързо да се ориентира в обстановката.

— Нищо не очаквам, Вилумсен. Ти правиш каквото трябва, аз — също.

— Ако си въобразяваш, че това е начинът да спасиш Карл, грешиш. Така или иначе Поул ще си свърши работата. Договорът ми с него не може да бъде разтрогнат, защото сега не мога да се свържа с него.

— Не можеш — потвърдих. — Поул е мъртъв.

Неволно бях цитирал една от най-популярните конспиративни теории в историята на поп музиката.[28]

Вилумсен ококори натежалите си очи на сепия. Вече виждаше пистолета. И явно го позна.

— Наложи се пак да се спусна в Хюкен — уточних. — Ягуарът лежи върху кадилака, и двете коли са паднали по таван и са напълно сплескани. Същински сандвич от ретро автомобили. Над предпазния колан прелива разплута пихтиеста плът — това е останало от твоя датчанин. Прилича на кайма, дявол да го вземе.

Вилумсен преглътна с усилие.

Размахах пистолета.

— Намерих го заклещен между скоростния лост и тавана. Наложи се да го избия с крак.

— Какво искаш, Рой?

— Да не убиваш никого от моето семейство, включително родственици.

— Дадено.

— В добавка искам да анулираш дълга на Карл. И да ни отпуснеш нов заем на същата стойност.

— Не мога, Рой.

— Видях екземпляра на Карл. Подписали сте договор за заем. Незабавно накъсваме на парчета и твоето, и неговото копие и подписваме договор за нов заем.

— Не става така, Рой. Договорът е при моя адвокат. Карл сигурно ти е казал, че го подписахме в присъствието на свидетели. Няма как договор да изчезне просто така.

— Като казвам да го накъсаме на парчета, говоря образно. Ето договор за заем, който да замени стария.

Със свободната си ръка запалих нощната лампа. От вътрешния си джоб извадих лист А4 със съответното съдържание и го сложих върху завивката пред Вилумсен.

— Тук пише, че опрощаваш трийсетте милиона, дължими по заема, а дължимата сума е едва две крони. Пише още, че причината доброволно да се откажеш от вземанията си е личният ти съвет към Карл да ореже разходите по застраховката на хотела и затова се смяташ за не по-малко виновен от него за възникналата ситуация. Накратко, неговото нещастие е и твое. Освен това му отпускаш нов заем от трийсет милиона.

Вилумсен поклати енергично глава.

— Не разбираш. Нямам толкова пари. За да отпусна заем на Карл, взех кредит. Не си ли получа парите от него, с мен е свършено. — И продължи със — без майтап — задавен глас: — Всички си мислят, че сега, когато жителите на Ус харчат повече, аз едва ли не рина парите с лопата. Но хората ходят до Конгсбер и Нотуден, за да си купят нова кола, Рой. Не желаят да ги виждат в коли на старо като онези, които предлагам аз.

Двойната гуша, увиснала от яката на раираната пижама, се разтресе леко.

— И въпреки това се налага да подпишеш. — Подадох му химикалка, която си носех от къщи.

Погледът му зашари трескаво по листа. Вдигна очи и ме изгледа въпросително.

— След като сложиш твоя подпис, ще се погрижим за свидетели и ще впишем дата — обясних.

— Не.

— Не — какво?

— Няма да подпиша. Не ме е страх да умра.

— Но те е страх да не фалираш?

Вилумсен кимна безмълвно и се изсмя.

— Спомняш ли си миналия път, когато се намирахме в същото положение, Рой? Тогава ти казах, че ракът се е завърнал. Излъгах. Сега обаче наистина получих рецидив. Дните ми са преброени. Затова не мога да опростя толкова голям заем, за нов заем — въобще да не говорим. Искам да завещая работещ бизнес на съпругата ми и на другите ми наследници. В момента само това има значение за мен.

Кимнах бавно, за да му покажа, че много внимателно премислям думите му.

— Жалко — казах. — Жалко наистина.

— Да, нали? — Вилумсен ми подаде листовете с анекса, който Карл състави през нощта.

— Определено — отвърнах и не посегнах да взема договора. Извадих си телефона. — Защото тогава ще се наложи да предприемем нещо много по-болезнено.

— При процедурите и манипулациите, които изтърпях, опасявам се, че физическите изтезания няма да ме уплашат, Рой.

Мълчаливо набрах Шанън и отворих FaceTime.

— Ще ме убиеш ли? — попита Вилумсен с интонация, която подчертаваше очевидната идиотщина в това, да убиеш човек, от когото се опитваш да изцедиш пари.

— Не теб. — Взирах се в екрана на телефона.

Там се появи Шанън. Около нея се спускаше мрак, но светлината от камерата се отрази в снега върху заледеното Бюдалско езеро. Шанън говореше с някого извън кадър.

— Имаш ли нещо против да снимам, Рита?

— Не, разбира се — чу се гласът на госпожа Вилумсен.

Шанън завъртя телефона и под ярката светлина от камерата се появи Рита. Беше облечена в кожух, а изпод пухкавата ѝ шапка се подаваше бяла шапка за баня. От устата ѝ се виеше пара, докато подскачаше на място пред квадратна дупка в леда, достатъчно широка човек да се спусне и твърде тясна въпросният човек да опре ръце от двете страни и да се изтегли обратно горе. До дупката лежаха трион за лед и кръгло парче лед, което двете жени бяха отрязали.

— Смятам да убием съпругата ти. — Вдигнах екрана пред очите на Вилумсен. — Поул ме наведе на тази идея.

Изобщо не се съмнявах, че ракът на Вилумсен е рецидивирал. Виждах и болката в очите му, когато осъзна, че има риск да изгуби непрежалимото, онова, което може би обичаше повече от себе си и беше единствената му утеха, защото щеше да го надживее, да живее и заради него. Точно в този момент ми дожаля за Вилумсен. Честно.

— Удавяне — оповестих. — Трагичен инцидент, естествено. Съпругата ти скача в дупката. Цоп. И когато поема нагоре, за да изплува, установява, че дупката я няма. Усеща как ледът отгоре шава и разбира, че дупката е запушена с ледения диск, който преди малко тя и Шанън са отрязали. Рита ще се опита да избута парчето нагоре, но е достатъчно Шанън само да продължи да затиска с крак ледения капак, а съпругата ти, понеже ще ѝ липсва опора за краката, няма как да се оттласне. Ще бъде обградена само от вода. Студена вода.

Вилумсен изхлипа тихо. Доставяше ли ми удоволствие да го измъчвам така? Не, надявам се, защото това би означавало, че съм психопат, а кой желае да е такъв?

— Започваме с Рита. После, ако пак откажеш да подпишеш, продължаваме с другите ти наследници. Шанън не изключва съпругата ти да е участвала в издаването на смъртната ѝ присъда, затова е високо мотивирана да изпълни задачата си.

На екрана видяхме как Рита Вилумсен се съблича. Очевидно замръзваше — и как иначе? — а бледата ѝ кожа беше настръхнала и синкава под ярката светлина. Направи ми впечатление, че носи същия бански като по време на разходката ни с лодка в езерото онова лято. Рита не изглеждаше остаряла. Дори ми се стори подмладена. Сякаш за нея времето вървеше не в кръг, а назад.

Чух скриптене на химикалка по лист.

— Ето. — Вилумсен хвърли листовете и химикалката върху завивката пред мен. — Хайде, спри Шанън!

Рита Вилумсен застана до дупката. Зае същата поза като преди години в лодката. Готвеше се за скок.

— Не преди да си подписал и двата екземпляра — отбелязах, без да откъсвам очи от екрана. Чух как Вилумсен панически придърпа листовете и ги подписа.

Огледах внимателно подписите. Изглеждаха автентични.

Вилумсен изкрещя. Погледнах екрана на телефона. Не бях чул дори слаб плясък. Рита беше майсторка. Отрязаното парче лед запълни екрана. После видяхме как малка бледа ръка го хваща и го вдига.

— Спри, Шанън. Той подписа.

За миг изглеждаше, сякаш въпреки това Шанън смята да запуши дупката с парчето. После обаче го пусна отстрани и само след миг Рита, подобно на тюлен, се показа от черната вода. Мократа ѝ коса лъщеше, лицето ѝ се смееше, дъхът ѝ изпращаше бели димни сигнали в камерата.

Прекъснах връзката.

— Та така — въздъхнах.

— Та така — повтори Вилумсен.

В стаята беше студено и полека-лека се бях мушнал под завивката — не с цялото си тяло, но достатъчно, та да не е изцяло погрешно да се твърди, че споделяме една постеля.

— Сега, предполагам, ще си вървиш — изрази надежда Вилумсен.

— Де да беше толкова лесно.

— Какво искаш да кажеш?

— Ясно като бял ден е какво ще направиш веднага след като си тръгна, нали? Ще се обадиш на друг главорез или наемен убиец и ще го изпратиш да пречука семейство Опгор, преди да сме предали този документ на адвоката ти. Или, ако по твои сметки времето няма да ти стигне, ще подадеш сигнал за изнудване в полицията и ще оспориш валидността на току-що подписаните документи. И, разбира се, ще отречеш да разполагаш с информация за някакъв събирач на дългове.

— Така ли мислиш?

— Да, Вилумсен. Освен ако не ме убедиш в противното.

— А ако не успея?

Свих рамене.

— Съветвам те да опиташ.

— Затова ли си с ръкавици и шапка за баня?

Не отговорих.

— За да не оставиш отпечатъци и косми ли? — продължи той.

— Не мисли за това, Вилумсен, по-добре измисли друг начин да сключим споразумение.

— Хм, да видим… — Вилумсен скръсти ръце на гърдите си. От пижамата се подаваше гора от черни косми.

В последвалата тишина чувах шума на трафика по главния път. Преди, докато работех в тукашната бензиностанция, обожавах тези ранни утрини. Обожавах да съм там, когато малкият град се буди за нов ден, когато хората излизат и заемат местата си в механизма на нашето малко общество. Обожавах да имам широк поглед върху нещата, да долавям как невидима ръка направлява дейността на хората и съгласува действията им, та всичко да сработва в прилична степен.

Вилумсен се прокашля:

— Няма да се свързвам нито с главорези, нито с полицията, защото и ти, и аз ще изгубим много от това.

— Ти вече изгуби всичко. Оттук нататък можеш само да спечелиш. Хайде де, нали си търговец на стари коли. Убеди ме.

— Хм…

Пак настана мълчание.

— Времето ти изтича, Вилумсен.

— Leap of faith.

— Опитваш се да продадеш два пъти една и съща повредена кола. Пробута онзи кадилак на татко. Излъга мен и Карл да ти платим за водолазна екипировка втора ръка двойно по-висока цена, отколкото върви в Конгсбер.

— Трябва ми малко повече време, за да измисля нещо. Ела следобед.

— Уви, не става. Налага се да решим въпроса, преди да си тръгна и преди да се е развиделило, защото не искам никой да ме види как излизам оттук. — Вдигнах пистолета и го опрях в слепоочието му. — Наистина ми се ще да има друг изход, Вилумсен. Защото не съм убиец, а и в известен смисъл те харесвам. Съвсем сериозно. Но се налага ти да ми посочиш пътя, защото аз не го виждам. Имаш десет секунди.

— Не е честно.

— Девет. Нечестно ли е да ти дам шанс да ми докажеш необходимостта да те оставя жив, въпреки че Шанън не получи такъв шанс? Нечестно ли е да ти отнема последните месеци на този свят, вместо да отнема години живот на жена ти? Осем.

— Може би не, но…

— Седем.

— Предавам се.

— Шест. Да преброя ли до едно, или…

— Всеки иска да живее възможно по-дълго.

— Пет.

— Поне да изпуша една пура.

— Четири.

— Хайде де, поне ми позволи една пура.

— Три.

— Ей в онова чекмедже са, моля те, само…

Пронизителният трясък се заби като острие в тъпанчетата ми.

По филмите, когато някой получи куршум в главата, фонтан от кръв оплисква стената зад него. Честно казано, доста се изненадах да видя, че и в действителност става същото.

Вилумсен лупна назад в леглото с онеправдано изражение, навярно защото го лиших от още две секунди живот. Мигом усетих как матракът под мен се мокри. Лъхна ме смрад на изпражнения. По филмите наблягат на кръвта и след смъртта не показват последствията от отпускането на аналния сфинктер.

Тикнах пистолета в ръката на Вилумсен и станах от леглото. Докато работех в бензиностанцията в Ус, четях не само „Илюстрована наука“, но и „Истински престъпления“. Затова освен шапка за баня и ръкавици си бях залепил с тиксо крачолите за чорапите, а ръкавите — за ръкавиците, за да предотвратя евентуално ръсене на косми, от които полицията — в случай че разследва смъртта на Вилумсен като убийство — да извлече ДНК на евентуалния извършител.

Спуснах се по стълбите в мазето, взех лопата, излязох през вратата, откъдето се бях вмъкнал, като я оставих отключена. Тръгнах заднешком през градината, заривайки следите от обувките ми по снега. Спуснах се към Бюдалското езеро. Там къщите са нарядко. Изхвърлих лопатата в контейнер за боклук до автомобилната алея на нова модерна къща. Едва тогава усетих, че ушите ми са измръзнали. Сетих се за вълнената шапка в джоба ми, нахлупих я върху найлоновата и отидох до един от малките пристани. Бях паркирал волвото зад хангарите за лодки. Примижавайки, огледах леда. Значи там някъде ходеха да се къпят две от трите жени в моя живот. Убих съпруга на едната. Странно. Колата беше още топла и запали безпроблемно. Подкарах към „Опгор“. Беше седем и половина и все така се спускаше непрогледен мрак.

Същия следобед съобщиха новината по националното радио. „Мъж е открит мъртъв в дома си в община Ус в Телемарк. Полицията определя като подозрителни обстоятелствата около смъртта му.“

Вестта за кончината на Вилумсен се стовари върху селото по-яростно от чук. Сравнението ми се струва подходящо. Според мен смъртта му шокира хората повече от опожарения хотел, разтърси ги емоционално. Беше обяснимо. Този тарикат, този сноб, този дебелак, този простонароден търговец на стари коли, когото всички възприемаха като вечен, си бе отишъл завинаги. За това се говореше във всеки магазин, във всяко кафене, по всички улици и между четирите стени на всеки дом. Дори подочулите, че ракът го е покосил повторно, изглеждаха покрусени от скръб.

През следващите две нощи спах лошо. Не заради угризения. Наистина се бях опитал да помогна на Вилумсен да се спаси, но как един шахматист да помогне на противника си, след като го е поставил в шах и мат? Просто няма как да стане. Причината за безсънието ми беше друга. Глождеше ме смътно усещане, че съм забравил нещо, че при планиране на убийството не съм съобразил нещо съществено. Просто не ми се удаваше да го конкретизирам.

Едва на третия ден след смъртта на Вилумсен, два дни преди погребението, ми просветна къде се бях издънил.

56

В единайсет преди обяд пред къщи спря Курт Улсен, следван от още две коли. Със столична регистрация.

— Завоят е страшно хлъзгав — отбеляза Курт, когато отвори вратата. Стъпка с крак димящ фас. — Да не си спрягате ледена пързалка?

— Не — отвърнах. — Ръсим с пясък. Това е задължение на общината, но го правим ние.

— Няма да обсъждаме пак този въпрос — отсече Курт Улсен. — Това са Вера Мартинсен и Ярле Сюлесюн от КРИПОС.

Зад Улсен стояха жена в черен панталон и късо яке от същия плат и мъж с външност на пакистанец или индиец.

— Имаме някои питания. Дръпни се да влезем.

— Бихме искали да ви зададем няколко въпроса — намеси се жената, Мартинсен. — Ако е удобно. Стига да не възразявате, молим да влезем.

Тя погледна Курт. После мен. Усмихна се. Прибрана руса коса, сплетена на плитка, широко лице, широки рамене. Тренира или хандбал, или ски бягане, предположих. Не защото по външния вид на човек можеш да отгатнеш какъв спорт практикува, а защото в Норвегия хандбалът и ски бягането са най-популярните спортове сред жените и имаш по-големи шансове да налучкаш, ако обосновеш предположението си на реалната статистика, а не да се доверяваш на надценената си интуиция. Ей такива щуротии ми се въртяха из главата. Гледайки Мартинсен обаче, осъзнах необходимостта да се стегна. Иначе рискувах да ме схрускат за закуска, както се казва. Нека опитат. И аз се бях подготвил добре.

Влязохме в кухнята, при Карл и Шанън.

— Искаме да говорим и с тримата — подхвана Мартинсен. — Но предпочитаме да ви разпитаме един по един.

— Качете се горе в детската стая — предложих нехайно.

По изражението на Карл разбрах, че е схванал замисъла ми: през кюнеца да подслушат разговора ми с ченгетата, та да синхронизираме показанията си. Нали точно с тази идея отрепетирахме каква версия да представим на полицията при евентуален разпит.

— Кафе? — предложих, след като Карл и Шанън излязоха.

— Не, благодаря — отвърнаха в хор Мартинсен и Сюлесюн, а гласът на Улсен се открои:

— Да.

Налях само на него.

— Колегите от КРИПОС ми съдействат при разследването на убийството на Вилумсен — поясни Курт. Видях как Мартинсен погледна Сюлесюн и завъртя очи към тавана. — Смъртта му не е плод на самоубийство. Бил е убит. — Улсен изрече „убит“ с плътен бас. Остави думата да увисне във въздуха и да окаже нужното въздействие. Погледна ме, сякаш проверяваше дали ще последва реакция от моя страна и продължи: — Налице е опит убийство да бъде прикрито с инсценировка на самоубийство. Най-старият азбучен трик.

Това изречение май ми беше попаднало в статия, публикувана в „Истински престъпления“. — Убиецът обаче не успя да ни подведе. Вилумсен действително държеше оръжието, но по ръката му нямаше барутен нагар.

— Барутен нагар — повторих и претърколих думата по езика си.

— Всъщност не е само липсата на барутен нагар — прокашля се Сюлесюн. — Терминът е GSR, съкращение от gun shot residue, остатъци от огнестрелен изстрел. При изстрел капсулни микрочастици барий, олово и няколко други химикала се отделят и полепват по предмети в радиус от половин метър. Попаднали върху кожата и дрехите, се отстраняват много трудно. За наш късмет — засмя се той и нагласи очилата си с метални рамки. — Тези частици са невидими с просто око, но за щастие си носим апаратура.

— Така или иначе — намеси се Курт, — по Вилумсен не открихме нищо от изброените неща. Схващаш ли?

— Да.

— Освен това вратата към мазето е била отключена, а Рита е напълно сигурна, че е била заключена. Най-вероятно някой я е отворил със сила. Оттегляйки се, убиецът е засипал със сняг следите си в градината. Намерихме лопата на Вилумсен в близък контейнер за боклук. Рита я разпозна.

— Боже.

— Да. Имаме подозрения кой може да е бил извършителят.

Мълчах.

— Не си ли любопитен да разбереш за кого става дума? — Курт ме изгледа с идиотския си уж рентгенов поглед.

— Любопитен съм, естествено, но това не е ли следствена тайна?

Курт се обърна към полицаите от КРИПОС и се изсмя.

— Разследваме убийство, Рой. Дали ще разгласим дадена информация, или ще я запазим в тайна, зависи кое от двете е в полза на разследването.

— Аха.

— При толкова професионално изпипано убийство във фокуса на вниманието ни попадна автомобил: стар ягуар с датска регистрация, засечен в близост до местопрестъплението. Подозираме, че е собственост на професионален силов събирач на дългове.

Като го слушах, оставах с впечатлението, че е врял и кипял в разследването на убийства. Колкото до подозрението за датския колектор, Улсен не откриваше топлата вода. Мълвата за мистериозния главорез вървеше в Ус от години.

— Свързахме се с датската криминална полиция и им изпратихме оръжието и проектила. Колегите откриха съвпадение с убийство в Орхус от преди девет години. Извършителят така и не бил разкрит, но един от заподозрените карал точно такъв ретромодел бял ягуар. Името му е Поул Хенсен и е установено, че работи като събирач на дългове. — Курт се ухили и се обърна към двамата от КРИПОС. — Има ягуар, а му се свиди да изхвърли оръжие, с което е извършил убийство. Това не е ли типична датска черта?

— Мислех я за типично шведска — отбеляза с непроницаемо изражение Мартинсен.

— Или исландска — сви рамене Сюлесюн.

— Напоследък да си мяркал въпросния ягуар в Ус, Рой? — попита нехайно Курт. Прекалено нехайно. Схванах уловката — коварен опит да ме подхлъзне, та да сгафя. Разполагаха с повече информация, отколкото даваха вид. Но щом въпреки това се опитаха да ми подложат динена кора, значи нещо не им достигаше. Искаше ми се да отговоря, че не съм виждал въпросната кола, а те да ми благодарят и да си тръгнат. Кажех ли това обаче, щяхме да паднем в капана — аз, Карл и Шанън. Защото тримата ни посетители бяха тук поради конкретна причина: ягуарът. Налагаше се да си опичам акъла. Инстинктът ми подсказваше най-много да се пазя от жената, от Мартинсен.

— Да, видях го. Дойде тук.

— Тук? — тихо повтори Мартинсен и постави телефона си върху масата пред мен. — Имате ли нещо против да запишем разговора, господин Опгор? Само за да се подсигурим, че няма да забравим нищо от вашия разказ.

— Моля, записвайте — отговорих, навярно прихванал от заразителната ѝ вежливост.

— И какво търсеше тук Поул Хенсен? — Курт се облакъти на масата и се наведе към мен.

— Опита се да изнудва Карл за пари.

— Сериозно? — Курт ме изгледа втренчено.

Аз обаче проследих как погледът на Мартинсен започна да обхожда стаята, сякаш търсеше нещо. Нещо различно от непосредствено случващото се пред тях — него така или иначе щяха да го имат на запис. Погледът ѝ спря върху кюнеца.

— Този път бил дошъл в Ус не за да търси пари от длъжници на Вилумсен, а от самия Вилумсен. Изглеждаше разгневен, така да се каже. Явно Вилумсен му е дължал пари за няколко поръчки. И му е съобщил, че е напълно разорен.

— Вилумсен — разорен?

— След като хотелът изгоря, Вилумсен реши да опрости даден на Карл заем. Сумата беше голяма, но Вилумсен се чувстваше виновен заради взети решения, довели до допълнителни разходи след пожара.

Тук трябваше да стъпвам внимателно. В града все още никой, освен ние в „Опгор“ не знаеше, че хотелът не е застрахован. Или поне никой сред живите. Всъщност казвах истината. Документите за анулирането на стария заем и за отпускането на нов сега се намираха у адвоката на Вилумсен и нямаше причина валидността им да бъде оспорена.

— Освен това Вилумсен беше болен от рак и не му оставаше още много — продължих. — Навярно е искал жителите на селото да го запомнят като щедър дарител за изграждането на хотела. За жалост строежът спря поради финансови затруднения, настъпили вследствие от пожара.

— Момент — спря ме Курт. — Карл ли дължеше пари на Вилумсен, или дружеството собственик на хотела?

— Сложно е — отговорих. — Обсъдете го с Карл.

— Не сме от Икономическа полиция, така че продължете — намеси се Мартинсен. — Значи, Поул Хенсен е поискал от Карл да погаси задълженията на Вилумсен?

— Да. Но ние не разполагахме с пари, въпреки че Вилумсен ни беше опростил дълга. Новият заем още не ни беше преведен. Ще стане най-рано след две седмици.

— Ти да видиш — отбеляза безчувствено Курт.

— И какво направи Поул Хенсен, след като му обяснихте, че не можете да му изплатите исканата сума?

— Тръгна си.

— Кога се случи това?

Мартинсен изстрелваше въпросите един след друг. Явно целеше да ме пришпорва да ѝ отговарям бързо. Ние, хората, сме устроени да се влияем от темпото, което събеседникът ни задава в разговора. Навлажних устни.

— Преди или след убийството на Вилумсен? — изпусна се Курт, изгубил търпение.

Мартинсен се обърна към него и за пръв път в очите ѝ видях нещо различно от спокойствие и усмивка. Ако човешкият поглед имаше силата да убива, с Курт щеше да е свършено. С непремерената си реплика Курт Улсен ми подсказа къде е заровено кучето, както се казва. Хронологията на събитията. Тези хора знаеха нещо за посещението на Поул Хенсен в „Опгор“.

Според скалъпената от нас версия Поул Хенсен ни беше навестил не три дни преди убийството на Вилумсен, както беше в действителност, а непосредствено след убийството, за да поиска от Карл парите, които не е успял да измъкне от Вилумсен. Защото само при такава последователност на събитията версията, че Поул Хенсен е убил Вилумсен и после е паднал с ягуара си в Хюкен, изглеждаше логична. Изпуснатата от Курт реплика обаче изигра ролята на така необходимия ми предупредителен грак на гарван. Взех решение с надеждата Карл и Шанън да слушат внимателно до кюнеца и да им направи впечатление каква корекция внасям в нашата версия.

— Преди убийството на Вилумсен — отговорих.

Мартинсен и Курт се спогледаха.

— Съответства на показанията на Симон Нергор. Той твърди, че покрай фермата му минал бял ягуар и продължил по пътя, който води само до вашата къща — каза Мартинсен.

— И до строителната площадка на хотела — добавих.

— Но дойде при вас?

— Да.

— Тогава е странно защо Симон Нергор не е видял ягуара да се връща.

Свих рамене.

— Ягуарът е бял и при толкова сняг е лесно да го пропусне, нали?

— Има такава възможност — отвърнах.

— Вие разбирате от коли. Освен снега, каква според вас би могла да бъде причината Симон Нергор нито да е чул, нито да е видял ягуара на връщане?

Биваше си я тази Мартинсен. Не се отказваше.

— Спортните автомобили се чуват добре, когато изкачват наклон на ниска предавка, нали? При спускане обаче, ако е пуснат по инерция, ягуарът е безшумен. Допускате ли шофьорът на ягуара да е направил точно това? Да е минал покрай Нергор по инерция?

— Не — поклатих глава. — По завоите се налага да натискаш спирачка, а ягуарът е тежък. Пък и шофьорите на такива автомобили не обичат просто да вървят по инерция. Тъкмо обратното. Обичат да чуват двигателя. Ако трябва да предположа защо Симон Нергор не е чул ягуара, бих казал, че сигурно е бил в кенефа.

Възползвах се от настъпилото мълчание, за да се почеша по ухото. Мартинсен ми кимна почти незабележимо, както боксьор на съперника си, успял да прозре заблуждаващ финт. В моя случай: опит да ме подхлъзнат да се впусна в ревностно изтъкване поради какви причини Симон Нергор не е чул и видял ягуара да се връща от „Опгор“. Ако се бях хванал на тази въдица, щеше да лъсне силното ми желание да ги убедя, че ягуарът се е върнал. Но какво стоеше в основата на тази ловка маневра? Мартинсен провери дали телефонът записва, а Курт бързо се намеси:

— Когато научи за смъртта на Вилумсен, защо не ми съобщи за събирача на дългове?

— Защото всички твърдяха, че е било самоубийство.

— И изобщо ли не ти се стори подозрително? Ами то се е случило непосредствено след като Вилумсен е получил заплахи за живота си.

— Датчанинът не спомена да го е заплашвал с убийство. Вилумсен имаше рак в последен стадий. Оставаха му още няколко месеца, и то с адски болки. Чичо ми си отиде от рак. Знам колко е мъчително. Не видях нищо озадачаващо в самоубийството му.

Курт си пое дъх да продължи, но Мартинсен го предупреди с жест да спре дотук и той си затрая.

— И Поул Хенсен не се е отбивал повече при вас? — попита полицайката от КРИПОС.

— Не.

Погледът ѝ проследи моя до кюнеца.

— Сигурен ли сте?

— Напълно.

Държаха още някакъв коз, но какъв? Какъв?

Забелязах как Курт несъзнателно опипва кожения калъф за мобилен телефон, закачен на колана му. Калъфът беше същият модел като на баща му. Мобилен телефон… Еврика. Ето какво не ми даваше да заспя вече две нощи. Ето за какво бях пропуснал да помисля. Ето грешката, която безуспешно се опитвах да открия досега.

— Защото… — подхвана Мартинсен и в същия миг осъзнах как възнамеряват да ме хванат натясно.

— Всъщност, момент — прекъснах я и ѝ се усмихнах, смутен от уж неволно объркване. — Сутринта, когато Вилумсен е починал, ме събуди звук на ягуар. На колата, не на животното.

Мартинсен ме изгледа с непроницаем вид.

— Разкажете.

— На ниска предавка звукът е силно характерен. Колата ръмжи като голяма котка, като… ягуар, предполагам.

Мартинсен излъчваше нетърпение, но аз се бавех. Знаех, че ходя по минно поле и дори най-малката погрешна стъпка ще бъде безмилостно наказана.

— Разбудих се, но звукът беше изчезнал. Разтворих завесите. Очаквах да видя ягуара. Още не се беше съмнало. Не се виждаха коли и реших, че съм сънувал.

Мартинсен и Курт се спогледаха за пореден път. Сюлесюн, или както му беше името, явно не се занимаваше с тази част от разследването. Най-вероятно беше експерт по криминалистика. Тогава защо изобщо ги придружаваше, още не ми беше станало ясно. Интуицията обаче ми подсказваше, че съвсем скоро и това ще ми се изясни. Е, така или иначе, разказаната от мен история звучеше правдоподобно дори ако намереха ягуара в Хюкен. Сутринта Поул Хенсен е убил Вилумсен и пак е поел към „Опгор“, за да направи втори опит да ни измъкне пари; летните му гуми са поднесли на Козия завой и колата е изхвърчала в пропастта, без някой да разбере. Поех си дъх. Поколебах се дали да не стана да донеса кафе — имах нужда от ободряване — но в крайна сметка предпочетох да мирувам.

— Питам, защото ни отне доста време да открием номера на мобилния телефон на Хенсен — поясни Мартинсен. — Вероятно заради особеностите на професията му на негово име няма регистриран телефон. Проверихме обаче регистрите на базовите станции в района. През последните денонощия станциите са приемали сигнали само от един телефон с датски номер. Покритието на станциите, засекли сигнали от въпросния телефон, обхваща периметъра, където, според свидетелски разкази, е бил забелязан ягуарът. И странно, но във времевия отрязък от момента на посещението на Поул Хенсен при вас до настоящия момент телефонът не е напускал доста тесен периметър. Този — Мартинсен очерта въображаем кръг във въздуха. — В този участък няма други къщи, освен вашата. Как си го обяснявате?

57

И така, жената от КРИПОС — така и не разбрах официалната ѝ длъжност — най-сетне изплю камъчето. Мобилният телефон. Датчанинът, естествено, е носил мобилен телефон. Докато съставях плана, изобщо не се бях сетил за това. Мартинсен бе успяла да локализира телефона му в тесен периметър, включващ нашата ферма. Историята със Сигмюн Улсен се повтори. Как, по дяволите, бях успял да допусна един и същи гаф цели два пъти? Сега разследващите бяха установили, че телефонът на Поул Хенсен се е намирал близо до „Опгор“ преди, по време и след убийството на Вилум Вилумсен.

— Та… Как си го обяснявате? — повтори Мартинсен.

Почувствах се като в една от онези видеоигри, в които срещу теб захвърчава ураган от обекти с различна скорост и траектория на движение и ти знаеш, че е само въпрос на време да се сблъскаш с някой от тях и играта да приключи. Не губя лесно ума и дума, но в онзи момент гърбът ми плувна в пот. Вдигнах рамене в отчаян опит да си придам нехаен вид:

— А вие как си го обяснявате?

Мартинсен явно схвана въпроса ми като реторичен, както се казва, защото го пропусна покрай ушите си и за пръв път от началото на нашия разговор се наведе напред на стола.

— Да не би Поул Хенсен да е нощувал у вас, вместо да си тръгне? Питахме в пансиона и на други места. Никой не го е подслонявал, а старите ягуари са с много слабо парно. Било е прекалено студено да спи в колата.

— Може да е отседнал в хотела — подхвърлих.

— В хотела?

— Шегичка. По-скоро е стигнал с колата по пепелището и е пренощувал в някоя от строителните бараки. В момента са празни. А щом Хенсен умее, както излиза от думите ви, да разбива ключалки, лесно си е отворил.

— Но данните от сигналите на мобилния му телефон…

— Строителната площадка се намира точно отвъд ей този хълм. Попада в обхвата на същата базова станция, където се намира и нашата къща, нали, Курт? Преди години ти също издирваше мобилен телефон.

Курт Улсен си смучеше мустака и ме гледаше с нещо като омраза. Обърна се към двамата полицаи от КРИПОС и кимна.

— В такъв случай Поул Хенсен, значи, е оставил телефона си в някоя от строителните бараки, после е тръгнал към дома на Вилумсен и впоследствие го е убил. Би трябвало телефонът да е още там. Улсен, ще извикаш ли подкрепление? Явно ще ни е нужна и съдебна заповед за претърсване за бараките. Чака ни доста работа.

— Успех — изправих се.

— О, още не сме приключили — усмихна се Курт.

— Така ли? — седнах.

Курт се залюля на стола, сякаш за да покаже, че се намества още по-удобно.

— Попитахме Рита за вероятността Поул Хенсен да разполага отнякъде с ключ към задната врата на къщата на семейство Вилумсен. Тя отрече да има такава. Забелязах някакво потрепване на лицето ѝ и — понеже не от вчера съм полицай и съм се научил да чета по изражението — я притиснах да ми каже какво премълчава. Тя призна, че навремето ти дала ключ за въпросната врата, Рой.

— Аха — казах само. Бях изтощен.

Курт пак премина в настъпление.

— И сега въпросът е дал ли си този ключ на Поул Хенсен. Или сам си влязъл в дома на Вилумсен сутринта, когато е бил убит.

С усилие потиснах прозявка. Не от умора, а защото мозъкът ми се нуждаеше от повече кислород.

— И какво, за бога, ви навежда на това предположение?

— Просто питаме.

— Защо ще убивам Вилумсен?

Курт смучеше мустак. Получи от Мартинсен зелена светлина да продължи.

— Веднъж Грете Смит ми каза, че ти и Рита Вилумсен се срещате в хижата на мъжа ѝ. И след като Рита ми каза за ключа, аз я попитах вярно ли е. Тя потвърди.

— И какво от това?

— Как какво от това? Ами секс и ревност. Това са двата най-чести мотива за убийство в развитите страни.

Ако не греша, и това го пишеше в „Истински престъпления“. Не успях да сдържа прозявката си.

— Не съм убил Вилумсен — заявих с широко зинала уста.

— Да, защото нали каза, че точно в часа на убийството му си спял в леглото си тук. Тоест, между шест и половина и седем и половина сутринта.

Курт отново започна да мачка калъфа на мобилния си телефон. Все едно той му служеше като суфльор. Схванах каква е работата. Бяха проверили движенията и на моя телефон.

— Не, тогава бях станал. Отидох с колата до един от пристаните край Бюдалското езеро.

— Свидетел е видял волво като твоето да идва откъм езерото малко преди осем. Какво си правил там?

— Опитах да шпионирам русалките.

— Моля?

— След като онова ръмжене като от ягуар ме събуди, се сетих, че Шанън и Рита се бяха уговорили за ледена баня. Не знаех обаче къде. Предположих, че ще са някъде по правата между къщата на Вилумсен и езерото. Паркирах до един хангар за лодки и се огледах дали не са някъде наблизо, но не ги намерих.

Видях как мутрата на Курт се спихва като плажна топка.

— Нещо друго? — попитах.

— За да сме напълно изрядни, ще проверим ръцете ви за GSR — каза Мартинсен със същото непроницаемо изражение, но езикът на тялото ѝ се бе променил. Беше изключила онази напрегната, свръхизострена бдителност. Изглежда само човек, тренирал боен спорт или участвал в улични схватки, забелязва подобно нещо. Навярно самата тя не си даваше сметка, но подсъзнателно бе стигнала до извода, че аз не съм враг. Затова неусетно се отпускаше все повече и повече.

Във функциите си встъпи експертът криминалист Сюлесюн. Отвори куфарчето си, извади компютър и предмет, подобен на сешоар.

— Рентгенофлуоресцентен анализатор — поясни и отвори лаптопа. — Нужно е само да сканирам кожата ви и веднага ще получим резултат. Най-напред ще свържа уреда с компютърна програма за анализ.

— Добре. През това време да отида ли да доведа Карл и Шанън, за да говорите и с тях? — предложих.

— За да си изтъркаш хубаво ръцете ли? — попита Курт Улсен.

— Благодаря, но не се налага да говорим с друг — обади се Мартинсен. — Засега разполагаме с необходимите ни сведения.

— Готов съм — обяви Сюлесюн. Беше свързал „сешоара“ към компютъра посредством USB кабел.

Навих си ръкавите и вдигнах длани пред него. Той ги сканира, сякаш бях стока в бензиностанция, и пръстите му затанцуваха по клавишите на лаптопа. Курт следеше напрегнато физиономията на експерта. Усетих погледа на Мартинсен върху себе си. Зареях взор през прозореца и се поздравих за далновидността да изгоря ръкавиците и дрехите, с които бях онази сутрин. Мислено си отбелязах непременно да изпера окървавената риза от навечерието на Новата година, та да е готова за утрешното погребение.

— Чист е — обяви Сюлесюн.

Имах чувството, че чух как Курт Улсен изруга наум.

— Е — Мартинсен се изправи. — Благодарим за съдействието, господин Опгор. Дано не сме ви подложили на напрежение. Както сигурно разбирате, при разследване на убийство се налага да пипаме по-здраво.

— Вършите си работата. — Смъкнах ръкавите на ризата си. — И заслужавате уважение за това. Наистина се надявам… — Пъхнах под устната си пликче снус, погледнах Курт Улсен и казах самата истина: — … да откриете Поул Хенсен.

58

Странно, но погребението на Вилум Вилумсен сякаш се превърна в погребение и на събирателно дружество „Ус“.

Започна с траурна реч на Ю Ос.

— И не въведи нас в изкушение, но избави ни от лукавия.

Разказа как покойникът съградил камък по камък основата на бизнес, който има естествено място в местната общност, фирмата на Вилумсен била и си оставала отговор на реална потребност сред жителите.

— Всички познавахме Вилумсен като безкомпромисен, но почтен търговец. Печелеше там, където се откриваше възможност за печалба, и никога не сключваше сделки, ако не виждаше потенциал за печалба. Но стриктно спазваше поетите ангажименти, дори когато вятърът обръщаше посоката си и до вчера печелившият бизнес носеше загуби. Винаги. Ето, тази почтеност е неизменно качество на мъжете с морал и принципи.

Докато го изричаше, Ю Ос бе приковал леден поглед в Карл. Аз и брат ми седяхме един до друг на втория ред скамейки в пълната църква в Ус.

— Уви, не всички днешни бизнесмени от нашето село притежават качествата да прескочат високата морална летва, вдигната от Вилум.

Не гледах Карл, но сякаш усещах горещината от огнената червенина, обляла лицето му.

Според мен Ю Ос избра точно този повод да накърни репутацията на брат ми, защото знаеше, че не съществува по-подходяща трибуна, от която посланията му да стигнат до аудиторията. А държеше да отправи своето послание, защото все още го гонеше амбицията да диктува дневния ред. Преди два дни в уводната си статия, посветена на настоящи и бивши общински управници, Дан Кране описа Ю Ос като политик, чийто основен талант е да улавя обществените настроения, а после да заема позиция, която по вълшебен начин винаги да се явява съсредоточие на всички гледни точки. Именно по този начин, според Кране, Ос неизменно успявал да прокара предложенията си и да си изгради имидж на влиятелен лидер. Или, по-простичко казано, се съобразявал с настроенията на аудиторията, тоест направо следвал течението. „Кучето ли размахва опашката, или опашката — кучето?“ — питаше в материала Дан Кране.

Статията разбуни духовете. Как смееше този арогантен пришълец да напада тъста си, техния любим бивш общински управител, техния местен Герхардсен[29]! И във вестника, и в интернет заваляха упреци. Дан Кране отговори, че това ни най-малко не е критика към Ю Ос. Защото нали идеята на демокрацията е народът да бъде представен, а нима има по-истински представител и демократ от политик, способен да улавя обществените нагласи и да се обръща накъдето духа вятърът? По време на погребението на Вилумсен твърденията на Дан Кране получиха нагледно потвърждение, защото от амвона слушахме думите не на Ю Ос, а ехото от цял град, предадено от човека, който винаги умееше да интерпретира и да отстоява мнението на мнозинството. Защото ние, пряко засегнатите от неговите думи, знаехме, че хората говорят. Може би бе изтекла информация, че Карл е изгубил контрол над проекта, след като е уволнил главните фирми изпълнители; че изпитва финансови затруднения, че се опитва да потули проблемите си, вземайки частни заеми; че счетоводните документи не отразяват реалното състояние на дружеството. Че е възможно пожарът да е изиграл ролята на благодатен смъртоносен удар, който най-после слага край на продължителна агония. Засега едва ли някой разполагаше с нещо конкретно, но съвкупността от отделни дреболии, подочути оттук-оттам, рисуваше картина, която не допадаше никому. През есента Карл се изказваше много оптимистично; обяви на всеослушание, че всичко е влязло в нормалното русло, а жителите в Ус, инвестирали в проекта, искаха да чуят точно това.

И най-неочаквано силов събирач на дългове убил Вилум Вилумсен, ако се вярваше на журналистите, превзели селото ни. Хората основателно си задаваха въпроси. Според някои Вилумсен дължал много пари. Носеха се слухове, че е инвестирал в хотела по-голяма сума от другите, сума, за която бил теглил кредити. Дали това убийство не е първата пукнатина в основата, предзнаменованието, че всичко ще се провали, питаха се хората. Нима Карл Опгор, този хитър, сладкодумен чаровник се бе върнал в родния си дом и бе измамил доверчивите си съселяни с въздушната си кула?

Излязохме от църквата. Видях Мари Ос — обичайно сияйното ѝ лице изглеждаше бледо на фона на черното палто. Вървеше под ръка с баща си.

Дан Кране не се виждаше.

Роднини в твърде големи костюми изнесоха ковчега и го натовариха в катафалката. После колата потегли. Стояхме и гледахме след нея с привидна религиозна почтителност.

— Няма да го кремират веднага — обади се тих глас до мен. Грете Смит бе изникнала изневиделица. — От полицията искат трупът да е на разположение, ако се наложи да проверят нещо. Позволиха на роднините да докарат тялото за опелото и сега пак го връщат в моргата.

Продължих да гледам след колата. Движеше се толкова бавно, все едно беше спряла. Ауспухът бълваше бял дим. Най-сетне катафалката се изгуби зад завоя. Обърнах се към Грете. Тя обаче си беше тръгнала.

Пред Рита Вилумсен се виеше дълга опашка от желаещи да изкажат съболезнованията си. Не ми се вярваше точно в този момент да иска да вижда моята физиономия, затова се настаних на шофьорската седалка в кадилака и там изчаках Карл и Шанън.

Антон Му, в костюм, и съпругата му минаха покрай колата, без да вдигат очи.

— Ама че тъпа работа — възмутено каза Карл. Той и Шанън се качиха. Запалих. — Знаеш ли какво направи Рита Вилумсен?

— Какво? — Потеглих към изхода на паркинга.

— Докато ѝ поднасях съболезнованията си, тя ме притегли към себе си. Помислих, че иска да ме прегърне. Но, какво мислиш, ми прошепна тя в ухото? „Убиец!“

— Убиец? Сигурен ли си, че си чул правилно?

— Да. Дори се усмихна. Преструвка за пред хората, това е ясно, но…

— Убиец.

— Да.

— Сигурно адвокатът ѝ е съобщил, че съпругът ѝ ти е опростил заем от трийсет милиона и ти е отпуснал нови трийсет непосредствено преди смъртта си.

— Това прави ли ме убиец? — възкликна възмутен Карл.

Негодуваше не защото беше невинен, а защото обвиненията на Рита бяха неоправдани с оглед на информацията, с която тя разполагаше. Така функционираше умът на Карл. Той роптаеше, че Рита Вилумсен го заклеймява въз основата не на факти, а на чисто личната си антипатия към него и това го обиждаше.

— Не е чудно, че е мнителна — обади се Шанън. — Ако е знаела за заема, сигурно ѝ се струва странно как така съпругът ѝ не ѝ е казал за решението си да отпише толкова голяма сума. Ако пък не знае за заема, навярно ѝ се струва подозрително адвокатът на съпруга ѝ да получи документа за заема след убийството, а датата на подписването да е няколко дни по-рано.

В отговор Карл само изсумтя. Явно смяташе, че дори подобна очевидна логика не оправдава поведението на Рита.

Погледнах небето над нас. По прогнозата обещаха слънце, но от запад се задаваха тъмни облаци. В планината времето се променя бързо.

59

Отворих очи. Бушуваше пожар. Двуетажното легло и стените в детската стая горяха буйно, огнената стихия ревеше срещу мен. Скочих на пода. От матрака се източваха високи жълти пламъци. Защо тогава не усещах нищо? Плъзнах поглед по тялото си и установих, че пламъци са обхванали и мен. От спалнята се чуваха гласовете на Карл и Шанън. Спуснах се към вратата, но беше заключена. Втурнах се към прозореца и разтворих горящите пердета. Прозорецът беше изчезнал. На негово място се бяха появили решетки. И там, на снега отвън, стояха трима души. Бледи, неподвижни, се взираха в мен. Антон Му. Грете Смит. И Рита Вилумсен. От мрака, потопил Козия завой, се зададе пъплеща пожарна кола. Без сирени, без включени сигнални светлини. Намаляваше ход все повече. Двигателят ревеше все по-силно. По едно време напълно спря и се хлъзна назад, потъвайки в тъмнината, от която бе изплувала. От хамбара излезе кривокрак мъж. Курт Улсен. Беше си сложил боксовите ръкавици на татко.

Отворих очи. Стаята тънеше в мрак. Нищо не гореше. Ревът обаче звучеше и наяве. Рев от работещ на високи обороти двигател. Сигурно призракът на ягуара излиза от Хюкен, мина ми през ума. Постепенно обаче се посъбудих още и разпознах звука на ланд роувър — много напомняше пърпорене на трактор.

Нахлузих си панталон и слязох.

— Събудих ли те?

Курт Улсен стоеше на стълбите с палци, втикнати в колана.

— Рано е.

Не бях погледнал часовника, но на изток не се виждаха признаци за зазоряване.

— Нощес не ме хвана сън. Вчера приключихме претърсването на бараките при строежа. Не открихме нито Поул Хенсен, нито колата му, нито каквито и да било следи от наскоро пребивавал там човек. Базовата станция вече не приема сигнали от телефона му. Или батерията е паднала, или си е изключил телефона. Снощи обаче ми хрумна нещо и искам да го проверя възможно по-бързо.

Опитах да си събера мислите.

— Сам ли си?

— Питаш ме защо я няма Мартинсен ли? — ухили ми се неизвестно защо Улсен. — Не виждам причина да будя КРИПОС. Ще приключим за нула време.

Зад мен някой изтрополи по стълбите.

— Какво става, Курт? — попита Карл, сънлив, но дразнещо благ, какъвто неизменно е сутрин. — Нападение призори, а?

— Добро утро, Карл. Рой, при последното ни посещение тук ти каза, че сутринта, когато е издъхнал Вилумсен, те е събудило ръмжене на автомобил, по твое предположение ягуар. После обаче звукът изчезнал и ти си решил, че ти се е присънило.

— Да?

— Сетих се колко хлъзгаво беше долу при Козия завой. Следователно е възможно — просто умът ми не спира да търси обяснение на тази загадка — та, възможно е да не е било сън, наистина да си чул ягуара. Шумът от двигателя му обаче е заглъхнал, защото той не е успял да вземе завоя, поднесъл е и…

Улсен направи пауза за ефект, докато изтръскваше пепелта от цигарата си.

— И допускаш… — Опитах се да се престоря на силно изненадан. — И допускаш…

— Във всеки случай искам да проверя. Деветдесет процента от работата по едно разследване…

— … се състои в проверка на следи, които не водят доникъде — довърших. И аз бях чел тази статия в „Истински престъпления“. — Много впечатляващо, нали? Е, надникна ли в Хюкен?

Курт Улсен се изплю недоволно на стълбите.

— Опитах, но е тъмно и стръмно. Търся някой да ме осигури с въже, за да се спусна поне колкото да разгледам.

— Разбира се. Трябва ли ти фенер?

— Имам си. — Улсен лапна цигарата и извади черен предмет с формата на шпеков салам.

— Идвам с вас. — Карл повлече пантофи обратно към горния етаж, за да се облече.

Спуснахме се пеша до Козия завой, където ланд роувърът на Улсен стоеше с включени фарове, насочени към пропастта. Температурите внезапно се бяха повишили до два-три градуса под нулата. Курт Улсен извади от багажника си въже и го завърза около кръста си.

— Един от двама ви да го държи — подаде края на Карл и предпазливо пристъпи към ръба.

Оттам започваше около двуметров стръмен, каменист склон, после скалата се спускаше отвесно и се губеше от поглед.

Докато Курт Улсен стоеше така, надвесен над пропастта, гърбом към нас, Карл се наклони към ухото ми.

— Ще намери трупа — прошепна ми пискливо той. — И ще открие нещо нередно.

Лицето на Карл лъщеше от пот, а паниката в гласа му ме накара да мисля за парадокси; за мошеника, който, от страх да не го разкрият, предпочел да умре от глад.

— Трябва… — Карл отметна глава към гърба на Улсен.

— Я се вземи в ръце! — просъсках възможно по-тихо. — Ще намери трупа и в това няма нищо притеснително.

Курт Улсен се обърна към нас. В мрака цигарата му светеше като автомобилен фар.

— Май по-добре да завържем въжето за бронята на ланд роувъра — предложи той. — Иначе като нищо и тримата ще се свлечем в пропастта.

Взех края на въжето от Карл и го завързах около бронята с двоен моряшки възел. Кимнах на Курт, че вече е безопасно, и кимнах дискретно, но предупредително поклатих глава към Карл.

Курт се спусна по стръмната скала и се надвеси над пропастта, а аз държах въжето изпънато. Запали фенера и насочи лъча надолу.

— Виждаш ли нещо? — попитах.

— О, да — отвърна Курт Улсен.

През ниско надвисналите стоманеносиви облаци се процеждаше матова светлина, докато служители от КРИПОС спускаха в Хюкен Сюлесюн и още двама негови колеги. Сюлесюн, облечен в шушляков гащеризон, си носеше „сешоара“. Скръстила ръце, Мартинсен наблюдаваше операцията.

— Отзовахте се бързо — отбелязах.

— За днес прогнозират сняг — поясни тя. — А местопрестъпления под еднометров сняг са кофти тръпка.

— Нали сте наясно, че спускането долу се смята за опасно?

— Улсен ни предупреди, но при минусови температури срутванията са рядкост. В планината водата наистина разширява обема си при замръзване и образува пукнатини в скалите, но същевременно действа и като лепило. Затова, когато ледът започне да се топи, раздробените късове губят сцепление със скалата.

Звучеше като човек, наясно за какво говори.

— Долу сме — съобщи гласът на Сюлесюн по подвижната радиостанция. — Край.

— Тръпнем в очакване. Край.

И зачакахме.

— Уоки-токитата не са ли, така да се каже, първобитни устройства? — попитах. — Защо не използвате мобилни телефони?

— А откъде знаеш дали долу има обхват? — изгледа ме Мартинсен.

Това намек ли беше? Да не би току-що да се издадох, че съм слизал в Хюкен? Долових ли мнителна нотка в гласа ѝ?

— Е, щом базовата станция е приемала сигнали от телефона на Поул Хенсен, след като е паднал в Хюкен, значи има обхват.

— Почакай да видим дали той и телефонът му наистина са долу.

Сякаш в отговор уоки-токито изпращя.

— Тук има труп — съобщи Сюлесюн. — Силно смачкан, но е Поул Хенсен. Замръзнал е. Сбогом на надеждите за определяне на точен час на смъртта.

— Виждаш ли мобилния му телефон? — доближи устни до разговорното устройство Мартинсен.

— Не. А, момент. Опгор го намери в джоба на якето му. Край.

— Добре. Край и приключвам.

— Тази ферма твоя ли е? — попита Мартинсен и закачи уоки-токито на колана си.

— На мен и на брат ми.

— Тук е красиво.

Погледът ѝ се плъзна по околния пейзаж, както вчера бе обходил щателно къщата ни. Полицай Мартинсен явно имаше набито око.

— Разбираш ли от селскостопанска работа? — попитах.

— Не, а ти?

— И аз не.

Разсмяхме се.

Извадих кутийката със снус. Взех си пакетче и предложих и на нея.

— Не, благодаря — отказа ми тя.

— Спряла ли си го?

— Толкова ли ми личи?

— Да, по погледа, Когато отворих кутийката.

— Добре де, дай едно пликче.

— Не искам да съм човекът, който…

— Само едно.

Поднесох ѝ кутийката.

— Защо Курт Улсен го няма? — поинтересувах се.

— Вашият ленсман проверява нова следа — отговори тя с подигравателна усмивка и набута пликчето между червените си мокри устни. — По време на претърсването на бараките попаднал на латвиец, работник по строежа.

— Бараките не са заключени, докато строителните работи не се подновят.

— Така е, но латвиецът решил да спести пари и вместо да се прибере за Коледа, останал нелегално в бараката. Още при появата ни на вратата изстреля, че не той е подпалил строежа. На трийсет и първи декември слязъл в центъра да погледа фойерверките и се върнал при бараките малко преди полунощ. По пътя го отминала кола. Заварил хотела, обвит в пламъци. Именно латвиецът подал сигнал за пожара. Анонимен, разбира се. Не посмял да отиде в полицията и да разкаже за колата, която видял, защото тогава щяло да излезе наяве, че по време на празниците е живял в бараката, и щели да го изритат, фаровете на въпросния автомобил го заслепили и не видял нито марката, нито цвета. Забелязал само, че единият стоп не работел. Така или иначе, в момента Улсен го разпитва.

— Според теб това има ли нещо общо с убийството на Вилумсен?

— Не изключваме тази възможност — сви рамене Мартинсен.

— А латвиецът…

— Невинен е.

Мартинсен видимо се бе успокоила. От никотина.

Кимнах.

— По принцип почти винаги си сигурна дали един човек е виновен, или невинен, нали?

— Да — потвърди тя и понечи да добави още нещо, но в същия миг лицето на Сюлесюн се показа над ръба на пропастта.

Беше се изкачил по въжето с помощта на самохват. Измъкна се от алпинисткото седло и седна на предната пасажерска седалка в служебната кола на КРИПОС. Свърза „сешоара“ към лаптоп и стартира програмата за анализ.

— Остатъци от барут! — провикна се от отворената врата. — Няма съмнение. Преди смъртта си Поул Хенсен е стрелял — по всяка вероятност с оръжието, намерено в ръката на Вилум Вилумсен.

— И това ли можете да определите? — попитах.

— Във всеки случай можем да проверим дали боеприпасите са едни и същи, а при малко повече късмет — и дали е възможно следите от барут по ръцете на Поул Хенсен да са от същия пистолет. Но ходът на събитията определено вече се изясни.

— И каква е хронологията?

— Сутринта Поул Хенсен е застрелял Вилум Вилумсен в спалнята му, после е подкарал към „Опгор“, за да се опита да измъкне от брат ти Карл парите, които Вилумсен му е дължал, но ягуарът е поднесъл по заледения завой и пое ле… — Мартинсен млъкна рязко. Усмихна се. — Твоят ленсман няма да е във възторг, ако разбере колко подробно си осведомен за напредъка в разследването ни, Опгор.

— Обещавам да си трая.

Тя се засмя.

— И въпреки това най-добре за екипното ни взаимодействие с ленсман Улсен е да му кажа, че в хода на операцията почти през цялото време ти си бил вътре в къщата.

— Дадено. — Вдигнах ципа на якето си. — Така или иначе, съдейки по чутото, случаят явно е приключен.

Тя стисна устни, сякаш за да ми покаже, че няма нито да потвърди, нито да отрече предположението ми, но същевременно мигна утвърдително с очи.

— Кафе? — предложих.

Долових кратко объркване в очите ѝ.

— Студено е — настоях. — Ще приготвя една кана и ще я изнеса.

— Благодаря, но си носим.

— Разбира се. — Обърнах се и си тръгнах.

Усещах как ме гледа, докато се отдалечавам. Не че непременно беше заинтересована, но кой изпуска възможност да позяпа чужд стегнат задник? Замислих се за продупчената поцинкована кофа и как се разминах на косъм с куршума на датчанина. Професионален изстрел от кола в движение. И добре че колата беше паднала от голяма височина и предното стъкло най-вероятно се бе натрошило цялото, та в него да не личи дупка от куршум, която да създаде объркване сред разследващите кога и как Поул Хенсен е произвел изстрел.

— Е? — попита Карл.

Заварих ги седнали край кухненската маса — него и Шанън.

— Ще цитирам Курт Улсен — отправих се към готварската печка. — О, да.

60

В три следобед заваля сняг.

— Виж. — Шанън се загледа през тънките прозорци на зимната градина. — Всичко изчезва.

Едри мъхести снежни парцали се сипеха и разстилаха пухен юрган над земята. Шанън имаше право. След два-три часа всичко щеше да изчезне.

— Довечера се прибирам в Кристиансан — съобщих. — Отпускът ми беше неочакван за колегите и се е натрупала работа.

— И да се обаждаш — заръча Карл.

— Да — и да се обаждаш — повтори Шанън.

Кракът ѝ докосна моя под масата.

В седем потеглих от „Опгор“. Снегът беше спрял. Горивото ми свършваше и се отбих в бензиностанцията да заредя. Видях как гърбът на Юлие изчезва зад плъзгащите се врати. Освен мен имаше само една спряла кола — тунингования форд „Гранада“ на Алекс. Паркирах под ярката светлина до бензиновите колонки, слязох и започнах да зареждам, фордът се намираше само на няколко метра. Светлината от близка улична лампа падаше върху златистокафявия капак и предното стъкло. Аз и Алекс се виждахме добре. Беше сам в колата. Юлие беше влязла, за да купи нещо — например пица. После сигурно щяха да се приберат и да си пуснат филм. Това правят обикновено гаджетата в нашето село. Тук жителите, така да се каже, бяхме извадени от обращение. Алекс се преструваше, че не ме е забелязал. Аз обаче закрепих пистолета за зареждане в гърловината на резервоара и тръгнах към форда на Алекс. Изведнъж той се разбърза. Изправи се зад волана, изхвърли през прозореца едва начената цигара. Пръскайки искри, тя тупна върху сухия асфалт под навеса над колонките. Алекс вдигна страничния прозорец. Някой сигурно го беше светнал, че на трийсет и първи декември, за негов късмет, Рой Опгор не е бил в настроение да влиза в ръкопашна схватка и за пореден път да защити славата си на виден побойник.

Нещо повече: Алекс дори заключи вратата на колата.

Застанах до нея и почуках с кокалчето на пръста си по стъклото.

Той смъкна прозореца с два сантиметра.

— Да?

— Имам предложение.

— Какво? — Съдейки по вида на Алекс, очакваше да му предложа реванш — оферта, която ни най-малко не го блазнеше.

— Юлие сто на сто ти е казала какво точно се случи в навечерието на Новата година, преди ти да се появиш. И че ми дължиш извинение. Но за момче с твоето его това не е никак лесно. Знам, защото преди често съм изпадал в същото положение. Не те моля да го правиш заради мен или заради себе си. За Юлие обаче е важно. С нея имате връзка, а аз съм единственият ѝ шеф, който се е държал човешки с нея.

Алекс зяпна от почуда. Стана ми ясно, че съм уцелил ако не в десетката, то поне в осмицата.

— За да не изглежда нагласено, сега ще отида и ще продължа да наливам бензин. Нарочно ще се позабавя. Когато Юлие излезе, ти слез от колата и ела при мен. И двамата ще се сдобрим пред очите ѝ.

Алекс се взираше в мен с наполовина отворена уста.

Не бях наясно с интелектуалния му потенциал, но когато най-сетне долепи устни, разчитах да е схванал колко проблеми ще се разрешат, ако ме послуша. Първо, Юлие ще престане да му опява, че не е достатъчно мъжкар да помоли Рой Опгор за прошка. Второ, оттук нататък Алекс нямаше да се озърта през рамо, очаквайки отмъщението ми.

Той кимна.

— До след малко. — Върнах се при волвото и застанах зад колонките, та да остана скрит от погледа на Юлие.

След минута тя излезе. Чух как се качи в колата и затвори вратата. Няколко секунди по-късно пак се отвори врата. И Алекс се появи пред мен.

— Извинявай — протегна ми ръка.

— Такива работи се случват — отвърнах и надзърнах през рамо. От форда Юлие ни наблюдаваше ококорена. — Само че, Алекс?

— Да?

— Две неща. Първо, дръж се добре с нея. И второ, никога не изхвърляй запалена цигара близо до бензинови колонки. Разбрано?

— Разбрано — отговори Алекс с устни. А с очи ми каза „благодаря“.

Докато минаваха покрай мен с колата, Юлие ми махна енергично.

Качих се във волвото и потеглих. Карах бавно, настилката се хлъзгаше заради омекналото време. Подминах табелката с надписа на общината. Не погледнах в огледалото за обратно виждане.

Част VII

61

Някъде около десети януари получих покана за среща на Общото събрание на дружеството „Ус Спа хотел“. Заседанието беше насрочено за втората седмица от февруари. Дневният ред се състоеше само от една точка: Оттук нататък накъде?

Формулировката отваряше поле за разнопосочни предположения. Строежът на хотела ще бъде замразен? Останките ще бъдат продадени на заинтересуван предприемач и събирателното дружество ще бъде ликвидирано? Или проектът ще бъде възобновен, но с удължен срок за изпълнение?

Срещата щеше да се състои чак в седем вечерта, но аз пристигнах в „Опгор“ още в един на обяд. От безоблачното синьо небе грееше бяло, лъскаво като метал слънце. В сравнение с последното ми прибиране сега стоеше по-високо над планинските върхове. Слязох от колата и пред мен мигом изникна Шанън — толкова красива, че чак болеше.

— Научих се да карам ски — засмя се тя и сияеща от щастие, ми ги посочи.

Едва се овладях да не я взема в прегръдките си. Само преди четири дни бяхме лежали заедно в хотелска стая в Нотуден и още усещах вкуса ѝ върху езика си и топлината ѝ по кожата си.

— Справя се отлично! — засмя се Карл, който излезе от къщата с моите ски обувки в ръка. — Да се поразходим до хотела.

Взехме си ските от хамбара, сложихме ги и тръгнахме. Карл, естествено, бе преувеличил. Шанън съумяваше да се крепи върху ските, но определено не се справяше отлично.

— Сигурно защото като дете карах сърф — отбеляза тя с видимо самодоволство. — Сърфът развива умението да пазиш равновесие и… — Ските се плъзнаха рязко напред, тя изкрещя и тупна по дупе върху прясно навалелия сняг.

Карл и аз се запревивахме от смях и след неуспешен опит да нахлузи обидена физиономия Шанън също прихна. Докато ѝ помагахме да се изправи, усетих ръката на Карл върху гърба ми. Той леко стисна тила ми. Синият му поглед ме гледаше грейнало. Изглеждаше по-добре, отколкото по Коледа. Беше поотслабнал, движеше се по-пъргаво, еклерите на очите му и дикцията му се бяха прояснили.

— Е? — Карл се облегна на щеките. — Виждаш ли го?

Виждах само същите обгорели черни останки от пожара преди месец.

— Не го ли виждаш? Бъдещия хотел?

— Не.

Карл се засмя.

— Само почакай. Четиринайсет месеца. Говорих с моите хора. Ще се справим за четиринайсет месеца. След един месец ще прережем лентата за началото на новия строеж. Ще организираме по-тържествено откриване от миналия път. Ана Фала се съгласи да дойде и да среже лентата.

Кимнах. Ана Фала — депутатка, председателка на парламентарната комисия по икономически въпроси. Високопоставена особа.

— А после ще си направим празненство в Ортюн — точно като едно време.

— Нищо не може да стане точно като едно време, Карл.

— Почакай и ще видиш. Накарах Род да събере бандата специално за случая.

— Майтапиш се! — засмях се. Род! Дори от Стуртинга[30] не можеха да изпратят такава знаменитост.

— Шанън? — обърна се Карл.

Тя изкачи с мъка баира.

— Непрекъснато се хлъзгам назад — усмихна ни се задъхана.

— Ще покажеш ли на Рой как се научи да се спускаш? — Карл посочи закътан склон. Снегът блещукаше като диамантен килим.

— Нямам намерение да ви забавлявам — изплези му се Шанън.

— Представи си, че караш сърф край барбадоския бряг — подкачи я той.

Тя замахна уж да го цапне с щеката и пак залитна. Карл избухна в силен смях.

— Ще ѝ покажеш ли как се пази равновесие върху ски? — попита ме Карл.

— Не — зажумях. Носех слънчеви очила, но ярката светлина пак смъдеше в очите ми. — Не искам да го развалям.

— Говори за снега — поясни Карл за Шанън. — Навремето докарваше татко до полуда. Намираме идеален склон за спускане с девствен пухкав сняг и татко праща Рой да се спусне пръв, защото Рой е по-добрият скиор от двама ни. Но Рой отказва, защото било толкова красиво. Не искал да накърнява недокоснатия сняг със следите си.

— Разбирам го — кимна Шанън.

— Татко обаче не го разбираше. Според него, нямаш ли смелостта да накърняваш, няма да стигнеш доникъде.

Свалихме ските, седнахме върху тях и си разделихме един портокал.

— Знаеш ли, че Барбадос е родината на портокаловото дърво? — попита Карл, присвивайки очи.

— На грейпфрутовото — поправи го Шанън. — Впрочем и това не е никак сигурно. Но… — Тя ме погледна. — Както е известно, именно невежеството придава достоверност на всяка история.

Изядохме портокала. Шанън пожела да тръгне преди нас, за да не се налага да я изчакваме.

Аз и Карл я следихме с поглед, докато не превали хълма.

— Пустият му пожар… — въздъхна тежко Карл.

— Разбра ли се как е пламнал?

— Някой го е запалил умишлено, а пиробатерията най-вероятно е подхвърлена, за да заблуди разследващите, че пожарът е избухнал заради нея. Онзи литовец…

— Латвиец.

— … не можа дори да каже каква кола е видял. От полицията не изключват именно той да е подпалил хотела.

— И защо ще го прави?

— Може да е пироман. Или е поръчка и са му платили. В Ус някои завистливи хора мразят хотела, Рой.

— Мразят нас, искаш да кажеш.

— И това.

Разнесе се далечен вой. Куче. Някои разправяха, че в планината видели вълчи следи. Или дори мечи. Не беше невъзможно, разбира се, но беше слабо вероятно. Всъщност почти не съществуват невъзможни неща. Въпрос на време е досега небивалото да се случи.

— Вярвам му — казах.

— На латвиеца ли?

— Дори пироман не би останал да живее на мястото, което е опожарил. Ако пък са му платили и е действал по поръчка, защо ще се оплита в лъжи за кола с неработещ стоп? Защо просто да не каже, че когато е пристигнал, пожарът вече е горял; или пожарът е избухнал, докато той е спял в бараката, тоест, не знае нищо за причината. А оттам нататък нека полицията разследва дали огънят е тръгнал от пиробатерия, или от нещо друго.

— Не всички разсъждават логично като теб, Рой.

Пъхнах пликче снус под устната си.

— Сигурно. Кой те мрази дотам, та да направи хотела ти на пепел?

— Да видим… Курт Улсен, защото все още е убеден, че двамата с теб имаме пръст в смъртта на баща му. Ерик Нерел, след като го унижихме с голите снимки, които Шанън го подмами да ѝ изпрати. Симон Нергор, защото… защото живее в „Нергор“, Навремето е ял бой от теб и открай време ни има зъб.

— А защо пропускаш Дан Кране?

— Защото той и Мари са съсобственици на хотела.

— На чие име се води делът?

— На Мари.

— Ако я познавам добре, двамата са подписали предбрачен договор за разделна собственост.

— Възможно е. Но Дан не би искал да ѝ навреди, така че…

— Дали? Представи си как се чувства той. Съпругата му го мами. Поръчков главорез го заплашва, цензурира и унижава, защото Дан иска да публикува негативен, но достоверен материал за хотела. Низвергнат от хайлайфа, сега той е принуден на празници като Нова година да се смесва с такива като мен. Със съпругата му отдавна са пред развод и на трийсет и първи декември Дан е възнамерявал окончателно да погребе брака си, като в уводна статия във вестника, където е редактор, срине имиджа на тъста си. Нима при определени обстоятелства толкова изстрадал мъж не би наранил жена — причина за неговото страдание? Още повече че по този начин ще разори и теб? На новогодишния купон у Стенли видях един Дан Кране, готов на крайни действия.

— Крайни?

— Имаш ли представа какъв страх изпитва човек, заплашен със смърт от някого, наясно с най-големите му страхове?

— Малко. — Карл ме изгледа изкосо.

— Както се казва, страхът разяжда душата ти.

— Да — тихо потвърди Карл.

— И какво се случва?

— Накрая вече нямаш сили да се страхуваш.

— Именно. Изобщо не ти пука, предпочиташ да умреш. Да унищожиш себе си или да унищожиш другия. Да опожаряваш, да убиваш. Каквото е нужно — само и само да се отървеш от проклетия страх. Ето това е да си готов на крайни действия.

— Да. Защото каквото и да те чака после, е по-поносимо от сегашното ти положение. Въпреки всичко.

Помълчахме. Над нас се разнесе трескав плясък на криле, сянка пробяга по снега. Навярно яребица. Не вдигнах глава да погледна.

— Шанън изглежда щастлива — подхвърлих.

— И как иначе. Мисли си, че хотелът ще бъде изграден изцяло по нейния проект.

— Мисли си?

Карл кимна. Едва забележимо се сви. Ведрата му усмивка помръкна.

— Още не съм ѝ казал, но из Ус се разчу, че хотелът не е застрахован срещу пожар и досега проектът е кретал само благодарение на парите на Вилумсен. Източник на мълвата най-вероятно е Дан Кране.

— Мътните го взели!

— Хората се изплашиха за парите си. Съдружниците почнаха да опяват да спрем овреме. Възможно е срещата довечера да е краят, Рой.

— Какво смяташ да правиш?

— Ще се опитам да обърна настроенията. Но благодарение на остро критичната реч, която Ю Ос дръпна на погребението на Вилумсен, и на писанията и слуховете, разпространявани из града от Дан, в момента определено не се къпя във всеобщо доверие.

— Хората те познават — възразих. — А в крайна сметка това е по-важно, отколкото какви ги драска и плещи един писач пришълец. Колкото до приказките на Ос, хората веднага ще ги забравят, видят ли, че пак се изправяш. Ще разберат, че това момче от „Опгор“ не се предава току-така, дори да е било повалено в нокаут.

— Сериозно ли говориш? — изгледа ме Карл.

Свих юмрук и шеговито го тупнах по рамото.

— Нали го знаеш онзи лаф: Everybody loves a comeback kid[31]. Пък и най-грубата работа и най-скъпите инвестиции по хотела вече са факт. Остава само самият строеж. Да се откажеш сега, би било идиотщина. Ще се справиш, брат ми.

Карл сложи длан на рамото ми.

— Благодаря, Рой. Благодаря ти, задето вярваш в мен.

— По-големият ти проблем е как да получиш широко съгласие да следвате оригиналните чертежи на Шанън. От общината сигурно ще продължават да настояват за тролове и дърво. Освен това, за да се осигурят по-скъпи материали, необходими за реализацията на идеята и дизайнерските решения на Шанън, на теб се пада да убедиш съдружниците да одобрят увеличение на бюджетната рамка.

Карл се поизправи. Май бях успял да му вдъхна малко оптимизъм.

— Шанън и аз размишлявахме по въпроса. Проблемът на показаните изображения на първата инвеститорска среща беше, че не се бяхме потрудили достатъчно върху визуалната част от презентацията. Изображенията изглеждаха прекалено постни и потискащи. Сега Шанън изработи архитектурни визуализации при съвсем различно осветление и от различни ракурси. Но най-голямата разлика е, че виртуалният модел на хотела е позициониран в летен, а не в зимен пейзаж. Миналия път целият този бетон се сливаше с монотонния безцветен зимен пейзаж и хотелът изглеждаше продължение на така омразната на хората зима, нали? Сега фонът е цветен, летен и придава светлина и цвят на бетона, хотелът изпъква и не прилича на бункер, който се опитва да се изгуби в заобикалящата го природа.

— Same shit, new wrapping?[32]

— И абсолютно никой няма да разбере, че е точно това. Обещавам ти, ще пощуреят от възторг. — Карл си беше възвърнал оптимизма, белите му зъби блестяха под слънцето.

— Като туземци, на които предлагаш стъклени мъниста, а те ги вземат за истински перли.

— Не, перлите са си истински, просто този път ще ги лъснем предварително.

— Струва ми се достатъчно честно.

— Да. Достатъчно честно.

— Понякога човек просто прави, каквото трябва.

— Да — съгласи се Карл и погледна на запад.

Шумно си пое дъх и пак се сви. Пак ли го налегна униние?

— Дори когато си дава сметка, че постъпва много, много грешно.

— Вярно е — потвърдих, макар мислите на Карл видимо да се бяха отклонили в друга посока. Проследих с поглед дирята на Шанън.

— И въпреки това продължаваме в същия дух — бавно изрече Карл с ясната си дикция. — Ден след ден. Нощ след нощ. Повтаряме един и същи грях.

Затаих дъх. Беше възможно, разбира се, да говори за татко. Или за себе си и Мари. Ако не грешах обаче, ставаше дума за Шанън. За Шанън и мен.

— Например… — Гласът на Карл звучеше задавено и той преглътна с мъка.

Мобилизирах се психически.

— Както например, когато Курт Улсен се беше надвесил от скалата да провери дали ягуарът е паднал в Хюкен — продължи Карл. — Направо превъртях. Историята се повтаря, казах си. Ей сега ще ни разкрият. Точно като онзи път, когато баща му стоеше точно на същото място и надничаше в пропастта да провери дали гумите на кадилака са пукнати.

Мълчах.

— Тогава обаче ти не присъстваше и нямаше как да ме спреш. Сигмюн Улсен не падна сам в пропастта. Аз го бутнах, Рой.

Устата ми беше суха като пергамент, но поне си нормализирах дишането.

— Но ти си го знаел през цялото това време — добави Карл.

Държах погледа си прикован в коловоза от ските на Шанън. Кимнах, едва-едва помръдвайки глава.

— Тогава защо не ми позволи да ти кажа?

Свих рамене.

— Не си искал да те направя съучастник в убийство — отговори си сам Карл.

— Да не си очаквал това да ме уплаши? — попитах с крива усмивка.

— Вилумсен и неговият главорез са нещо съвсем различно. Сигмюн Улсен беше невинен.

— Явно си го блъснал много силно, защото той се беше приземил с голямо отклонение от отвесната линия.

— Направо го изстрелях. — Карл замижа, вероятно заради силното слънце. После отвори очи. — Още когато ти звъннах в сервиза, ти разбра, че не става дума за злощастен инцидент. Но не ме попита нищо. Защото така винаги е по-лесно: да се преструваш, че лошото не съществува. Както когато нощем влизаше в стаята ни и…

— Затваряй си устата!

Той се подчини. Над нас припърхаха забързани криле. Май същата онази птица се връщаше.

— Не исках да знам, Карл. Предпочитах да те мисля за по-човечен от мен, за неспособен на хладнокръвно убийство. Но ти все още си мой брат. И бутайки ленсмана в пропастта, най-вероятно ме спаси от обвинение в убийството на мама и татко.

Карл изкриви лице в гримаса, пак си сложи слънчевите очила и хвърли обелката от портокала в снега.

— Everybody loves a comeback kid. Наистина ли има такъв лаф, или ти го измисли?

Не отговорих. Погледнах си часовника.

— В бензиностанцията се затрудняват с инвентаризацията и ме помолиха да се отбия да им ударя едно рамо. Ще се видим в седем в Ортюн.

— Ще останеш да пренощуваш, нали?

— Благодаря, но след срещата веднага тръгвам към къщи. Утре сутринта съм рано на работа.

Срещата в Ортюн беше обявена като открита за всички желаещи да присъстват, независимо че само съдружниците имаха право на глас. Подраних, седнах на най-задния ред и оттам наблюдавах как помещението постепенно се запълва. Трепетното вълнение, съпровождало встъпителната инвеститорска среща от преди година и половина, бе отстъпило пред мрачно, враждебно очакване. Сякаш предстоеше линч. Срещата започна. Всички бяха налице. На първия ред Ю и Мари Ос, а до тях — Вос Гилберт. Няколко реда по-назад — Стенли и Дан Кране. Грете Смит се наведе към съседа си по място Симон Нергор и му прошепна нещо в ухото. Един бог знае кога бяха станали толкова близки приятели. Антон Му и съпругата му. Юлие и Алекс. Маркус си беше взел почивен ден от бензиностанцията. Улових как той и Рита Вилумсен, два реда по-назад, се спогледаха. Ерик Нерел и жена му седяха до Курт Улсен. Ерик се опитваше да завърже разговор, но Курт очевидно не беше в настроение да разговаря. Ерик навярно съжаляваше, задето се е настанил точно там, но вече не вървеше да се премести.

Точно в седем Карл излезе и застана на трибуната. В залата се възцари тишина. Карл вдигна очи. Гледката не ми хареса. Точно сега, при тази крайна необходимост да се представи в най-добрата си светлина, да съумее да преодолее враждебните настроения, да раздели морето като своеобразен Мойсей, Карл изглеждаше дълбоко угрижен и изморен още преди да е започнал.

— Скъпи съселяни — поде той. Гласът му звучеше немощно, а погледът подскачаше насам-натам из залата, сякаш търсеше подкрепа, но навсякъде го отритваха. — Ние сме планинци. Живеем на място, където животът открай време е суров. И винаги се е налагало да се справяме сами.

Това встъпление ми се стори доста необичайно за среща на делови съдружници, но повечето присъстващи в залата едва ли знаеха кой знае колко повече от мен за бизнес етикецията в подобни случаи.

— За да оцелеем, се е налагало да спазваме житейската максима, внушена ни навремето от баща ни: прави каквото трябва. — Погледът му ме откри. И престана да блуждае. Карл все още изглеждаше силно притеснен, но лека усмивка накъдри устните му. — И ние правим точно това. Всеки ден, всеки път. И при всяко сблъскване с трудности, когато стадото говеда падне от скала, когато реколтата замръзне или срутване блокира пътя към нашето село, ние намираме излаз към външния свят. И след решение главният път да бъде преустроен и вече да не свързва нашето село със света ние изграждаме нов път. Издигаме високопланински хотел. — Гласът му се оживи, почти незабележимо той изправи гръб. — И когато този хотел изгори и всичко тъне в развалини, ние поглеждаме съсипиите и изпадаме в отчаяние… — Карл вдигна показалец и повиши глас: — … за един ден!

Погледът му продължи нататък и се закрепи на ново място, явно радушно приет.

— Когато начертаем план, но нещата не вървят по него, правим каквото трябва. Съставяме нов. Е, нещата не се развиха според нашия замисъл. Нищо. Ще преразгледаме замисъла. — Погледът му отново ме намери. — За планинци като нас безполезните сантименталности са излишни. На нас вглеждането в миналото не ни върши работа. То не е продуктивно. Или както казваше татко, kill your darlings and babies[33]. Нека гледаме напред, приятели. Заедно.

Последва продължителна драматична пауза. Привиждаше ли ми се, или наистина главата на Ю Ос се размърда? Наистина мърдаше! Кимаше ли? Да! И сякаш с това кимване даде зелена светлина на Карл да продължи:

— Защото ние сме едно — искаме или не. Като семейство сме. Аз и всички присъстващи тази вечер. Заедно сме в тази съдбовна общност и не можем да се отделим от нея. Ние, планинците от Ус, ще паднем заедно. Или заедно ще се изправим.

Настроението се промени. Бавно, но осезаемо. Публиката вече не искаше линч. Все още, естествено, цареше хладен скептицизъм. Във въздуха се усещаше неизречено настояване Карл да отговори на няколко критични въпроса. Беше съвсем обяснимо. Но хората определено харесаха чутото. И думите на Карл, и начинът, по който ги изричаше, на уски диалект. Запитах се дали колебливото начало на речта му не е било преднамерено. Навярно Карл бе разсъждавал сериозно над онази моя реплика. Everybody loves a comeback kid.

После обаче, точно когато, изглежда, беше напът да ги превземе окончателно, Карл отстъпи крачка назад от катедрата и вдигна длани към множеството.

— Не давам никакви гаранции. Бъдещето е твърде несигурно, а моите пророчески способности — твърде ограничени. Гарантирам ви единствено, че като индивидуалисти сме обречени на провал, защото всеки от нас е като овца, отлъчила се от стадото. Или ще я изяде вълк, или ще умре от студ. Но заедно — и само заедно — разполагаме поне с тази единствена, уникална възможност да се измъкнем от кризата, в която без съмнение изпаднахме след пожара.

Той отново направи пауза и остана така, в полумрака извън осветената част от катедрата. Неволно му се възхитих. Последното му изречение беше същински ораторски шедьовър. С него Карл постигна три неща. Първо, демонстрира почтеност, признавайки, че дружеството е изпаднало в затруднено положение, но същевременно стовари цялата вина върху пожара. Второ, с пламенен морализъм призова към солидарност, като същевременно прехвърли отговорността за справяне със ситуацията върху всички присъстващи. Трето, показа рационална мисъл, подчертавайки, че построяването на нов хотел не гарантира решаването на проблема, а е само възможност, сполучливо вмъквайки, че тази възможност е уникална и следователно всъщност единствена за съдружниците.

— Действаме ли правилно, няма просто да се измъкнем от временната криза — продължи от полумрака Карл.

Бях сигурен, че е дошъл по-рано, за да се погрижи за осветлението. Защото когато пристъпи в осветения участък около катедрата, визуалното въздействие подсилваше ефекта от думите. Мъжът, който при излизането си на сцената изглеждаше изтощен и дълбоко угнетен, внезапно се преобрази във войнствен агитатор.

— А ще доведем нашето селище до разцвет — гръмко отекна гласът на Карл. — И ще го постигнем, като издигнем хотел с безкомпромисно качество, без оскъпяващи глезотии. Защото ние смятаме, че модерните туристи, жадни за преживявания, ще се потопят в атмосферата на норвежките народни приказки още щом прекрачат пределите на града. Те искат планина и безкомпромисно качество. Затова ще съградим хотел, който се подчинява на планината, покорява се, съблюдава неумолимите ѝ правила. Материалът е бетон. Бетонът се доближава най-много до срещащия се в тази планина скален конгломерат. Ще строим с бетон не само защото е по-изгодно, но и защото бетонът е красив.

Плъзна поглед над присъстващите, сякаш ги предизвикваше, насърчаваше ги да възразят. Цареше обаче пълна тишина.

— Бетонът, този бетон, нашият бетон — изрече мелодично Карл с напевния, хипнотизиращ ритъм на проповедник, докато отбиваше същия ритъм с показалеца си по лаптопа върху ниската маса — … отразява самата ни същност. Непретенциозен, устойчив на есенни бури, на зимни виелици, на лавини, на мълнии и гръмотевици, на двувековно механично износване, на урагани, на пиротехнически изделия. С две думи, този материал е като нас — оцелява. И понеже е като нас, скъпи приятели, той е красив!

Последната фраза явно беше уреченият знак операторът на проектора да се задейства, защото в същия миг от високоговорителите рукна музика, а хотелът — онзи хотел, който бях виждал на първоначалните скици на Шанън — се появи на осветения екран. Зелена гора. Слънчева светлина. Поток. Деца играят, а възрастни се разхождат в летни дрехи. В тази обстановка хотелът не изглеждаше невзрачен, а спокоен, солиден фон на живота наоколо, константа като самата планина. Определено изглеждаше толкова фантастично, колкото го бе описал Карл.

Видях, че е затаил дъх. Мамка му, самият аз спрях да дишам. После избухнаха ликуващи възгласи.

Карл остави бурните овации да отекнат. Възползва се от аплодисментите максимално. После пристъпи към ораторския пулт и вдигна ръка да укроти множеството.

— Идеята очевидно ви допада. А сега моля за вашите аплодисменти за архитекта. Шанън Алейн Опгор.

Тя излезе от странична врата на сцената, застана под светлината на прожектора и публиката отново изригна.

Шанън се усмихна щастливо, помаха с ръка и остана на сцената, колкото да ни покаже, че оценява топлия прием, но не смята да отклонява вниманието от героя на Ус.

Тя се оттегли, аплодисментите стихнаха, а Карл се прокашля и стисна ръба на катедрата с две ръце.

— Благодаря, приятели. Целта на тази среща обаче не е само да обсъдим дизайна на хотела, а да поговорим и за проектирането, за сроковете, за финансирането, за сметната документация и да излъчим представители на собствениците.

Беше ги спечелил окончателно за каузата.

Предстоеше да им съобщи, че повторното изграждане на хотела ще започне след два месеца, през април, ще отнеме само четиринайсет месеца, а разходите ще се увеличат само с някакви си двайсет процента. И че е сключил договор с шведска хотелска верига, която ще стопанисва хотела.

Шестнайсет месеца.

След шестнайсет месеца аз и Шанън щяхме да си тръгнем оттук.

В библиотеката в Кристиансан жената зад гишето ме попита дали самоучителят да бъде по испански или по каталунски.

Шанън ми се обади да ми съобщи, че няма да дойде до Нотуден, както се бяхме уговорили. До началото на новите строителни работи през април се налагало, в качеството си на ръководител, да се съсредоточи изцяло върху проектантската работа.

Разбирах.

Страдах.

Отброявах дните.

В средата на март — през прозореца виждах как над Сьом и моста „Варудбруа“ се излива проливен дъжд — някой звънна на вратата. Отворих. Беше тя. Дъждовни капки се стичаха от червената ѝ коса, полепнала по скалпа. Премигах. Сякаш виждах как по бялата кожа на шията ѝ се оцеждат струйки ръждива вода или кръв. Носеше сак. А в очите ѝ прочетох отчаяние и решимост.

— Може ли да вляза?

Отстъпих встрани.

Едва на следващия ден узнах защо е дошла.

За да ми съобщи новини.

И да ме помоли отново да извърша убийство.

62

Слънцето тъкмо беше изгряло, земята бе още мокра от снощния дъжд, а птичките чуруликаха оглушително. Аз и Шанън, хванати за ръце, навлизахме навътре в гората.

— Пойни птици — казах. — Тук, по на юг, се завръщат по-рано.

— Звучат весело. — Шанън облегна глава на ръката ми. — Сигурно са жадували да се приберат у дома. Я ми припомни кой каква птица беше.

— Татко — ушата чучулига. Мама — сиво каменарче. Чичо Бернард — тръстикова овесарка, Карл…

— Не ми казвай! Ливадна бъбрица.

— Правилно.

— Аз съм планински дъждосвирец, а ти — белогуш дрозд.

Кимнах.

През нощта почти не бяхме разговаряли.

— Хайде да оставим приказките за утре — помоли Шанън, след като я пуснах да влезе, поех мокрото ѝ палто и я отрупах с въпроси. — Искам да спя. — Тя обви кръста ми с ръце и притисна буза о гърдите ми. Усетих как ризата ми се просмуква с вода. — Но преди това трябва да те имам.

На следващия ден се налагаше да стана рано. Сутринта в бензиностанцията очаквахме голяма доставка и присъствието ми бе задължително. По време на закуската тя пак не поясни защо е дошла. И аз не я попитах. Сякаш предчувствах, че узная ли, нищо няма да е същото. Затворихме очи и се насладихме на малкото време, с което разполагахме, на краткото свободно падане, преди да се ударим в земята.

Предупредих Шанън, че се изисква да бъда в бензиностанцията поне до обяд, преди да намеря кой да ме смени. Но ако дойде с мен на работа, след приемането на доставката ще се поразходим. Тя кимна, подкарах към бензиностанцията. Изчака в колата, докато приема стоката.

Поехме на север. Зад нас се простираше магистралата със сатурнови пръстени от входове и изходи, пред нас — гора, която още сега, в началото на март, бе започнала да се раззеленява. Открихме пътечка навътре между дърветата. Поинтересувах се дали в Ус още е зима.

— В „Опгор“ е зима — потвърди Шанън. — А в селото два пъти имаше фалшива пролет.

Засмях се и я целунах по косата. Пътечката ни отведе до висока ограда. Седнахме на голям камък отстрани.

— А хотелът? — попитах и си погледнах часовника. — Как върви?

— След две седмици официално даваме старт на строежа — точно по план. Върви горе-долу добре.

— А кое не върви съвсем добре?

Тя поизправи гръб.

— Това е една от причините да дойда да поговорим. Възникна непредвиден проблем. Геолозите установиха, че теренът е нестабилен.

— Установили? Та Карл знае не от вчера, че теренът е рисков. Нали именно това причинява честите срутища в Хюкен, а прокарването на тунела, през който да се пренасочи главният път, се бави.

Давах си сметка колко ядосано звуча. Навярно ме дразнеше мисълта, че е дошла в Кристиансан не заради мен, а заради затруднения, свързани с нейния хотел.

— Карл не е споменавал на никого за геоложки рискове. За теб не са новост предпочитанията му да се преструва, че проблемите не съществуват.

— И? — подканих я нетърпеливо.

— Налага се да се прави укрепване, но трябват пари, а Карл твърди, че нямаме, затова било най-добре да си мълчим; щели да минат поне двайсет години, преди строежът да се наклони. Аз, естествено, не одобрих идеята му и се залових сама да проверя финансовото ни състояние, за да проуча какви са възможностите да изтеглим нов кредит от банката. Може, но искат, оказа се, сериозно обезпечение. Ще се поинтересувам дали съпругът и деверът ми са склонни да ипотекират необработваемите земи в „Опгор“, отговорих. Служителката каза… — Шанън млъкна, преглътна и чак тогава продължи: — … каза, че според имотния регистър върху въпросната поземлена собственост вече е учредена ипотека в полза на частно лице. На всичкото отгоре съгласно документите като собственик на терена бил вписан само Карл Опгор, защото в началото на есента бил откупил твоя дял.

Взирах се втренчено в Шанън. Наложи се да се прокашлям, за да си възвърна гласа:

— Не е вярно. Станала е грешка.

— И аз това казах в банката. Но те ми показаха копие от документа за продажба с подписа на Карл и с твоя подпис. — Шанън вдигна телефона си пред очите ми. И той наистина беше там. Моят подпис. Тоест, нещо, което приличаше на моя подпис. Толкова много, че само един човек би бил способен на толкова правдоподобна имитация — човекът, научил се да наподобява почерка в ученическите ми съчинения.

В съзнанието ми изплува реплика на Карл към датския главорез, докато седяха в кухнята. „Вилумсен има обезпечение за заема.“ И отговорът на датчанина: „Което, твърди той, не струва нищо без хотела.“ Вилумсен, който иначе разчиташе само на мъжка дума, не се бе доверил на Карловата и му бе поискал необработваемата площ от имота ни като гаранция.

— Знаеш ли как наричаше татко окаяната ни ферма? — попитах.

— Не.

— Кралството. „Опгор“ е нашето кралство, повтаряше непрекъснато, сякаш се тревожеше да не би аз и Карл да се отнасяме твърде лековато към поземлената собственост.

Шанън мълчеше.

Прокашлях се.

— Карл е подправил подписа ми. Знае, че никога не бих се съгласил да ипотекираме нашите земи в полза на Вилумсен, затова си е присвоил моя дял зад гърба ми.

— И сега се води собственик на цялата земя.

— На хартия — да. Ще си върна моя дял.

— Дали ще успееш? Разполагал е с достатъчно време дискретно да прехвърли собствеността обратно на твое име, след като Вилумсен е анулирал заема. Защо не го е направил?

— Сигурно от ангажименти не е успял.

— Събуди се, Рой. Да не излезе, че познавам брат ти по-добре от теб? Докато земята се води на негово име, той я притежава. Говорим за човек, който, без да му мигне окото, е измамил свои бизнес партньори и приятели в Канада и после е офейкал. При посещението ми в Торонто през пролетта узнах доста подробности около случилото се тогава. Говорих с един от бившите му съдружници — близък наш приятел. Навремето, като видял накъде отиват нещата, настоял да уведомят инвеститорите за големите загуби и да спрат проекта, преди предприемачите да загубят още пари, но Карл го заплашил с убийство.

— Карл е много силен, но само на приказки.

— Отбил се при въпросния наш приятел, докато човекът бил сам в дома си. Насочил срещу него пистолет, Рой. Заканил се да убие и него, и семейството му, ако не си затваря устата.

— Паникьосал се е.

— А сега какво, мислиш, е състоянието му?

— Карл не би откраднал от мен. Аз съм му брат, Шанън. — Усетих дланта ѝ върху лакътя ми. Понечих да се отдръпна, но не го направих. — И не би убил човек — заявих с несигурен глас. — Не и така. Не и за пари.

— Може би не. За пари може би не.

— Какво искаш да кажеш?

— Няма да ме пусне да си отида. Вече не.

— Вече не? И какво се е променило в сравнение с преди?

Тя се вгледа в очите ми. В гората зад нас нещо изпука.

Шанън ме прегърна.

— Иска ми се никога да не бях срещала Карл — прошепна в ухото ми. — Но тогава нямаше да срещна и теб, та не съм сигурна дали да не съм благодарна на съдбата. Сега обаче ни е нужно чудо. Трябва ни намеса свише, Рой.

Облегна брадичка на рамото ми така, че двамата да гледаме в различни посоки. Тя — отвъд оградата, към черните горски дебри, аз — към поляната и към магистралата, която отвеждаше нататък, надалеч, към други места.

Нещо пак изпука. Над нас се спусна сянка. Птичият концерт секна рязко, сякаш диригент бе вдигнал палката си.

— Рой… — прошепна Шанън и повдигна брадичка от рамото ми.

Погледнах я. Взираше се напред. Едното ѝ око беше широко отворено, другото — почти затворено. Обърнах се и какво да видя? Четири крака над оградата. Плъзнах поглед нагоре по краката. И още по-нагоре. Най-сетне се появи тяло и врат, източващ се нагоре успоредно на стволовете на дърветата.

Беше чудо.

Жираф.

Дъвчеше и ни гледаше с безразличие. Имаше мигли като на Малкълм Макдауъл в екранизацията по романа „Портокал с часовников механизъм“.

— Забравих да ти кажа, че това е зоопарк — казах.

— Да — кимна Шанън. Жирафът дръпна с уста тънък гол клон и слънчевата светлина пробяга по обърнатото ѝ нагоре лице. — Забравиха да ни кажат, че това е зоопарк.

След разходката из гората с Шанън се върнахме в бензиностанцията.

Казах ѝ да се прибере с волвото. Като приключа, ще ѝ звънна и тя ще дойде да ме вземе. Исках да прегледам счетоводната документация, но не успях да се съсредоточа. Карл ме беше продал. Беше ме преметнал, беше откраднал бащиното ми наследство и го беше продал на човек, дал най-висока цена. Без угризения ме остави да се превърна в убиец, да убия Вилумсен, за да спася неговата, на Карл, кожа. Както обикновено. Въобще не беше намекнал, че ме е измамил. Да, той ме измами!

Целият треперех от гняв. Не успявах да се успокоя. Накрая отидох в тоалетната и повърнах. После се разридах вътре с надеждата, че никой не ме чува.

Какво, по дяволите, да направя?

Погледът ми падна върху плаката пред мен — същия онзи от служебната тоалетна в Ус. ПРАВИ КАКВОТО ТРЯБВА. ВСИЧКО ЗАВИСИ ОТ ТЕБ. НАПРАВИ ГО СЕГА.

И в този миг взех решение. Сигурен съм, че е било точно тогава. Но, естествено, не е изключено да е било и по-късно същата вечер. Когато узнах втората причина Шанън да ми гостува в Кристиансан.

63

Седях безмълвно до кухненската маса, която с Шанън внесохме в дневната.

Тя беше ходила на пазар в търговския център и беше приготвила ку-ку — едно от най-популярните национални ястия в Барбадос. Съставките му включват царевично брашно, банан, домат, лук, чушка. Е, наложило се да замени традиционната за рецептата летяща риба с треска, но пък беше доволна, че намерила бамя и хлебен плод — важни компоненти на ястието.

— Не ти ли харесва? — попита Шанън.

Поклатих глава.

— Изглежда много апетитно.

— Най-после открих добре заредени магазини за хранителни стоки — малко припряно сподели тя. — Имате най-високия жизнен стандарт в целия свят, а се храните като бедняци.

— Вярно е.

— Храните се толкова набързо, защото сте свикнали с безвкусна храна.

— Вярно е.

Напълних чашите с бяло вино. Преди две седмици, когато стана ясно, че бензиностанцията в Кристиансан се е изкачила на трето място в класацията, Пия Сюсе и централата ми го изпратиха. Оставих бутилката върху масата, но не посегнах към чашата си.

— Продължаваш да мислиш за Карл — отбеляза Шанън.

— Да.

— Питаш се как е могъл да те предаде толкова подло?

Поклатих глава.

— Питам се как аз можах да го предам толкова подло.

Шанън въздъхна.

— Човек не избира в кого да се влюби, Рой. Ти каза, че за вас, планинците, влюбването е повлияно от прагматични съображения. Сега обаче виждаш, че не е точно така.

— Може би не. Но може би все пак не е толкова случайно.

— Така ли?

— Стенли ми разказа за някакъв французин, философ или нещо подобно, според когото ние, хората, пожелаваме онова, което желаят другите. Тоест, подражаваме им.

— Миметично желание — подсказа ми Шанън. — Рене Жирар.

— Точно така се казваше.

— Жирар определя като романтична илюзия схващането, че човек следва собственото си сърце и индивидуалните си желания, защото ние, хората, нямаме лични вътрешни желания, освен задоволяването на най-първичните ни потребности. Искаме каквото искат околните. Това е като куче, което не проявява никакъв интерес към играчката си, но изведнъж непременно я иска, когато друго куче се поинтересува от нея.

Кимнах.

— На същия принцип желанието ти да притежаваш определена бензиностанция се увеличава, чуеш ли, че и други са ѝ хвърлили око.

— Затова и архитектите държат непременно да получат определена поръчка, щом за нея се съревновават най-добрите в гилдията.

— Затова и грозният глупав брат пожелава жената на способния привлекателен брат.

Шанън чоплеше храната в чинията си.

— Да не ми казваш, че чувствата ти към мен са свързани с Карл?

— Не. Не казвам нищо. Защото не знам нищо. Навярно ние, хората, сме загадка за себе си толкова, колкото и за другите.

Шанън докосна с върховете на пръстите си винената чаша.

— Не е ли печално, ако наистина сме способни да обичаме само онова, което обичат други?

— Чичо Бернард твърдеше, че много неща изглеждат печални, ако човек се вторачва в тях твърде продължително и съсредоточено. Затова било по-добре да си сляп с едното око.

— Може би.

— Да се опитаме ли да бъдем слепи? Поне за една нощ.

— Добре — усмихна се насила тя.

Вдигнах чашата си. Шанън — своята.

— Обичам те — прошепнах.

Усмивката ѝ стана по-широка, очите ѝ заискриха като Бюдалското езеро през ясен слънчев ден и за миг забравих всичко друго. Надявах се тази нощ да бъде изцяло наша, пък после, ако ще, да падат атомни бомби. Нещо повече. Исках да падне атомна бомба. Защото вече бях взел решение — или поне така е останало в паметта ми. И предпочитах ядрен взрив пред онова, което ми предстоеше.

Оставих чашата. Шанън още не бе изпила своята, но въпреки това стана, наведе се над масата и духна свещта.

— Времето е твърде малко — каза. — Твърде малко, за да не го прекарам гола до теб.

В четири без осем през нощта Шанън рухна върху мен за пореден път. Потта ѝ се смеси с моята. Имахме еднаква миризма и еднакъв вкус. Надигнах глава да погледна часовника върху нощното шкафче.

— Имаме три часа — обади се тя.

Отпуснах се върху възглавницата и опипом докопах кутийката със снус до часовника.

— Обичам те — прошепна Шанън.

Събуждаше се, изричаше обяснение в любов и пак започвахме да се любим. После заспиваше.

— И аз те обичам, планински дъждосвирецо — отвръщах ѝ със същата интонация, сякаш дълбокото значение на тези думи ни бе известно до степен да не се налага в изричането им да влагаме чувства, смисъл или убедителност; беше достатъчно да ги произнасяме, да ги повтаряме напевно като мантра, като наизустено заклинание.

— Днес плаках — споделих и пъхнах пликче снус под устната си.

— Сигурно не ти се случва често.

— Не.

— За какво плака?

— Знаеш. За всичко.

— Да, но кое конкретно отприщи сълзите?

Замислих се.

— Плаках за онова, което изгубих днес.

— Семейния имот?

Засмях се.

— Не, не заради фермата.

— За мен?

— Никога не си била моя. Плаках за Карл. Днес изгубих по-малкия си брат.

— Разбира се — прошепна Шанън. — Извинявай. Толкова съм глупава.

Сложи ръка върху гърдите ми. И аз усетих, че това докосване е по-различно от престорено невинните докосвания, които — и двамата знаехме — бяха прелюдия към нов любовен акт. Изпитах предчувствие. Шанън сякаш се опитваше да сграбчи сърцето ми. Не, не да го сграбчи, а да го усети. Опитваше се да долови ударите му, как ще реагира то при нейните думи.

— По-рано днес ти казах, че проблемите с хотела са само една от причините да дойда тук.

Пое си дъх. Аз стаих моя.

— Бременна съм.

Продължавах да сдържам дъха си.

— От теб. Нотуден.

Тези пет думи съдържаха отговорите на всички възможни въпроси относно случилото се и все пак ме връхлетя лавина от мисли — до една последвани от въпросителен знак.

— Ендометриозата… — подхванах.

— Затруднява забременяването, но не го прави невъзможно. Направих си тест. Най-напред не повярвах. Ходих на лекар и той потвърди.

Възобнових дишането си. Приковах поглед в тавана. Шанън се сгуши в мен.

— Мислех да го махна, но не мога. Не искам. Навярно за един-единствен път в живота ми планетите са били разположени така, че тялото ми да зачене. Но аз те обичам, а детето е колкото мое, толкова и твое. Какво искаш ти?

Лежах безмълвен, дишах в мрака и се питах дали сърцето ми дава на ръката ѝ искания отговор.

— Искам да стане, както желаеш ти — изрекох.

— Страх ли те е?

— Да.

— Радваш ли се?

— Да — отвърнах след кратко вглеждане в себе си.

По дишането ѝ усетих, че е на път да се разплаче.

— Но, разбира се, си объркан и се чудиш как да постъпим — продължи тя. Гласът ѝ трепереше и говореше бързо, за да довърши мисълта си, преди да се е разридала. — Не знам какво да ти кажа, Рой. Налага се да остана в Ус до построяването на хотела. Сигурно смяташ детето за по-важно от някакъв си строеж, но…

— Шшт — погалих с показалец меките ѝ устни. — Знам, знам. Грешиш. Не съм объркан. Наясно съм точно какво трябва да направя.

Докато тя мигаше в мрака, еклерите ѝ просветваха и угасваха, все едно някой щракаше ключ за осветление.

НАПРАВИ КАКВОТО ТРЯБВА, мина ми през ума. ВСИЧКО ЗАВИСИ ОТ ТЕБ. НАПРАВИ ГО СЕГА.

Както споменах, не съм сигурен дали взех решението в служебната тоалетна, или по-късно, в леглото с Шанън, след като тя ми съобщи, че носи в утробата си моето дете. А и едва ли е особено важно. Навярно би представлявало интерес само за академичните среди, както се казва.

Така или иначе, доближих устни до ухото на Шанън и ѝ прошепнах какво трябва да се направи.

Тя кимна.

Остатъка от нощта прекарах буден.

Началото на строежа беше планирано за след четиринайсет дни. Над кухненския плот висеше поканата с анонс, че на събитието в Ортюн ще пее Род.

Вече броях оставащите часове.

И страдах.

Огромното черно возило се движеше. Гумите се въртяха бавно, сякаш неохотно, а чакълът под тях хрущеше. Под стърчащите „опашни перки“[34] на задната броня светеха в червено два тесни, вертикално разположени фара. Кадилак „Де Вил“. Слънцето беше залязло, но зад завоя оранжев ръб обрамчваше Отертин. В планината зееше двестаметров процеп, просечен сякаш с брадва.

— Ти и аз, Рой, си нямаме никого другиго — често повтаряше Карл. — Всички други, които си мислим, че обичаме или че ни обичат, са миражи в пустиня. А ти и аз сме едно. Братя. Двама братя в пустинята. Загине ли единият, свършено е и с другия.

Да. И смъртта няма да ни раздели. Ще ни обедини.

Кадилакът набра скорост. Към ада, където рано или късно ще отидем всички ние, които носим убийството в кръвта си.

64

Официалната церемония по възобновяване на строителните работи щеше да започне чак в седем вечерта.

Въпреки това потеглих от Кристиансан още в ранни зори. Сутрешната светлина озаряваше общинската табела, Когато влязох в Ус.

Снегът се бе стопил с изключение на мръсни сиви участъци покрай пътя, останали от разтопени преспи. Ледът върху Бюдалското езеро изглеждаше прояден като мокри бучки захар. Тук-там по повърхността се виждаше вода.

Няколко дни по-рано бях предупредил Карл по телефона, че ще се прибирам в Ус, но ще се видим чак на откриването, защото през целия ден ще бъда зает в бензиностанцията — насрочена е ревизия за последните пет години. Бензиностанцията в Ус е избрана на случаен принцип и проверката е чисто рутинна, излъгах. Аз само ще им помогна във връзка със счетоводните документи, когато бях управител. Не знам колко време ще отнеме, казах на Карл. Може да продължи няколко часа, а може и два дни. Но ако е необходимо да остана, ще нощувам в сервиза. Карл не възрази; и без това той и Шанън щели да бъдат заети с подготовката на церемонията по откриването и празненството в Ортюн след това.

— Искам обаче да обсъдя с теб един въпрос — заключи той. — Ако ти е по-удобно, ще дойда в бензиностанцията.

— Ако ми се освободи малко време, ще ти дам знак и ще пийнем по бира в „Свободно падане“ — обещах му.

— Кафе — уточни той. — Изцяло спрях алкохола. За новата година си обещах да стана скучен. Според Шанън за момента се справям отлично.

Карл звучеше в добро настроение. Смееше се и се шегуваше. Човек, оставил най-лошото зад гърба си.

При мен, уви, беше точно обратното.

Паркирах колата пред сервиза и погледнах нагоре към „Опгор“. Полегатата сутрешна светлина позлатяваше планината. По слънчевите склонове беше сухо, а по сенчестите места снегът се бе задържал.

На път към бензиностанцията забелязах, че около колонките е мръсно. На касата беше Егил — точно както очаквах. Тъкмо обслужваше клиент. Отне ми няколко секунди да позная прегърбения мъж. Му, тенекеджията. Останах до вратата. Егил не ме беше видял. Пресегна се към рафта отзад. Там стояха опаковките с хапчето „антибебе“. Затаих дъх.

— Друго? — попита Егил и постави кутийка пред Му.

— Няма.

Му плати, обърна се и тръгна към мен.

Взирах се в кутийката в ръката му.

Парацетамол.

— Рой Опгор. — Спря пред мен с широка усмивка. — Бог да те поживи.

Не знаех какво да кажа. Зорко наблюдавах ръцете му, докато прибираше опаковката с болкоуспокояващи таблетки в джоба на палтото си. Само по езика на тялото умея да разпознавам кога някой възнамерява да ме нарани. Поведението на Му обаче не излъчваше такива сигнали. Той ми протегна десницата си и улови ръката ми. Първата ми реакция беше да издърпам дланта си, но нещо, навярно свойското му поведение и болната, но мека светлина в очите му ме възпряха. Той внимателно стисна ръката ми между дланите си.

— Благодарение на теб, Рой, се завърнах в стадото.

— Така ли?

— Бях пленник на дявола, но ти ме освободи. Мен и семейството ми. Изби дявола от мен, Рой Опгор.

И си тръгна. Обърнах се и го проследих с поглед. Чичо Бернард казваше, че понякога, когато не откриваш решение на механичен проблем, най-добре е да вземеш чук и да удариш с всичка сила. И това оправяло нещата. Понякога. Изглежда този подход бе проработил при Му.

Той се качи в пикап нисан „Датсун“ и потегли.

— Шефе — обади се зад мен Егил. — Върнал си се, а?

— Както виждаш. Вървят ли наденичките?

Отне секунда да се досети, че се шегувам, и се засмя колебливо.

В сервиза отворих сака, който носех от Кристиансан. Беше пълен с авточасти, резултат от най-малко седемдневно обикаляне из борси за скрап и автоморги. Повечето се намираха из рядко населени райони на запад от града, където в продължение на столетия са се прекланяли пред всичко американско — и най-вече пред техните автомобили — както в молитвените домове се прекланят пред Исус.

— Тези части са си изпели песента — обърна ми внимание последният търговец, сочейки спуканите спирачни маркучи и разнищеното жило за газ, които бях откачил от стар „Chevy El Camino“ и от стар кадилак „Eldorado“. Зад търговеца висеше огромна кичозна картина на дългокос мъж с пастирска гега и стадо овце.

— Значи, ще ми ги дадеш евтино — отвърнах.

Търговецът присви око и назова цена. Е, явно във всеки град си има по един Вилумсен. Утеших се с мисълта, че по-голямата част от сумата сигурно отива за волни пожертвования за Църквата, подадох му стотачките и не поисках касов бон.

Огледах внимателно жилото за газта. Вярно, беше от друг модел кадилак, но беше почти същото като на кадилак „Де Вил“ и щеше да пасне. Наистина си беше изпяло песента — толкова протрито, че при „правилен“ монтаж нямаше да се върне до крайно положение и дори шофьорът да отпусне педала за газта, колата щеше да ускори сама. Ако зад волана седи автомонтьор, вероятно ще съобрази какво се е случило и — ако в добавка е и с бързи реакции и запази хладнокръвие — пак вероятно — ще угаси колата или ще освободи от скорост. Карл обаче не беше нито едното, нито другото. Ако изобщо успееше да реагира, най-много щеше да се опита да натисне спирачка.

Вдигнах да огледам нацепените спирачни маркучи. И преди бях сменял спирачни маркучи. Оставих ги до жилото за газ.

Всеки специалист автотехник, който огледа колата след катастрофата, ще каже на полицията, че по частите няма следи от умишлена повреда, че неизправностите са вследствие от естествено износване и най-вероятно под кожуха на жилото за газ е влязла вода.

Нахвърлях в сака необходимите инструменти, затворих го и постоях, дишайки тежко. Имах чувството, че гръдният ми кош стиска дробовете ми като в менгеме.

Погледнах часовника. 10:15. Разполагах с достатъчно време.

По думите на Шанън Карл имаше среща в два часа на строителната площадка с организационния комитет на празненството. После щели да отидат в Ортюн, за да украсят залата. Щяло да отнеме поне два часа, а най-вероятно три. Добре. Нуждаех се най-много от час да подменя частите.

И понеже данъчната ревизия в бензиностанцията беше чиста измислица, разполагах с достатъчно време.

Дори с прекалено много време.

Седнах на леглото. Положих длан върху матрака, където бяхме лежали с Шанън. Погледнах регистрационната табела от Барбадос, окачена на стената в кухненския бокс. Бях се потрудил да прочета повече за родината на Шанън. На острова имало над сто хиляди превозни средства, изненадващо много за толкова малобройно население. Хората живеели добре, островът заемал трето място по жизнен стандарт в Северна Америка. И всички говорели английски. От прочетеното заключих, че би било напълно възможно да отворя там собствена бензиностанция. Или автосервиз.

Затворих очи и превъртях времето две години напред. Аз и Шанън сме на плажа, под чадър, с дете на годинка и половина. И тримата сме бледолики, Шанън и аз — със загорели крака. Redlegs.

Върнах лентата малко по-назад, към онзи дългоочакван миг след четиринайсет месеца. Куфарите ни стоят готови в коридора. От спалнята горе се чува детски плач и успокояващият глас на Шанън. Остават само дреболии. Да спрем тока и водата. Да заковем капаци пред прозорците. Да изпипаме и последните оставащи подробности, преди да потеглим.

Оставащите подробности.

Пак погледнах часовника.

Вече не беше важно, но въпреки това не харесвам недоизпипани неща. Не харесвам боклуци около бензиновите колонки.

Сега обаче беше препоръчително да не се занимавам с това. Налагаше се да се съсредоточа върху по-същественото. Keep your eyes on the prize, както казваше татко. Фокусирай се върху главната цел.

Отпадъци край колонките.

В единайсет станах и излязох.

— Рой! — Стенли се надигна от стола зад малкото бюро в лекарския си кабинет, заобиколи и ме прегърна. — Много ли чака?

— Двайсетина минути. Секретарката ти ми отпусна съвсем кратка аудиенция, така че няма да ти отнемам много време.

— Сядай. Всичко наред ли е? Как е пръстът?

— Всичко е наред. Идвам само да те питам нещо.

— Кажи.

— На трийсет и първи декември, ако си спомняш, аз тръгнах по-рано пеша към площада. Забеляза ли дали и Дан Кране пое към площада? С кола ли беше? Забави ли се, преди да дойде на площада?

Стенли поклати глава.

— А Курт Улсен?

— Защо се интересуваш, Рой?

— По-късно ще ти обясня.

— Добре. Нито Дан, нито Курт не излязоха. Духаше ужасено, а вкъщи беше толкова приятно, че останахме да си бъбрим сладко-сладко. Докато, разбира се, не чухме сирената на пожарната.

Кимнах бавно. Теорията ми рухна.

— Преди полунощ си тръгнахте само ти, Симон и Грете.

— Нито един от нас не беше с кола.

— Напротив, Грете беше с кола.

— Вярно. Каза, че обещала на родителите си да се прибере и заедно да посрещнат Новата година. А каква кола караше Грете?

Стени се засмя.

— Познаваш ме, Рой. Бъкел не разбирам от автомобилни марки. Мога само да ти кажа, че колата беше съвсем нова и червена на цвят. Май ауди.

Кимнах още по-бавно. Пред очите ми се появи червено ауди, което в полунощ на трийсет и първи декември завива към „Нергор“. А в тази посока, освен „Нергор“ и „Опгор“ е единствено хотелът.

— Като казах нова, та се сетих — възкликна Стенли. — Честито!

— За какво? — Машинално си помислих за третото място в класацията на най-оборотните бензиностанции, но подобни „новини“, разбира се, рядко напускат тесните граници на браншовите среди.

— Нали ще ставаш чичо.

След две секунди Стенли се разсмя още по-гръмко.

— Несъмнено сте братя. Карл реагира по абсолютно същия начин. Пребледня като мъртвец.

Нямах представа какъв е цветът на лицето ми, но имах чувството, че сърцето ми спря. Окопитих се.

— Ти ли прегледа Шанън?

— Колко други лекари виждаш тук? — разпери ръце Стенли.

— И съобщи на Карл, че ще става баща?

Стенли смръщи чело.

— Не, предполагам, че Шанън го е направила. Случайно засякох Карл в магазина, честитих му и споменах за какви две-три неща да внимават той и Шанън с напредването на бременността. И той взе, че пребледня както ти в момента. Разбираемо е. Когато някой ти се натресе изневиделица и ти напомни, че ще ставаш баща, усещаш на плещите си цялата плашеща отговорност. През ум не ми беше минавало, че и с чичовците е същото, но явно е така — засмя се Стенли.

— Казал ли си на друг, освен на Карл и на мен?

— Не, не, все пак съм длъжен да пазя лекарска тайна. — Млъкна рязко и допря три пръсти до основата на косата си. — Опа. Ти май не знаеше за бременността на Шанън? Реших, че… Понеже с Карл сте много близки.

— Сигурно са искали да го запазят в тайна, докато не се уверят, че всичко е наред. При толкова неуспешни опити на Шанън да зачене…

— Уф, постъпих непрофесионално — смути се здравата Стенли.

— Не се притеснявай — изправих се. — Занапред и двамата ще бъдем крайно дискретни.

Изнизах се, преди Стенли да ми напомни за обещанието да му обясня защо го разпитвам за трийсет и първи декември. Излязох от лекарския кабинет. Качих се във волвото. Без да паля колата, се втренчих през предното стъкло.

Значи, Карл знае, че Шанън е бременна. Знае, но не ѝ е искал обяснение. Не бе споделил и с мен. Дали е наясно, че не той е бащата? Дали се е досетил какво става? Че аз и Шанън играем в един отбор срещу него. Извадих си телефона. Поколебах се. С Шанън бяхме съставили изключително подробен план, включително и за да не се налага да се чуваме по телефона по-често, отколкото е естествено за снаха и девер. Според „Истински престъпления“, при разследване на убийство полицията проверява най-напред с кого са разговаряли по телефона в часовете, предшестващи престъплението, близките на жертвата или други потенциални заподозрени. Реших какво ще правя. Набрах номер.

— Да? — обадиха се отсреща.

— Имам един свободен час.

— Супер — възкликна Карл. — В „Свободно падане“ след двайсет минути.

65

В „Свободно падане“ заварих обичайната предобедна клиентела: запалени почитатели на конни надбягвания и активни ползватели на системата за обществено осигуряване.

— Една бира — поръчах на Ерик Нерел.

Изгледа ме студено. До съвсем скоро Ерик фигурираше в списъка ми със заподозрени за палежа на хотела, но днес този списък се сведе до едно-единствено име.

На път към свободна маса до прозореца видях Дан Кране с халба пред себе си. Взираше се навън с празен поглед. Изглеждаше — как да се изразя? — запуснат. Предпочетох да не го безпокоя с надеждата да ми се отплати със същата услуга.

Бях преполовил халбата, Когато Карл пристигна в тръс.

Прегърна ме мечешката и си взе чаша кафе от бара. Нерел го обслужи със същото враждебно отношение. При появата на Карл, Дан Кране пресуши халбата си и напусна заведението с демонстративно тежки стъпки.

— Да, видях Дан — потвърди Карл, преди да съм го попитал, и седна. — Доколкото чух, вече не живеел във фермата на Ос.

Кимнах бавно.

— Какво става иначе?

— Ами… — Карл отпи от кафето. — Вълнувам се за срещата довечера. А вкъщи Шанън своеволничи безобразно. Днес, например, заяви, че до срещата довечера ще ползва кадилака, а за мен остана женската кола. — Карл насочи брадичка към субаруто на паркинга.

— Най-важното е да пристигнеш на церемонията със стил.

— Разбира се, разбира се. — Той отпи нова глътка кафе.

Чакаше. Изглеждаше силно напрегнат, едва ли не ужасен от предстоящото. Двама братя тръпнат от ужас. Лежат един под друг на двуетажното легло и тръпнат от ужас, че вратата ще се отвори.

— Мисля, че знам кой е запалил хотела — съобщих ни в клин, ни в ръкав.

— Сериозно? — вдигна очи Карл.

Беше излишно да правя ефектни паузи и направо изстрелях:

— Грете Смит.

Карл се разсмя гръмко.

— Грете си е малко чалната, дума да няма, но не е чак толкова откачена. А напоследък се кротна. Връзката със Симон ѝ се отрази добре.

— Със Симон? — вперих поглед в Карл. — Със Симон Нергор?

— Не знаеш ли? — засмя се без капка веселост Карл. — Разправят, че на Нова година Симон я помолил да го закара до вкъщи и тя останала да преспи там. Оттогава са направо неразделни.

Умът ми работеше на пълни обороти. Възможно ли беше Грете да е запалила хотела в комбина със Симон? Допуснах го, за да проверя дали ще ми прозвучи правдоподобно. Не, определено ми се струваше странно. От друга страна обаче, напоследък всичко ми се струваше странно. Не изпитвах потребност да го обсъждам с Карл, а всъщност и с когото и да било, защото какво значение, по дяволите, имаше кой го е направил? Прокашлях се.

— Искаше да говорим за нещо.

Карл забоде поглед в чашата си и кимна. После вдигна глава, увери се, че няма опасност околните клиенти да ни чуят, наведе се напред и снижи глас:

— Шанън е бременна.

— Еха! — усмихнах се, но внимавах да не преигравам. — Честито, братко!

— Не — поклати глава той.

— Не? Проблем ли има?

Той кимна.

— С детето ли? — попитах лицемерно и усетих как само при мисълта нещо да не е наред с детето в утробата на Шанън, с нашето дете, ми прилошава.

Карл поклати глава.

— А какво тогава?

— Не аз съм…

— Не си — какво?

Главата му най-сетне спря да се движи. Погледна ме с красноречив, капитулирал поглед.

— Не ти си бащата ли? — попитах.

Той кимна.

— Откъде…

— С Шанън не сме правили секс, откакто тя се прибра от Торонто. Не ми позволява дори да я докосна. За бременността ѝ разбрах не от нея, а от Стенли. Тя дори не е в течение, че аз знам.

— Егати — промърморих.

— Да. Егати. — Погледът му тегнеше неотстъпно върху мен. — И знаеш ли какво, Рой?

Карл чакаше. Не му отговорих.

— Май се досещам кой е.

— Досещаш ли? — Едва преглътнах.

— Да. В началото на есента Шанън ми сервира, че ѝ се налага да отскочи до Нотуден. Интервю за някакво проектантско задание, така каза. Когато се върна, дни наред не беше на себе си. Не се хранеше, не спеше. Реших, че причината е въпросното интервю — понеже не е спечелила конкурса, е разочарована. Когато разбрах от Стенли, че е бременна, се запитах кога, за бога, е имала възможност да се среща с друг мъж; та аз и тя сме непрекъснато заедно. И се сетих за онова внезапно пътуване до Нотуден. По принцип Шанън ми разказва всичко, а което премълчава, лесно го отгатвам. Но от известно време усещах, че нещо ми се изплъзва. Че крие нещо. Сякаш изпитва угризения. Върнах лентата назад и установих, че промяната в нея настъпи след нощувката в Нотуден. Изведнъж започна да ходи в Нотуден, само за през деня; уж да пазарува. Разбираш ли?

Прокашлях се, за да си възвърна гласа:

— Май да.

— Онзи ден я попитах къде е пренощувала в Нотуден и тя каза „в хотел «Братрайн»“. Обадих се там и проверих. От рецепцията потвърдиха: на 3 септември Шанън Алейн Опгор действително е отседнала там за една нощ. Попитах с кого. С никого, отговориха. Наела стаята сама.

— И рецепционистът ти даде цялата тази информация просто така?

— Е, възможно е да съм се представил като Курт Улсен, ленсман в Ус.

— Боже.

Усещах как ризата на гърба ми подгизва от пот.

— Помолих рецепциониста да ми изчете набързо имената на всички гости в хотела на въпросната дата. И сред тях се появи прелюбопитно име, Рой.

Устата ми бе пресъхнала. Какво, по дяволите, се беше случило? Нима Ралф се бе сетил за мен и бе подал името ми на мнимия ленсман? Момент. Сега си спомних. Виждайки ме на път към ресторанта, Ралф каза, че ми е резервирал стая. Следователно най-вероятно бе вписал името ми в системата за резервации. Да не би впоследствие, след като разбра, че няма да нощувам там, да е пропуснал да го изтрие?

— Прелюбопитно и изключително известно име.

Мобилизирах се психически.

— Денис Куори.

Втренчих се в Карл.

— Какво?

— Актьорът. Режисьорът. Американецът, който се отби на бензиностанцията. На 3 септември и той е нощувал в хотел „Братрайн“.

Дадох си сметка, че съм спрял да дишам, едва когато си поех дъх.

— И какво от това?

— Какво от това ли? Не си ли спомняш как даде автограф на Шанън на бензиностанцията?

— Спомням си, но…

— После в колата Шанън ми показа листчето. Куори беше написал телефонния си номер и имейл адреса си. Казал ѝ, че в близко бъдеще се очертава да прекара известно време в Норвегия. Щял… — Карл описа кавички във въздуха — … да режисира, моля ти се. След случката не съм се сещал за Куори. Мисля, че и Шанън не е. Докато не стана онова с мен и Мари…

— И според теб Шанън се е видяла с него, за да ти отмъсти?

— Не е ли очевидно?

Свих рамене.

— Може би го обича?

Карл прикова поглед в мен.

— Шанън не обича никого. Обича само своя хотел. Заслужава един хубав бой.

— И май си го е получила.

Изплъзна ми се неволно. Карл стовари юмрук върху масата. Очите му щяха да изхвръкнат от орбитите.

— Кучката ти е казала, а?

— Шшт. — Вкопчих се в халбата като в спасителен пояс.

В последвалата тишина забелязах как всички погледи в заведението се устремиха към нас. Карл и аз мълчахме, докато не чухме как другите клиенти възобновяват разговорите си и не видяхме Ерик Нерел отново да се надвесва над телефона си.

— Забелязах синините, когато се прибрах за Коледа — поясних приглушено. — Тя излизаше от банята.

Виждах как умът на Карл работи трескаво в усилен опит да измисли обяснение. Как можах да изтърся това точно сега, когато се нуждаех от пълното му доверие!

— Виж, Карл, аз…

— Няма нищо — отвърна дрезгаво той. — Прав си. Случи се няколко пъти след завръщането ѝ от Торонто. — Той си пое дълбоко въздух, гръдният му кош се изду. — Бях страшно стресиран покрай хаоса с хотела, а тя продължаваше да се цупи заради историята с Мари. И като обърнех няколко чашки, се случваше… случваше се да си изпусна нервите. Но откакто спрях алкохола, не се е случвало. Благодаря, Рой.

— За какво?

— Задето повдигна въпроса. Отдавна възнамерявам да поговоря с теб по случая. Започнах да се опасявам да не страдам от същото като татко: правиш неща, които всъщност не искаш, но просто не си в състояние да се удържиш. Аз обаче успях. Промених се.

— Завърна се в стадото.

— А?

— Сигурен ли си, че си се променил?

— Да. Можеш да се подпишеш.

— Или ти да го направиш вместо мен.

Той ме изгледа, сякаш съм изтърсил тъпа, неразбираема игра на думи. В момента аз наистина ръсех куп неща, които сам не разбирах.

— Е — Карл прокара длан по лицето си. — Просто трябваше да споделя с някого за историята с детето. И този някой, разбира се, винаги си ти. Съжалявам.

— Е, хубава работа! — Махнах с ръка и сам завъртях забития в мен нож: — Нали сме братя.

— Да, ти винаги си насреща, когато се нуждая от подкрепа. Дявол да го вземе, толкова се радвам, че имам поне теб.

Карл сложи длан върху ръката ми. Неговата беше по-голяма, по-мека, по-топла от моята леденостудена.

— Винаги — отвърнах пресипнало.

Той си погледна часовника.

— По-късно ще се занимавам с бременността на Шанън. — Той се надигна. — Че детето не е мое, си остава между нас, нали?

— Естествено — уверих го. Толкова бях откачил от нерви, че едва сдържах напушилия ме налудничав смях.

— Започваме строежа. Ще им покажем, Рой. — Стисна здраво устни и очи във войнствена физиономия и разклати вдигнатия си юмрук. — Момчетата от „Опгор“ ще спечелят!

Усмихнах се и вдигнах чашата си. Така му показах, че смятам да остана да си допия бирата.

Карл се запъти бързешком към вратата. Качи се в субаруто. Шанън се бе погрижила днес кадилакът да е на нейно разположение. Довечера обаче Карл щеше да отиде с него до хотела. Или по-точно, до празния парцел.

Самотен стоп светна, когато субаруто спря да изчака включващ се в движението тир.

Поръчах си още една бира. Изпих я бавно, размишлявайки.

Мислех за Шанън. Какви мотиви ни движат нас, хората. Защо практически погледнато, аз си просех да ме разкрият. Та аз казах на Карл, че знам за побоищата му над Шанън. Намекнах, че знам и за подправения подпис. Молех го да ме разобличи, та да не ми се налага да го правя. Да продължавам да пълня Хюкен с автомобили и трупове.

66

След четири халби си тръгнах от „Свободно падане“.

Беше още само един и половина. Оставаше ми достатъчно време да изтрезнея напълно, но си давах сметка, че изпитите бири са признак на слабост. Реакция на желание да избягам. Една-единствена грешка беше достатъчна целият план да се провали. Тогава защо точно сега избрах да пия? Навярно това показваше, че част от мен може би не иска да осъществя плана. Рептиловият ми мозък. Не, за бога, рептиловият мозък няма нищо общо с подсъзнателните желания. Ето, не мислех трезво, започнах да обърквам понятията. Независимо от всичко, знаех отлично какво искам, а именно: да взема каквото ми се полага по право или поне колкото е останало от него. И да разчистя от пътя си онези, които ми пречат и които застрашават хората, които съм длъжен да закрилям. Защото вече не бях по-голям брат. Бях мъжът на Шанън. И бащата на детето ѝ. Сега те бяха моето семейство.

И все пак нещо не се връзваше.

Оставих волвото до кафенето и поех пеша на югоизток от центъра по пешеходната алея покрай главния път. Стигнах до автосервиза. Загледах се към отсрещния тротоар към салона за красота на Грете.

Пак си погледнах часовника.

Имах време, но беше по-разумно да не се захващам. Моментът не беше подходящ да се разправям с това. Може би подходящият момент никога нямаше да настъпи.

Един бог знае защо внезапно се озовах отсреща и надникнах в гаража, където бе паркирано червено ауди.

— Привет! — извика Грете от фризьорския стол. Главата ѝ беше напъхана в гордостта на салона: стоящ сешоар каска от петдесетте. — Изобщо не те чух да звъниш!

— Не съм звънил — отговорих и установих, че сме сами.

Щом къдреше своята коса, най-вероятно за следващия час значи нямаше записани клиенти, но за всеки случай заключих вратата.

— След десет минути ще мога да те подстрижа — каза тя. — Само първо да се понаконтя. За всеки фризьор е важно да изглежда добре.

Звучеше притеснена, навярно защото нахълтах внезапно. Или защото по поведението ми усети, че не съм дошъл да ми обере врата. Или защото дълбоко в себе си отдавна бе очаквала да я посетя.

— Хубава кола — подхвърлих.

— Какво? Заради каската не те чувам добре.

— Хубава кола! На Нова година я видях пред дома на Стенли, но не знаех, че е твоя.

— Моя е. Годината беше добра за фризьорския бранш. Както и за всички браншове в града.

— На трийсет и първи декември, няколко минути преди полунощ, докато вървях към площада, ме подмина кола от същата марка и същия цвят. В Ус няма много червени аудита. Най-вероятно си била ти, нали? На Стенли обаче си казала, че се прибираш при родителите си, за да празнувате заедно Новата година, а домът им е в противоположната посока. Пък и видях как червеното ауди завива по пътя към „Нергор“ и към хотела. На онова място няма нищо друго, освен „Нергор“ и хотела. Та се замислих…

Наведох се да разгледам фризьорските ножици, подредени пред огледалото. Изглеждаха ми еднакви, само една стоеше в отворен несесер, гордо изложена като ценен експонат. Сигурно тя е прословутата „Нигата 1000“, съобразих.

— Тогава, в навечерието на Новата година, ти ми каза, че Шанън мрази Карл, но е зависима от него заради хотела. Неминуемо ти е хрумнало, че ако хотелът изгори и проектът бъде прекратен, за теб работите се нареждат: на Шанън вече няма да ѝ трябва Карл и тогава ти го получаваш.

Грете Смит ме гледаше спокойно. Притеснението ѝ се бе изпарило. Ръцете ѝ лежаха неподвижно върху подлакътниците на огромния черен стол. Главата ѝ стоеше величествено изправена в пластмасовата „корона“, където се преплитаха нажежени жички — същинска кралица на своя трон.

— Разбира се, че тази мисъл ми е минавала през ум — потвърди тя, снижавайки глас. — И на теб ти е минавала. Затова и те подозирах в палежа. Малко преди полунощ ти изчезна. Никой не разбра къде се покри.

— Не аз подпалих хотела.

— Тогава остава само един възможен подпалвач.

Устата ми беше пресъхнала. По дяволите, нямаше никакво значение кой е подпалил проклетия хотел. Разнесе се слабо бръмчене. Нямах представа дали беше от сешоара, или от моята глава.

Грете млъкна, когато видя как вадя ножицата от несесера. Явно улови нещо в погледа ми, защото вдигна отбранително ръце пред себе си.

— Рой, нали не мислиш да…

И досега не знам. И представа си нямам какво мислех да правя в онзи момент. Знам само, че всичко напираше неудържимо: всичко случило се, всичко, което нямаше да се случи, всичко, което щеше да се случи, а не биваше да се случва, но вече не можеше да се избегне. То се надигаше у мен като фекалии в запушен клозет. Отдавна се покачваше все по-нагоре и по-нагоре. Сега стигна до ръба и преля. Ножицата беше остра. Щеше да бъде достатъчно да я навра в противната ѝ уста, да накълцам на парчета белите ѝ бузи, да изрежа онези грозни думи: кръшкане, пачавра.

И въпреки това се възпрях.

Погледнах ножицата. Японска стомана. И през ума ми се стрелнаха тактовите думи за харакири. А дали пък аз не вървях към пълен провал. Дали аз, а не Грете, трябва да бъда изрязан от тялото на обществото подобно на злокачествен тумор?

Не, и двамата. И двамата заслужавахме наказание. Да бъдем изгорени.

Грабнах стария черен кабел на сешоара, разтворих ножицата, после стиснах дръжките. Острата стомана сряза изолацията на кабела и когато стоманата влезе в съприкосновение с медта на проводника, едва не пуснах ножицата при удара на тока. Бях обаче подготвен и съумях да поддържам равномерен натиск върху ножицата, без да прережа кабела.

— Какви ги вършиш! — изкрещя Грете. — Това е „Нигата 1000“! Ще съсипеш сешоар от хиляда деветстотин…

Със свободната си ръка сграбчих нейната. Веригата се затвори и токът започна да тече през нас. Грете се опита да се отскубне, но аз я държах здраво. Гледах как тялото ѝ се тресе, а очите се подбелват, докато каската пукаше и пръскаше искри. От гърлото ѝ се изтръгна продължителен писък, първо тънък и умолителен, после — див и заповеднически. Сърцето ми блъскаше лудешки в гърдите, знаех отлично, че сърцето може да издържи двеста милиампера ограничено време, но, дявол да го вземе, не пусках. Защото Грете Смит и аз бяхме там, където заслужавахме да бъдем: обединени в кръг от болка. От каската лумнаха сини искри. И макар усилието да стискам да поглъщаше цялото ми внимание, долових миризма на опърлена коса. Затворих очи, стискайки с ръце. Бръщолевех несъществуващи думи, както бях чувал да прави проповедникът Арман, докато цери и спасява души в Ортюн. Писъците на Грете станаха проглушителни и от тях едва чух воя на включила се противопожарна аларма.

Тогава пуснах и Грете, и ножицата, и отворих очи.

Грете мигом се измъкна от каската. Видях бъркотия от стопени ролки и горящи коси. Тя се втурна към умивалника, пусна душа слушалка и започна да гаси.

Отидох до вратата. По стълбището навън чух пъргаво слизащи стъпки. Явно невропатията си беше дала почивка. Обърнах се и погледнах Грете. Беше извън опасност. Сив дим се виеше от останките от трайните ѝ къдрици — въпреки всичко бяха излезли толкова трайни. Гледката напомняше подпалило се барбекю, върху което някой е лиснал кофа вода.

Излязох в коридора. Изчаках бащата на Грете да слезе достатъчно надолу, та да види ясно лицето ми. Той каза нещо, навярно името ми, но не чух заради воя на алармата. Тръгнах си.

Измина час. Стана три без петнайсет.

Седях в сервиза и се взирах в сака.

Курт Улсен не дойде, не ме арестува, не провали целия замисъл.

Нямаше друг начин. Време беше да се залавям за работа.

Взех сака, качих се във волвото и подкарах към „Опгор“.

67

Излазих изпод кадилака. Над мен Шанън, в тънък черен пуловер, зъзнеше в студения хамбар. Беше скръстила ръце и имаше угрижен вид. Мълчаливо се изправих и изтупах дървени стърготини от работния ми гащеризон.

— Е? — нетърпеливо попита тя.

— Готово е. — Заех се да спускам колата с крика.

После с дружни усилия избутахме колата пред зимната градина навън, с предницата към Козия завой.

Погледнах часовника. Четири и петнайсет. Времето беше напреднало малко повече, отколкото предполагах. Върнах се в хамбара, за да си прибера инструментите. Докато ги пъхах в сака върху дърводелския плот, Шанън застана зад гърба ми и обви ръце около мен.

— Все още имаме възможност да спрем. — Тя облегна буза о гърба ми.

— Това ли искаш?

— Не.

Погали ме по гърдите. Откакто бях пристигнал в Ус, не се бяхме докосвали и почти не се бяхме поглеждали. Заех се незабавно с кадилака, за да съм сигурен, че преди Карл да се върне от срещата, времето ще ми стигне да подменя изправните части с повредените. Не само това обаче беше причината да не сме се докосвали. Имаше и друго. Внезапно се превърнахме едва ли не в непознати. Бяхме ужасени един от друг подобно на двама убийци. Но това щеше да отмине. НАПРАВИ КАКВОТО ТРЯБВА. НАПРАВИ ГО СЕГА. Беше съвсем просто.

— Тогава ще действаме по план — казах.

— Планинският дъждосвирец се е завърнал — съобщи Шанън. — Вчера го видях.

— Вече? — обърнах се към нея и обгърнах красивото ѝ лице с грубите си ръце с дебели пръсти. — Колко хубаво.

— Не. — Тя поклати глава със скръбна усмивка. — Не биваше да се прибира. Намерих го в снега пред хамбара. Умрял от студ.

В полузатвореното ѝ око блесна сълза.

Притеглих Шанън към себе си.

— Кажи ми пак защо го правим — прошепна тя.

— Защото имаме само два варианта. Аз да го убия. Или той да ме убие.

— Защото…

— Защото той ми отне моето, а аз — неговото. Защото и двамата сме убийци.

Тя кимна.

— Сигурни ли сме, че това е единственият изход?

— Твърде късно е за друго решение, Шанън. Вече ти обясних.

— Да — подсмръкна тя, сгушена в гърдите ми. — Когато това свърши…

— Да. Когато това свърши.

— Мисля, че е момче.

Задържах я няколко секунди в прегръдките си. После обаче чух как секундите пак започват да тиктакат натрапливо като таймер, който отброява времето, оставащо, докато светът изгуби смисъл. Но той нямаше да изгуби смисъл. Тепърва предстоеше да започне, не да приключи, нов живот. И моят нов живот.

Пуснах Шанън и прибрах в сака работния ми гащеризон, спирачните маркучи и жилото за газта, свалени от колата на Карл. Шанън ме погледна.

— Ами ако не проработи? — попита.

— Ще проработи — уверих я, макар, разбира се, да знаех какви са опасенията ѝ.

Тя изглежда долови раздразнение в гласа ми и се запита на какво ли се дължи. Или се досещаше за причината. Стрес. Нервност. Страх. Разкаяние? Дали и тя се разкайваше? Сигурно. В Кристиансан, докато чертаехме плана, обсъдихме и този въпрос. Че колебанията ще ни нашепват, както нашепват в ухото на младоженци в деня на сватбата им. Защото колебанието е като водата — винаги намира дупка в покрива ти. И сега капеше върху главата ми като китайско мъчение. Непрекъснато си припомнях репликата на Грете, че в такъв случай оставал само един възможен подпалвач на хотела. Неработещият стоп на субару. Така латвиецът бе описал колата, връщаща се от пламналия хотел в последния ден на старата година.

— Планът ще проработи. В системата почти няма спирачна течност, а кадилакът тежи два тона. Според всички закони на физиката възможният изход е само един.

— Ами ако се усети преди завоя?

— Не съм виждал Карл да си изпробва спирачките. Той ги използва само когато му трябват — казах спокойно и благо, макар да го бях повтарял вече десетки пъти. — Колата се движи по равен терен, той дава газ, склонът се появява, той отпусна педала за газта, но понеже е много стръмно, не забелязва, че колата ускорява прекалено. И през ум не му минава, че жилото за газта не се връща и в резултат тежката кола набира висока скорост. След две секунди стига до завоя и вече му прави впечатление, че се движи с много по-висока скорост, отколкото обикновено в този участък. В паниката натиска спирачката, но тя отказва. Евентуално успява да натисне педала още веднъж и да навие рязко волана, но няма шанс. — Навлажних устни. Обясних основното, можех да спра дотук. — Скоростта е твърде висока, колата — твърде тежка, а завоят — твърде остър. Дори да се движеше по асфалт, а не по чакъл, нямаше да му помогне. Колата излита във въздуха, той е в безтегловност. Капитан на космически кораб. Работещият му със свръхсветлинна скорост ум си задава въпроса как. Кой. И защо. И може би успява да си отговори, преди…

— Достатъчно! — кресна Шанън. Скръсти ръце, а по тялото ѝ премина спазъм. — Ами ако все пак открие, че нещо не е наред, и не се качи в колата?

— Просто ще открие, че нещо не е наред. Ще повика монтьор. Човекът ще установи, че жилото за газта е разплетено, а спирачните маркучи са нацепени — в старите коли такива повреди се срещат често. А ние ще трябва да скроим нов план, да измислим друг начин да постигнем целта си. Нищо фатално.

— Ами ако планът сработи, а полицията въпреки това заподозре саботаж?

— Тогава ще проверят катастрофиралата кола и ще установят, че някои части са били износени. Вече многократно го проиграхме, Шанън. Планът е добър. Не се безпокой.

Шанън изхълца и буйно се притисна към мен.

Внимателно се освободих от прегръдката ѝ.

— Ще тръгвам.

— Не! — изхлипа тя. — Остани!

— Ще наблюдавам събитията от автосервиза. Оттам Козият завой се вижда добре. Ако нещо се обърка, веднага ми звънни по телефона. Става ли?

— Рой! — извика тя, все едно за последен път ме вижда жив, все едно вълни в открито море ме отнасят надалеч, все едно сме изведнъж изтрезнели младоженци на платноходка, приятно замаяни от изпитото шампанско.

— До после — махнах ѝ аз. — И да не забравиш: веднага след знаеш кое набери спешния номер. Запомни как се е случило, как се е държала колата на пътя и опиши всичко на полицията точно както е било.

Тя кимна, изопна гръб, приглади полата си.

— Какво… какво ще се случи след това според теб?

— След това… според мен ще поставят мантинела.

68

В 18:02 започна да се смрачава.

Седнал до прозореца в сервиза, наблюдавах Козия завой през бинокъл. Наум бях изчислил, че когато кадилакът изхвърчи от пътя, ще го виждам в продължение на не повече от три десети от секундата. Затова трябваше да мигам бързо.

Бях очаквал, след като приключа с моята част и останалото вече се намира в ръцете на Шанън, притеснението ми да се уталожи. Но стана точно обратното. Сега, докато седях бездейно, разполагах с прекалено много време да мисля за всичко, което би могло да се обърка. И непрекъснато ми хрумваха нови и нови потенциални пречки пред нашия план. Вярно, коя от коя по-невероятни, но това не ми носеше душевно спокойствие.

По план, след като дойде време да тръгват към строителната площадка за официалното откриване, Шанън щеше да се оплаче, че внезапно се е почувствала зле и трябва да си полегне; нека Карл тръгне сам с кадилака, а тя ще изчака да ѝ поотмине и ще дойде със субаруто по-късно.

Пак погледнах часовника. 18:03. Три десети от секундата. Отново вдигнах бинокъла. Плъзнах го над прозорците на Смит, където не бях забелязал завесите да помръдват след инцидента по-рано днес. Отместих бинокъла към планината отзад и към Козия завой. Може вече да се беше случило. Може вече всичко да беше приключило.

Чух звук на кола. Спря пред автосервиза. Насочих бинокъла към нея, но образът беше разфокусиран. Снех бинокъла от очите си и видях ланд роувъра на Курт Улсен.

Двигателят угасна. Курт слезе. Не ме виждаше, защото бях угасил лампата. И въпреки това се взираше право в мен, сякаш знаеше, че съм там. Курт застана, разкрачил кривите си крака, с палци, втикнати в колана, подобно на каубой, предизвикващ ме на дуел. Тръгна към вратата на сервиза и изчезна от полезрението ми. На вратата се позвъни.

Въздъхнах, станах и отидох да отворя.

— Добър вечер, ленсмане. По какъв въпрос този път?

— Здравей, Рой. Може ли да вляза?

— Точно в момента е…

Той ме избута встрани и пристъпи в сервиза. Огледа се, все едно никога не беше идвал. Отиде до рафт, отрупан с какви ли не препарати. Включително с киселинния препарат „Фриц“.

— Чудя се какво ли се е случило тук при теб, Рой…

Вцепених се. Да не би най-сетне да беше разбрал? Че трупът на баща му е свършил тук? Че тук буквално се е изпарил, след като е бил полят с „Фриц“?

Забелязах обаче, че Курт Улсен потупва с показалец слепоочието си. Явно питаше какво се е случило в главата ми.

— … та си запалил Грете Смит.

— Грете ли твърди това?

— Не тя. Баща ѝ. Видял те да си тръгваш, докато от нея още се виел дим.

— А Грете какво казва?

— Ти как мислиш, Рой? Че сешоарът внезапно дал накъсо, а ти си ѝ помогнал. Аз обаче ни най-малко не вярвам на тези приказки, защото кабелът на сешоара беше срязан до половината. И сега моят въпрос към теб е — и те съветвам хубавичко да си помислиш, преди да ми отговориш: с какво си заплашил Грете, та тя лъже?

Докато чакаше отговора ми, Курт Улсен ту си смучеше мустака, ти издуваше бузите си като жаба бик.

— Отказваш ли да отговориш, Рой?

— Не.

— А как му казваш на това?

— Изпълнявам каквото ми нареди. Мисля си хубавичко.

Видях как нещо се случи зад погледа на Курт Улсен. Изгуби самоконтрол, пристъпи две крачки към мен и изпъна назад дясната си ръка, готвейки се за удар. Знаех го, защото знаех как изглеждат хората, които се канят да нанесат удар. Приличат на акулите, които обръщат очи, захапвайки жертвата си. Курт Улсен обаче се отказа. Навярно го възпря мисъл. Рой Опгор в Ортюн събота вечер. Никакви счупени челюсти и носове, само избити зъби и разкървавени ноздри. Тоест, нищо, с което да се налага да се главоболи Сигмюн Улсен. Рой Опгор никога не губи здравия си разсъдък. Хладно и пресметливо унижава онези, които губят. Затова, вместо удар, от свития юмрук на Курт Улсен изскочи назидателен показалец.

— Наясно сме, че Грете знае разни неща. Знае разни неща за теб, Рой Опгор. Какви са? — Приближи се с още една крачка и аз усетих ситен дъжд от пръски слюнка по лицето си. — Знае ли за Вилум Вилумсен?

Телефонът звънна в джоба ми, но Курт Улсен го заглуши с гласа си:

— За глупак ли ме мислиш? Че ще повярвам как, видиш ли, убиецът на Вилумсен случайно се подхлъзнал по леда на метри от твоята къща? Че Вилумсен тихомълком е опростил на Карл няколкомилионен заем? Защото, моля ви се, се чувствал морално задължен?

Шанън ли ме търсеше по телефона? Трябваше да видя кой е. Непременно.

— Тия ги разправяй на старата ми шапка, Рой. Историята не познава случай Вилум Вилумсен да е опрощавал дори крона на длъжниците си.

Извадих телефона. Погледнах екрана. О, мамка му.

— Известно ми е, че ти и брат ти имате пръст в тази история. Точно както бяхте замесени и в безследното изчезване на баща ми. Защото ти си убиец, Рой Опгор. Си и винаги си бил!

Кимнах на Курт и за миг словесният поток от устата му пресекна. Той облещи очи, сякаш съм потвърдил твърденията му, но после правилно схвана кимването ми като сигнал, че ще приема обаждането. И думите отново бликнаха:

— Ако не беше чул, че идват свидетели, днес сигурно щеше да убиеш Грете Смит! Щеше…

Извърнах се гърбом, запуших си едното ухо и допрях телефона до другото:

— Кажи, Карл.

— Рой? Нужна ми е помощ!

Светлината сякаш помръкна и някой ме запрати шестнайсет години назад.

На същото място.

Същото отчаяние в гласа на по-малкия ми брат.

Предстоеше да се извърши същото престъпление, само че този път жертвата щеше да е той.

Но още беше жив. И се нуждаеше от помощ.

— Какво има? — успях да изцедя от устните си, докато ленсманът зад мен въртеше изтърканата си плоча.

Карл се поколеба.

— Курт Улсен ли чувам?

— Да. Какво има?

— Церемонията по откриването ще започне всеки момент и предпочитам да отида с кадилака. Обаче има проблем. Сигурно е дреболия, но можеш ли да дойдеш и да се опиташ да го поправиш?

— Идвам веднага. — Прекъснах връзката и се обърнах към Курт Улсен. — Приятно ми беше да си побъбрим, но аз ще тръгвам. Освен ако нямаш заповед за арест.

Докато излизах, той стоеше със зяпнала уста.

Минута по-късно се движех по главния път с волвото.

Сакът с инструментите лежеше на съседната седалка, фаровете на Улсеновия ланд роувър светеха в огледалото ми за обратно виждане, а в ушите ми още кънтеше заканата му на сбогуване да пипне мен и брат ми. За миг се запитах дали не възнамерява да ме следва чак до вкъщи, но когато завих към „Нергор“ и „Опгор“, той продължи направо.

В момента обаче Улсен далеч не беше най-голямата ми грижа.

Нещо с кадилака не било наред — така каза Карл. И какво да е то, по дяволите? Възможно ли бе да се е качил в колата и преди да я е подкарал, да се е усъмнил, че спирачките и воланът не работят както трябва? Не. Не и ако не подозира нищо. А ако някой му е подсказал, че има повреда? Това ли се беше случило? Нима Шанън не бе успяла да изпълни своята част от плана? Нима бе рухнала психически и му бе признала всичко? Или, още по-лошо, нима бе минала на негова страна и му бе казала цялата истина? Или по-точно своята версия на истината. Да, така ще да е станало, отсъдих. Казала е на Карл, че планът да го убием е мой и само мой, че аз знам как е подправил подписа ми върху документите за поземлена собственост. Излъгала го е, че съм я изнасилил, тя е заченала и съм заплашил, ако гъкне, да убия нея, детето и Карл. Защото аз не съм плах, боязлив белогуш дрозд, аз съм татко, ушата чучулига, граблива птица с черна бандитска маска над очите. После Шанън е начертала пред Карл план как да постъпят. Да ме примамят в „Опгор“ и да се отърват от мен, както аз и Карл се бяхме отървали от татко. Защото Шанън, разбира се, знаеше. Знаеше, че братята Опгор са способни на убийство, знаеше, че ще постигне целта си — по един или по друг начин.

Поех си жадно дъх и съумях да изтласкам болестните, неканени мисли. След един завой пред мен се отвори черен тунел на място, където тунел нямаше. Непроницаем мрак, каменна стена и всеки опит да я пробиеш е безнадежден. Дали беше депресията, за каквато ми бе говорил навремето старият ленсман? Дали татковата меланхолия се надигаше в мен, както в нашия край нощта не пада, а се надига от долчинките? Може би. И — странно — с всеки взет остър завой, колкото по-нагоре се изкачвах, дишах все по-спокойно.

Не го смятах за кой знае какво. Дори всичко да приключваше тук, дори днес да удареше последният ми час, бях готов да го приема. Надявах се убийството ми поне да скрепи връзката между Карл и Шанън. Карл беше прагматик, щеше да намери сили да отгледа дете, което биологично не е негово, макар пак да е негова кръв. Да. Изглежда, моята гибел е единствената възможност всичко да завърши щастливо.

Задминах Козия завой и дадох малко повече газ. Изпод задните гуми захвърча чакъл. Под мен селото тънеше във вечерен мрак, но в последните отблясъци от следобедната светлина видях Карл да стои пред кадилака със скръстени ръце.

Осени ме друга мисъл. Всъщност не друга, а първата.

Само това е: проблем с колата.

Дреболия, която няма нищо общо нито със спирачни маркучи, нито с жила за газ; незначителна повреда, която може лесно да се отстрани. Че вътре, на светло, зад пердетата в кухнята, Шанън чака аз да оправя нещата. А после планът ни ще навлезе в начертания коловоз.

Слязох от колата. Карл дойде до мен, прегърна ме. Притискаше ме силно към себе си и аз усещах цялото му тяло от глава до пети, усещах как трепери, както трепереше, докато го утешавах след посещенията на татко в стаята ни.

Прошепна няколко думи в ухото ми. И аз разбрах.

Разбрах, че нашият план е безвъзвратно разстроен.

69

Седяхме в кадилака. Карл зад волана, аз на пасажерската седалка. Взирах се покрай Козия завой, в планинските била на юг, обрамчени с оранжево и светлосиньо.

— По телефона казах, че имам проблеми с колата, защото чух гласа на Улсен — обясни задавено Карл.

— Разбирам. — Опитах се да размърдам изтръпналия си крак. Не, не беше изтръпнал, беше парализиран, както впрочем и останалата част от мен. — Разкажи ми подробно какво се случи. — Сякаш говореше друг, не аз.

— Ами какво… Става време да тръгваме към строежа, приготвяме се. Шанън се е издокарала, изглежда фантастично, аз гладя ризата си в кухнята. И изведнъж ми сервира, че ѝ било прилошало. Казвам ѝ да изпие един парацетамол. Тя обаче настоява, че трябвало да се качи горе да си полегне. Аз да съм тръгнел сам, а по-късно, ако се почувствала по-добре, щяла да дойде със субаруто. Идва ми като гръм от ясно небе. Казвам ѝ да се мобилизира, защото това е важно. Тя обаче отказва. Здравето било на първо място и така нататък. Направо побеснявам от яд. Сто на сто ми се прави на интересна, защото на нея никога не ѝ става чак толкова лошо, че да не може да стои права някакви си два часа. Пък и това все пак е нашият звезден миг — и нейният, и моят. За миг си изпускам нервите и изтърсвам…

— Изтърсваш — повторих и усетих как парализа обхваща и езика ми.

— Да, изтърсвам, че ѝ е лошо сигурно заради копелето в корема ѝ.

— Копеле — повторих. В колата цареше страшен студ. Адски студ.

— И тя повтори думата въпросително, все едно не схваща за какво иде реч. Казвам ѝ, че знам за нея и американския актьор. Денис Куори. Тя повтаря името му. Кипва ми само като я слушам как го произнася. Денис Куори. И после, представи си, избухва в смях. В смях! А аз стоя с ютията в ръка и изведнъж просто превъртам.

— Превърташ — изрекох беззвучно.

— Удрям.

— Удряш. — Бях се превърнал в проклета ехо-камера.

— Ютията я цапардосва отстрани по главата и Шанън полита назад, блъсва се в кюнеца, той се счупва и се разхвърчават сажди.

Мълчах.

— Надвесвам се над нея, държа нажежената ютия на сантиметри от лицето ѝ и ѝ казвам, че ако не си признае, ще я направя по-гладка от ризата ми. А тя само продължава да се смее. Лежи и се залива от смях, кръвта от носа ѝ се стича в устата и зъбите ѝ почервеняват. Прилича на проклета вещица и вече изобщо не е толкова хубава, схващаш ли? И си признава. Не само онова, за което я питах, а всичко. Сякаш ме намушква с нож. Признава най-лошото.

Опитах се да преглътна, но в устата ми не е останала капчица слюнка.

— И кое е най-лошото?

— Ти как мислиш, Рой?

— Не знам.

— Хотелът. Шанън е подпалила хотела.

— Шанън? Но как…

— На Нова година, когато всички се канехме да тръгваме от дома на Вилумсен към площада, за да гледаме фойерверките, Шанън каза, че била изморена, иска да се прибира и взе колата. Когато чухме пожарната, аз още бях на площада. — Карл затвори очи. — И сега тя, просната до печката, ми разказва как подкарала към хотела, слязла, запалила място, откъдето, знаела, огънят ще се разпространи, и подхвърлила вече избухнала бомбичка, за да изглежда, все едно това е била причината за пожара.

Съобразих какво трябва да попитам. Макар да знаех отговора. Трябваше да задам този въпрос, за да не се издам, че съм се догадил до причината, че познавам Шанън може би по-добре от Карл. И попитах:

— Защо?

— Защото… — Карл преглътна. — Защото се е вживяла в ролята на богоподобен творец. Тя просто не можеше да се примири с онзи вид на хотела, държеше непременно да е същият като на нейните скици. Или същият, или нищо. Не знаеше, че не е застрахован, и явно е очаквала да не е проблем да започнем да го строим наново. И тогава, при втория опит, да наложи оригиналните си скици.

— Това ли ти каза?

— Да. Попитах я не е ли помислила за нас, другите, за теб, за мен, за съселяните ни, които са работили и инвестирали. Не, отвърна тя.

— Не?

— Fuck no — така каза. И се разкикоти. Тогава я ударих пак.

— С ютията ли?

— Със задната, студената част.

— Силно ли?

— Силно. Видях как очите ѝ угаснаха.

Наложи се да се съсредоточа, за да дишам.

— Тя беше ли…?

— Проверих я за пулс. Не усетих нищо.

— После?

— После я изнесох тук.

— И сега е в багажника ли?

— Да.

— Покажи ми.

Слязохме. Карл отвори багажника, а аз зареях поглед на запад. Оранжевото изяждаше светлосиньото над планинските била. И ми се мярна мисълта, че вероятно за последен път ще съм в състояние да сметна нещо за красиво. Но за частица от секундата, преди да надникна в багажника, си помислих, че е било шега, че вътре ще е празно.

Но тя лежеше там. Белоснежна спяща красавица. Спеше в същата поза, както през двете ни нощи в Кристиансан. На хълбок, със затворени очи. В ембрионална поза, както и детето в утробата ѝ, помислих си неволно.

Раните по главата не оставяха никакво съмнение от какво е починала. С върховете на пръстите си докоснах натрошеното чело.

— Не е бил само един удар с ютия — отбелязах.

— Аз… — Карл преглътна. — Докато я оставях до колата, за да отворя багажника, тя помръдна и аз… паникьосах се.

Машинално погледнах към земята. И там, под светлината от багажника, видях да проблясва един от едрите камъни, които навремето, през една небивало дъждовна есен, татко ни накара да натрупаме покрай стената на къщата, та водата да се оттича по-добре. По камъка имаше кръв.

Задавеният шепот на Карл звучеше като къкреща каша:

— Ще ме измъкнеш ли, Рой?

Отместих поглед върху Шанън. Исках, но не можех да откъсна очи от нея. Той я бе погубил. Беше я убил съвсем предумишлено. Хладнокръвно. И сега ме молеше за помощ. Мразех го. О, как само го мразех. Усетих как сърцето ми отново започва да изпомпва кръвта, а с нея дойде и болката, най-сетне дойде и болката, и аз стиснах челюсти с всичка сила. Имах чувството, че ще си строша кътниците. Поех си дъх и отпуснах челюсти колкото да продумам:

— Как да те измъкна?

— Ще я закараме в гората. Ще я положим някъде, където да я намерят, и ще оставим кадилака до нея. Ще кажа, че по-рано днес е излязла да се поразходи с кадилака и когато съм тръгнал към строителната площадка, още не се е прибрала. Ако веднага потеглим и я оставим, ще успея да стигна навреме за церемонията и след като не се появи там, както уж сме се разбрали, ще се обадя в полицията. Звучи ли добре?

Фраснах го в стомаха.

Той се сгъна надве. Стоеше във формата на буква Г и жадно се мъчеше да си поеме въздух. Съборих го на чакъла, възседнах го и притиснах ръцете му към тялото му, та да не може да мръдне. Щеше да умре, както бе умряла тя. Дясната ми ръка напипа едрия камък, ала той беше лепкав и хлъзгав от кръвта, и се изплъзна от захвата ми. Посегнах да избърша ръката си в ризата, но най-сетне си възвърнах трезвия разсъдък и вместо това прокарах два пъти длан по чакъла. Стиснах камъка. Вдигнах го над главата си. Затаил дъх, Карл лежеше със здраво стиснати очи. Исках да види всичко и го чукнах с пръст по носа.

Той отвори очи.

Плачеше.

Погледът му се насочи към мен. Може би още не беше видял как държа камъка вдигнат към небето. Или не разбираше какво означава. Или пък беше стигнал, докъдето и аз: не даваше пет пари. Усещах силата на тежестта да притегля камъка — той се стремеше надолу, искаше да смачква, дори нямаше нужда да използвам сила. Ако спра да му противодействам, ако престана да удържам камъка на една ръка разстояние от брат ми, камъкът ще изпълни предназначението си, помислих си аз. Карл престана да реве. Усетих как дясната ми ръка се налива с млечна киселина. Отстъпих. Предадох се на тежестта на камъка. Но в същия миг го видях. Като проклето ехо от детството. Погледът му. Проклетият смирен, безпомощен поглед на по-малкото ми братче. И в гърлото ми заседна едновремешната буца. Замалко да се разридая. Пак. Оставих се на тежестта на камъка, придадох му допълнителна скорост и го стоварих силно върху земята. Усетих как ударът се разпространи чак до рамото ми. Седях и пъхтях като шибано ловджийско куче.

Поех си дъх, преметнах крак от неподвижно лежащия Карл. Най-сетне безмълвен. Очите — широко отворени, сякаш най-после е прозрял всичко. Седях до него и гледах Отертин. Нашият безгласен свидетел.

— Доста близо до главата ми беше — простена Карл.

— Не достатъчно близо.

— Добре. Прецаках нещата — въздъхна той. — Изкара ли си вече гнева?

Извадих кутийка снус от джоба на панталона си.

— Като стана дума за камъка и за главата ти — подхванах, без изобщо да ми пука дали Карл долавя как трепери гласът ми — като я намерят в гората и видят на какво прилича главата ѝ, какво според теб ще си помислят?

— Че някой я е убил, предполагам.

— И кой ще е първият заподозрян?

— Съпругът?

— Който според публикация в „Истински престъпления“ е виновен в осемдесет процента от случаите. Особено ако няма алиби за часа на убийството.

Карл се надигна на лакти.

— Добре, батко. Какво ще правим?

Правим. Ама разбира се.

— Дай ми няколко секунди — промърморих.

Огледах се. Какво виждах?

„Опгор“. Малка къща, хамбар и парче земя. Какво представляваше всъщност „Опгор“? Шестбуквено название, семейство, от което са останали двамина живи. Защото какво е семейството по своята същност? История, която си разказваме, защото семейството е необходимо, защото в течение на няколко хилядолетия се е показало като добре функционираща единица за взаимодействие? Да, защо не? Или съществува нещо отвъд чисто прагматичното, нещо в кръвта, което свързва дълбоко родители и деца? Казват, че с въздух и любов не се живеело. Но и без тях не се живее, дявол да го вземе. А ако ние, хората, искаме нещо, то е да живеем. Усещах го сега, навярно още по-силно, защото смъртта лежеше в багажника пред очите ни. Усещах, че ми се живее. И затова се налагаше да направим, каквото трябва. Всичко зависеше от мен. И трябваше да се направи сега.

— Най-напред да те питам нещо — подхванах. — Когато проверявах кадилака през есента, препоръчах на Шанън да смените спирачните маркучи и жилото на газта. Сменихте ли ги?

— Какво? — изкашля се Карл, притискайки стомаха си с ръка. — Шанън не ми е казвала и дума по въпроса.

— Добре. Значи имаме късмет. Ще я преместим на предната седалка. Преди да измиеш кухнята и багажника, обери кръвта и я размажи по волана, по седалката и по таблото. Ясно?

— Ъъъ… да. Ама…

— Ще намерят Шанън и кадилака в Хюкен. Това ще обясни травмите по главата.

— Но… това ще е третата кола, катастрофирала в Хюкен. Полицията ще почне да си задава въпроси.

— Сигурно. Като видят обаче износените части, за които те питах, ще го отдадат на нещастен случай.

— Сигурен ли си?

— Напълно.

Тънък оранжев слой поръбваше Отертин, когато аз и Карл задвижихме тежкото черно возило. Шанън изглеждаше толкова мъничка зад големия волан. Бутнахме колата и тя бавно продължи по инерция едва ли не неохотно, а чакълът хрускаше под гумите. Под „перките“ светеха два тесни, вертикално разположени червени фара. Кадилак „Де Вил“. Конструиран във времената, когато американците правели колите като космически кораби, които да те отведат чак в космоса.

Взирах се втренчено в колата. Жилото за газта явно не се беше върнало, защото кадилакът набираше скорост. Този път ще се случи, помислих си. Този път ще се възнесе към небето.

Тя ми беше споделила, че според нея бебето е момче. Тогава аз си замълчах, но, разбира се, не се стърпях да не започна да въртя мъжки имена в ума си. Не ми се вярваше Шанън да приеме да го кръстим Бернард, но само това име ми хрумна.

Карл обви рамото ми с ръка.

— Само теб имам, Рой.

И аз имам само теб, помислих си. Двама братя насред пустиня.

70

— За мнозина от нас в момента се намираме в изходна позиция — каза Карл.

Стоеше на сцената в Ортюн, пред стойка с микрофон, който след малко щеше да отстъпи на Род и неговата банда.

— Нямам предвид първата инвеститорска среща, която се състоя тук, а времената, когато аз, моят брат и голяма част от присъстващите в тази зала, се срещахме тук на вечеринки. След няколко чашки набирахме достатъчно самочувствие и започвахме да се перчим и да се кълнем какви успехи ще постигнем занапред. Или питахме най-големия фукльо от миналата вечеринка докъде я е докарал с грандиозния си план. Един се хилеше подигравателно, друг псуваше, а по-докачливите дори налитаха на бой.

Правостоящите в залата се разсмяха.

— Но когато следващата година някой ни попита какво стана с хотела, с който ние в Ус толкова се фукахме, ще му отговорим, че сме го построили. И то цели два пъти.

Множеството изригна в ликуващи възгласи. Нервно пристъпвах от крак на крак. Гадене душеше гърлото ми, главоболие туптеше ритмично зад очите, изпитвах остра болка в гърдите, каквато навярно се усеща при инфаркт. Опитвах се обаче да не мисля, да не чувствам. Засега, изглежда, Карл се справяше по-добре от мен. Нима бях изненадан? Та той безспорно беше по-хладнокръвният от двама ни. Беше наследил темперамента на мама. С пасивното си, равнодушно поведение навремето тя ставаше съучастник на татковите издевателства.

От трибуната Карл разпери ръце — приличаше на конферансие на цирков спектакъл.

— Присъствалите на официалното откриване по-рано тази вечер разгледаха визуализации и се запознаха какъв великолепен хотел ще стане. По план сега на сцената до мен трябваше да е главният архитект, моята съпруга Шанън Алейн Опгор. Навярно ще се присъедини към нас по-късно, но в момента лежи вкъщи, защото така става, когато в себе си носиш не само архитектурни рожби…

Настана едносекундна тишина. И отново избухнаха одобрителни възгласи, последвани от тропане с крака.

Не издържах повече. Завтекох се към изхода.

— А сега, скъпи съселяни, моля посрещнете…

Проправих си път сред тълпата, изтичах навън и едва успях да се скрия зад ъгъла на сградата, преди гърлото ми да се напълни и бълвочът от устата ми да плисне върху земята пред мен. Струята се изтласкваше с мъчителни контракции. Онова вътре в мен напираше да излезе, както при раждане. След като най-сетне свърши, се свлякох на колене, празен, съсипан. Отвътре чух как хлопка отмерва такта на парчето, с което Род и компания традиционно откриваха участията си: „Honky Tonk Women“ на „Ролинг Стоунс“. Опрях чело о стената на сградата и се разридах. От мен обилно се стичаха сополи, сълзи и лиги, смърдящи на повръщано.

— Божичко — чух глас зад гърба си. — Да не би най-после някой да е напердашил знаменития побойник Рой Опгор?

— Престани, Симон! — скастри го женски глас. Усетих ръка върху рамото си. — Всичко наред ли е, Рой?

Извърнах се наполовина. Грете Смит си бе завързала червена забрадка на главата. Всъщност ѝ отиваше.

— Да. Пих някакъв кофти домашен алкохол — промърморих. — Благодаря за загрижеността.

Плътно прегърнати, двамата продължиха към паркинга.

Изправих се и тръгнах към брезовата горичка. Меката морава под краката ми се люлееше, пропита с вода от стопения сняг. Издухах си носа, изплюх насъбраната кисела слюнка и си поех дъх. Вечерният въздух още хладнееше, но бе добил по-различен вкус, от него лъхаше обещание, че нещата ще се променят към нещо ново и по-добро. Само дето недоумявах какво ли ще да е то.

Застанах под оголено дърво. Изгрялата луна сипеше загадъчна светлина върху Бюдалското езеро. След няколко дни ледът щеше да се натроши, а течението — да отнесе късовете. Тук, при нас, нещата започнат ли да се пропукват, всичко се разпада бързо-бързо.

До мен се появи фигура.

— Какво прави тундровата яребица, когато лисицата ѝ отмъкне яйцата? — попита ме Карл.

— Снася нови — отвърнах.

— Когато си млад и родителите ти разправят такива неща, ти си мислиш „ама че врели-некипели“. И един ден внезапно разбираш какво са имало предвид. Странно, а?

Свих рамене.

— Красиво е, нали? — продължи Карл. — Най-после пролетта дойде и при нас.

— Да.

— Кога ще се върнеш?

— Къде?

— В Ус.

— За погребението.

— Тук няма да има погребение. Ще изпратя ковчега в Барбадос. Питам кога ще се пренесеш обратно тук.

— Никога.

Карл се разсмя, все едно му бях разказал виц.

— Дори сега да не го осъзнаваш, ще се прибереш преди края на тази година, Рой Опгор.

И ме остави сам.

Стоях дълго. Накрая вдигнах очи към луната. Прииска ми се да беше по-голяма, като планета, нещо, действително годно да ми помогне да поставя себе си и другите, нашите трагедии и припряно живяния ни живот в по-широка перспектива. Нуждаех се от това. От знак, че всичко това — Шанън, Карл и аз, татко и мама, чичо Бернард, Сигмюн Улсен, Вилум Вилумсен и датският му главорез — е съвсем преходно, тутакси потъва в забрава, не е нищо повече от мигновение във вселенския безкрай. Ние, хората, разполагаме с една-едничка утеха: абсолютно нищо няма значение. Нито да опазиш земите си. Нито да се сдобиеш със собствена бензиностанция. Нито да се събудиш с любимия си човек. Нито да видиш как детето ти пораства.

Факт. Всичко е незначително.

Но, разбира се, луната беше твърде малка да ми донесе жадуваната утеха.

71

— Благодаря. — Мартинсен пое чашата с кафе от протегнатата ми ръка. Наведе се към кухненския плот и надзърна през прозореца. Служебният автомобил на КРИПОС и ланд роувърът на Улсен още стояха до Козия завой.

— И не открихте нищо? — попитах.

— Не, разбира се.

— Защо смяташ, че се подразбира?

Мартинсен въздъхна и се огледа, за да се увери, че все още сме сами в кухнята.

— Честно казано, при обичайни обстоятелства щяхме да отхвърлим молбата за подкрепление по повод на произшествие, което очевидно е било нещастен случай. Когато вашият ленсман се свърза с нас, повредата в колата, явно пряка причина за катастрофата, вече беше установена. Масивните наранявания на жертвата са типични при падания от такава голяма височина. Местният лекар не можа, разбира се, да определи с точност кога е настъпила смъртта, като се има предвид, че отне цяло денонощие, докато го спуснат в Хюкен, но предполага, че жертвата е излетяла в пропастта някъде между шест следобед и дванайсет в полунощ.

— Тогава защо си направихте труда да биете път дотук?

— Ами, първо, защото вашият ленсман настоя. Само дето не ни вдигна скандал по телефона. Убеден е, че съпругата на брат ти е била убита. Според статистика в някакво специализирано списание в осемдесет процента от случаите на съмнителна смърт на омъжени жени виновникът е съпругът. А ние в КРИПОС се стараем да поддържаме добри отношения с ленсманските служби. — Мартинсен се усмихна. — Много хубаво кафе, впрочем.

— Благодаря. А друга причина имаше ли?

— Друга причина?

— Нали ленсманът бил първата?

Мартинсен се усмихна и ме погледна със сините си очи. Не успях да преценя доколко погледът ѝ е чисто професионален. Отместих очи. Чисто и просто аз не бях там. Пък и съзнавах, че ако ѝ позволя да се вгледа дълбоко и продължително в очите ми, ще съзре раната.

— Оценявам откровеността ти, Мартинсен.

— Вера.

— И все пак не изпитваш ли известни подозрения, при положение че три автомобила са изхвърчали в една и съща пропаст, а в момента разговаряш с брата на човек, поддържал близки отношения с всички загинали?

Вера Мартинсен кимна.

— Не съм забравила това нито за секунда, Рой. Всеки път Улсен ми напомня колко произшествия са станали в този пътен участък. Сега развива теорията, че първата злополука тук също е била убийство. Иска да проверим дали спирачните маркучи на най-долния кадилак не са били умишлено пробити.

— Кадилакът на баща ми. — Надявах се, че запазвам каменното си изражение. — Проверихте ли?

Мартинсен се разсмя.

— Първо, въпросният кадилак лежи смачкан под два автомобила. Второ, дори и да открием нещо, случаят е от преди осемнайсет години и давността е изтекла. Трето, аз се ръководя от онова, което се нарича здрав разум и логика. Имаш ли представа колко коли в Норвегия излитат от пътя годишно? Около три хиляди. На колко места? На по-малко от две хиляди. Тоест, близо половината от всички подобни злополуки се случват на място, където вече е имало такава катастрофа, фактът, че за осемнайсет години три автомобила са излетели от пътен участък, който очевидно трябва да е по-добре обезопасен, според мен е не просто закономерен. Според мен е дори странно как за толкова време не са станали повече такива инциденти.

Кимнах.

— А ще бъдеш ли така добра да подхвърлиш пред тукашната община някоя и друга дума за необходимостта от защитна мантинела?

Мартинсен се усмихна и остави чашата си.

Изпратих я в коридора.

— Как е брат ти? — поинтересува се тя, докато си закопчаваше якето.

— Ами как… Изживява тежко случилото се. Замина за Барбадос с ковчега. Там ще се срещне с роднините ѝ. После разчита да намери спасение, като се затрупва с работа по хотела.

— А ти?

— По-добре съм — излъгах. — Беше, разбира се, голям удар, но животът продължава. Шанън живя тук година и половина, а през повечето време мен ме нямаше в Ус, та не успях да се сближа с нея… разбираш какво имам предвид. Не е същото като да изгубиш човек от семейството си.

— Разбирам.

— Та такива работи. — Отворих външната врата, понеже Мартинсен се бавеше. Тя не помръдна.

— Чу ли? — прошепна. — Това не беше ли златопер дъждосвирец?

Кимнах бавно.

— Интересуваш ли се от птици?

— Много. Наследила съм го от баща ми. А ти?

— И аз се интересувам.

— В този край, чувам, се срещат доста интересни видове.

— Така е.

— Може някой ден да се отбия да ми ги покажеш?

— С удоволствие. Но вече не живея тук.

И после все пак срещнах погледа ѝ и ѝ позволих да надникне в мен. Да види колко съм наранен.

— Добре — каза тя. — Ако въпреки всичко решиш да се преместиш пак тук, обади се. Номерът ми е върху визитката, която пъхнах под чашата с кафе.

Мартинсен си тръгна. Качих се в спалнята, легнах на двойното легло, притиснах възглавницата към лицето си и вдъхнах почти изветрялото ухание от Шанън. Слаб, сладостен аромат, който след няколко дни щеше да изчезне. Отворих гардероба до нейната половина от леглото. Беше празен. Карл отнесе повечето ѝ дрехи в Барбадос, а другите изхвърли. Във вътрешността на тъмния гардероб обаче съзрях нещо. Шанън сигурно ги беше намерила някъде в къщата и ги бе скътала тук: чифт ръчно плетени бебешки терлички — трогателно смешно мънички. Неволно се усмихнах. Беше ги плела баба, татковата майка. Мама ни беше разказвала, че първо съм ги носил аз, а после — Карл.

Слязох долу в кухнята.

През прозореца видях широко отворената врата на хамбара. Вътре проблесна запалена цигара. Приклекнал, Курт Улсен оглеждаше нещо на пода.

Извадих бинокъла.

Курт плъзна пръст по дюшемето. Досетих се какво е забелязал. Следите от крика по меките дървени дъски. Отиде до боксовия чувал, прикова поглед в нарисуваното там лице. Удари го с юмрук уж ей така, да пробва. Навярно Вера Мартинсен му бе съобщила, че КРИПОС си стягат багажа и се прибират. Улсен обаче нямаше да се откаже. Някъде прочетох, че на тялото са нужни седем години да обнови всичките си клетки, включително мозъчните; тоест, на всеки седем години ние сме кажи-речи нови. Ала нашата ДНК, програмата, която предопределя функциите на нашите клетки, не се подновява. Ако отрежем от себе си косъм, нокът или парченце кожа, там ще израсне същият косъм, същият нокът, същата кожа. Ще се възпроизведе. Новите мозъчни клетки не се отличават от старите; те наследяват голяма част от спомените и натрупания опит. Ние не се променяме. Правим същите избори, повтаряме същите грешки. Какъвто бащата, такъв и синът. Ловец по рождение като Курт Улсен ще продължи да ловува. Убиецът пак ще убие. Това е нескончаем цикъл, подобен на предизвестената орбита, по която се движат планетите, подобен на периодичната смяна на сезоните.

На излизане от хамбара Курт Улсен рязко се закова намясто, наведе се, взе нещо и го вдигна срещу светлината. Беше една от поцинкованите кофи. Нагласих бинокъла на фокус. Курт огледа внимателно дупките от куршума: по една от двете страни на кофата. След малко я остави, качи се в колата си и потегли.

Къщата опустя. Бях сам-самичък. Така ли се е чувствал и татко, макар и с още трима души около себе си?

От запад се разнесе нисък, заплашителен тътнеж. Насочих бинокъла натам.

По северния склон на планината Отертин се свличаше лавина. Тежкият мокър сняг рукна стремглаво надолу и се стовари върху заледеното Бюдалско езеро. Оттам изригна фонтан.

Да, пролетта настъпваше неумолимо.

Бележки под линия

1

Jetlagged? (англ.) — Трудно ли свиквате с часовата разлика? — Бел.прев.

2

Снус — шведски овлажнен, смлян, ароматизиран тютюн за смучене с високо съдържание на никотин и ниско съдържание на канцерогенни вещества. Предлага се в кутийки с разфасовки от 0,3 до 2 грама, подобни на пакетчета чай, или насипен. Снус е предпочитано тютюнево изделие в Швеция и се смята за основната причина сред шведите заболяванията, свързани с тютюнопушенето, да са много слабо разпространени. — Бел.прев.

3

Ленсман — държавен служител в малки населени места с полицейски и някои административни правомощия. — Бел.прев.

4

Англ. master означава и „магистър“, и „майстор“. — Бел.прев.

5

DILF — абревиатура от „Dad I’d Like To Fuck“ — букв. „татко, с когото бих преспала“ — в порножаргона нарицателно за мъж на възраст между трийсет и петдесет години (не непременно баща) с изключително привлекателна външност. — Бел.прев.

6

Ефраим Чембърс (1680-1740) — британски преводач и книгоиздател. — Бел.прев.

7

Сигрид Унсет (1882-1949) — норвежка писателка, носителка на Нобеловата награда за литература през 1928 г. Централно произведение в творчеството ѝ заема историческата трилогия „Кристин, дъщерята на Лавранс“, издадена през 2011 г. от ИК „ЕМАС“. — Бел.прев.

8

През 1940 г. нацистите окупират Норвегия, а Швеция запазва неутралитет. За мнозина норвежци това е равносилно на предателство. Освен това Швеция допуска Вермахтът да транспортира през територията ѝ военна техника, боеприпаси и провизии за окупационните сили в Норвегия. — Бел.прев.

9

Tiny dancer (англ.) — миниатюрна танцьорка. Заглавие на песен, изпълнявана от Елтън Джон. — Бел.прев.

10

Pursuit of happiness (англ.) — преследване на щастието. — Бел.прев.

11

With big boobs (англ.) — С големи цици. — Бел.прев.

12

„Избавление“ — прочут филм на режисьора Джон Бурман от 1972 г. по едноименния роман на Джеймс Дики. Разказва се за четирима млади американци, решили да се отправят на екзотично пътешествие из дива пуста местност в Апалачите. Там обаче попадат на така наречените hillbillys — примитивни, силно агресивни местни жители, които не признават законите на цивилизацията. — Бел.прев.

13

Акевит или аквавит на шведски (букв. от лат. „вода на живота“) — високоалкохолна скандинавска напитка, дестилирана от картофи и зърнени култури и ароматизирана с ким, резене, кориандър, анасон и др. — Бел.прев.

14

Пс. 22:1. — Бел.прев.

15

Лудвиг Мис ван дер Рое (1886-1969) — немски архитект, един от пионерите и най-видни майстори на модернизма. Той е третият и последен ръководител на известната школа „Баухаус“ до закриването ѝ под натиска на нацисткия режим през 1933 година. Стилът, който създава, характеризиращ се с чистота и простота на формите и линиите, се превръща в едно от най-влиятелните течения в архитектурата на XX век. — Бел.прев.

16

Нюношк, или новонорвежки (преди 1929 наричан ландсмол) е една от двете официални разновидности на съвременния писмен норвежки език. Нюношк е създаден от Ивар Осен в средата на XIX век въз основа на западнонорвежки диалекти. Другата разновидност — букмол, или книжовен език — е много близка до датския език. — Бел.прев.

17

Става дума за парчето „Smoke On The Water“ (англ.) — „Дим над водата“. Казиното всъщност изгаря наистина. Именно пламналият пожар вдъхновява „Дийп Пърпъл“ да напишат песента. — Бел.прев.

18

Carl! Carl, come dance! (англ.) — Карл! Карл, ела да танцуваме! — Бел.прев.

19

На български Абел е библейският Авел. — Бел.прев.

20

You lose (англ.) — Ти губиш. — Бел.прев.

21

Whatever gets you through the night, it’s alright (англ.) — Всичко, което ти помага да преживееш нощта, е добро. — Цитат от едноименна песен на Джон Ленън. — Бел.прев.

22

Всъщност би трябвало да е ZO. Авторът обаче вероятно прави алюзия към „Магьосника от Оз“. — Бел.прев.

23

Кадър от „Животът на Брайън“ (1979 г.), режисьор Тери Джоунс. Комедийният филм критикува прекомерната религиозност — причина да бъде засипан с обвинения в богохулство. В една от най-прословутите сцени Ерик Айдъл изпълнява култовото парче „Винаги гледай живота откъм светлата му страна“. Именно него си свирука Рой. — Бел.прев.

24

В навечерието на Коледа норвежките закачат под прозорците или по улични лампи снопове ечемични класове. Според традицията — вероятно с езически корени — така хората пазят себе си и бъдещата реколта от зли сили. — Бел.прев.

25

Lonely hearts’ club (англ.) — Клубът на самотните сърца. — Бел.прев.

26

Норвежки обичай повелява на Бъдни вечер в хамбара да се остави оризова каша, та стопаните да нагостят и умилостивят домашния дух, който броди из имението. — Бел.прев.

27

Death, what’s in it for me? (англ.) — Смърт, какво печеля аз? — Бел.прев.

28

Става дума за разпространения през шейсетте слух, че Пол Маккартни от „Бийтълс“ е мъртъв и заменен с дубльор. Мълвата нашумява под името „Paul is dead“ (англ.) — „Пол е мъртъв“. — Бел.прев.

29

Айнар Герхардсен (1897-1987) — норвежки политик, лидер на Норвежката работническа партия, трикратно министър-председател на страната. Още докато е жив, получава прозвището Баща на нацията. — Бел.прев.

30

Стуртингът е норвежкият парламент. — Бел.прев.

31

Всички харесват хората, успели да се завърнат на гребена на вълната. — Бел.прев.

32

Same shit, new wrapping (англ.) — Същият боклук в нова опаковка. — Бел.прев.

33

Kill your darlings and babies (англ.) — букв. „убий любимите си“. Това е призив от началото на XX век към писателите да съкращават някои любими свои метафори, сравнения и други подобни, защото непремерената им употреба снижава художествената стойност на произведението. — Бел.прев.

34

Става дума за двойка декоративни елементи с формата на опашни перки върху задницата на автомобила. Внедряването им в автомобилния дизайн през петдесетте години на XX век — така нареченият „авиостил“ — е в резултат от желанието да се постигне визуална прилика с американските изтребители. — Бел.прев.

Content

Ю Несбьо
Кралството

Пролог

Част I

1

2

3

4

Част II

5

6

7

8

9

10

11

Част III

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

Част IV

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

Част V

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

Част VI

53

54

55

56

57

58

59

60

Част VII

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

Бележки под линия