Рансъм Ригс

Градът на гладните

Книга втора за чудните деца на мис Перигрин

На Тахерех

… и ето се зададе срещу нас

на лодка старец с коси побелели,

кой викаше с пресипнал страшен глас:

„О, горко вам, души във грях паднали!

Не дигайте за милост жален глас,

защото няма кой да ви пожали;

затворен е небесний край за вас,

в нощ тъмна лодката ми ще ви води,

де вечно ще ридайте в пек и мраз.

А ти, кой жив дошъл си в тез проходи,

на мъртвите махни се от редът;

не може тука жив човек да броди.“

Като видя, че аз стоя…

Данте, „Ад“, Трета песен[1]

Чудати персонажи

ДЖЕЙКЪБ ПОРТМАН: нашият герой, който може да вижда и усеща гладни

ЕМА БЛУМ: момиче, способно да създава огън с ръцете си, преди е имала връзка с дядото на Джейкъб

ЕЙБРАХАМ ПОРТМАН: (починал) дядо на Джейкъб, убит от гладен

БРОНУИН БРЪНТЛИ: едно необичайно силно момиче

МИЛЪРД НЪЛИНГС: невидимо момче, изучава материята на чудатото

ОЛИВ АБРОХОЛОС ЕЛЕФАНТА: момиче, което е по-леко от въздуха

XOPAC COMHACOH: момче, страдащо от пророчески видения и сънища

ИНОК О’КОНЪР: момче, което може да съживява мъртъвци за кратки периоди от време

ХЮ ЕЙПИСТЪН: момче, което командва и пази рояк пчели, обитаващи стомаха му

КЛЕЪР ДЕНСМОР: момиче с допълнителна уста на тила, най-малкото от чудатите деца на мис Перигрин

ФИОНА ФРОЙНФЕЛД: мълчаливо момиче с необикновен талант да ускорява растежа на растенията

АЛМА ЛЕФЕЙ ПЕРИГРИН: имбрин, формоменител, манипулатор на времето, директор на Кеърнхолмската примка, задържана в птичи образ

ЕСМЕРАЛДА АВЪСЕТ: имбрин, чиято примка е била нападната от сенките, отвлечена от гадини

Нечудати персонажи

ФРАНКЛИН ПОРТМАН: баща на Джейкъб, аматьор орнитолог, неосъществен писател

ДОКТОР ГОЛЪН: (починал) гадина, представяща се за психиатър, за да измами Джейкъб и семейството му, по-късно убит от Джейкъб

МЕРИАН ПОРТМАН: майка на Джейкъб, наследница на втората по големина верига дрогерии във Флорида

РАЛФ УОЛДО ЕМЕРСЪН: (починал) есеист, преподавател, поет

РИКИ ПИКЕРИНГ: единственият нормален приятел на Джейкъб

Първа част

Първа глава

Ние гребяхме през залива покрай клатушкащи се кораби, чиито метални шевове отделяха ръждиви сълзи, покрай редици от смълчани морски птици, накацали върху обрасли с черупки останки на потънали докове, покрай рибари, които спущаха своите мрежи и втренчваха немигащи очи в нас, докато ги подминавахме, без да знаят дали сме истински, или въображаеми — една процесия от родени от водата призраци или кандидати за призраци. Бяхме десет деца и една птица в три малки нестабилни лодки, гребяхме усилено право към открито море, а единственото безопасно пристанище на много мили наоколо се смаляваше бързо зад нас, скалисто и изпълнено с вълшебството на синьо-златната заря на изгрева. Нашата цел, набразденият бряг на Уелс, бе някъде отпред, ала едва се различаваше — мастилено петно, изопнато върху далечния хоризонт.

Гребяхме покрай стария фар, смълчан в далечината, след като предната нощ бе станал сцена на толкова много болезнени преживявания. Именно там, заобиколени от избухващи бомби и след като едва не се издавихме и за малко не бяхме разкъсани от куршуми, аз бях вдигнал пистолета и бях убил човешко същество, един все още необясним за мен акт; там бяхме изгубили мис Перигрин, за да си я върнем отново — изтръгната от стоманените челюсти на една подводница, — макар че тази мис Перигрин, която ни бе върната, бе пострадала и се нуждаеше от помощ, ала ние не знаехме как да ѝ я окажем. Тя се беше курдисала сега на кърмата на нашата лодка, загледана към стопяващото се в далечината създадено от нея убежище, чезнещо по малко с всяко ново загребване.

Но ето че най-сетне преминахме покрай вълнолома и излязохме в голямата чернееща шир, където стъклената повърхност на залива отстъпи на невисоки вълни, плискащи се в бордовете на нашите лодки. Чух шума на самолет, пронизващ облаците над нас, и пуснах греблата, за да вдигна глава, представяйки си как изглежда от високо нашата миниатюрна армада: този нов свят, който бях избрал, и всичко, което имах в него, безценните ни чудати животи, приютени в трите дъсчени корита, които се носеха върху водите на огромното немигващо око на морето.

Имайте милост.

* * *

Нашите лодки цепеха с лекота вълните, плаващи успоредно, тласкани от попътно течение към далечния бряг. Гребяхме на смени, за да не се изморяваме, макар че аз се чувствах толкова силен, че близо час отказвах да бъда сменен. Постепенно се изгубих в този равномерен ритъм, ръцете ми описваха дълги елипси във въздуха, сякаш придърпваха към мен нещо, което отказваше да се доближи. Хю се бе настанил на скамейката срещу мен, а зад него, на носа, седеше Ема. Очите ѝ бяха скрити под ръба на шапката за слънце, бе свела глава над разтворената на коленете ѝ карта. От време на време тя вдигаше поглед от картата, за да се ориентира по хоризонта, и огряното ѝ от слънцето лице ми даваше сили, каквито не подозирах, че притежавам.

Струваше ми се, че мога да греба вечно — докато Хорас не извика от една от лодките, за да попита колко океан ни остава от тук до голямата земя, а Ема извърна присвити очи към острова зад нас, свери нещо на картата с разтворени пръсти и произнесе със съмнение:

— Седем километра?

Но после Милърд, който също бе в нашата лодка, ѝ прошепна нещо на ухо, тя се намръщи, завъртя картата на една страна, прехапа устна и се поправи:

— Искам да кажа, осем и половина.

И това бе достатъчно, за да се почувствам — а както видях, и всички останали — малко обезсърчен.

Осем и половина километра: плаване, което би отнело час и половина на преобръщащия стомаси ферибот, докарал ме преди седмица до Кеърнхолм. Разстояние, което не би било затруднение за всеки снабден с двигателче съд. Само с километър и половина по-малко, отколкото тичаше моят нашишкавял чичо всяка втора седмица, уж с благотворителна цел, и съвсем малко повече, отколкото се хвалеше, че гребяла майка ми по време на тренировките по гребане в нейната префърцунена гимназия. Но фериботът между острова и голямата земя нямаше да тръгне поне още трийсетина години, гребните симулатори не бяха натоварени с пътници и багаж, нито се нуждаеха от постоянна корекция на курса, за да бъдат насочени в правилната посока. И което бе по-лошо, този тесен провлак вода, който пресичахме, бе коварен, прочут с умението си да поглъща кораби; осем и половина километра от мътно, склонно към бързи промени море, чието дъно бе застлано със зеленеещи останки на кораби, моряшки кости и — спотайващи се нейде из дълбините — наши врагове.

Тези от нас, които се безпокояха от подобни въпроси, предполагаха, че гадините са наблизо, някъде под нас в онази немска подводница, и чакат своя час. Дори и да не знаеха още, че сме избягали от острова, скоро щяха да го научат. Не бяха положили подобни неимоверни усилия да отвлекат мис Перигрин само за да се откажат след един неуспешен опит. Бойните кораби, пълзящи като стоножки в далечината, и британските самолети, кръжащи със зорки очи отгоре, правеха твърде рисковано изплаването на подводницата посред бял ден, но спусне ли се нощта, ние щяхме да сме лесна плячка. Те щяха да дойдат за нас, да ни отнемат мис Перигрин и да потопят лодките. Ето защо ние продължавахме да гребем и едничката ни надежда бе да стигнем голямата земя, преди нощта да застигне нас.

* * *

Гребяхме, докато ни заболяха ръцете, а раменете ни се вдървиха. Гребяхме, докато сутрешният бриз затихна и слънцето ни погледна като през невидима гигантска лупа, яките ни подгизнаха от пот и аз осъзнах, че никой не се бе сетил да вземе прясна вода и че за да се спасиш от слънчев удар през 1940-а, най-добре е да стоиш на сянка. Гребяхме, докато кожата се олющи от плюските върху нашите длани, а ние се изпълнихме с непоклатимата увереност, че не бихме могли да направим дори само още едно загребване, но после го правехме — и още едно, и още едно.

— Станал си като кофа с пот — рече ми Ема. — Нека те сменя, преди да си изтекъл напълно.

Гласът ѝ ме извади от унеса. Кимнах с благодарност и разменихме местата си, но само след двайсет минути поисках отново да се върна на веслата. Не ми харесваха мислите, които се прокрадваха в главата ми, докато тялото ми си почиваше — въображаеми сцени как баща ми се пробужда и открива, че съм изчезнал от моята стая в Кеърнхолм, намира объркващото писмо на Ема и после го завладява паника. Кратки проблясъци от ужасяващи картини, на които станах свидетел наскоро — чудовище, което ме тегли към зейналата си паст, моят бивш личен психиатър, летящ към смъртта си, мъж, заровен в ледено корито, изтръгнат за кратко от отвъдния свят, за да изграка нещо в ухото ми с половин глас. Ето защо продължих да греба до пълно изтощение — имах чувството, че никога вече няма да изправя гърба си, а ръцете ми бяха ожулени до кървящо месо от триенето, — като се опитвах да не мисля за нищо, а тези оловни гребла бяха едновременно смъртна присъда и спасителен пояс.

Бронуин, която сякаш бе извор на неизчерпаема сила, гребеше с равни тласъци сама на една от лодките. Олив седеше срещу нея, но не можеше да ѝ помогне, мъничето не би могло да дръпне веслата, без да излети във въздуха, където един случаен повей на вятъра би могъл да я отпрати надалече като реещо се хвърчило. Ето защо Олив се задоволяваше да крещи окуражително, докато Бронуин вършеше работа за двама — или трима, или четирима, ако се вземеха предвид всички струпани на дъното на лодката куфари и сандъци, натъпкани с дрехи, храна, карти и книги, и купища по-малко практични неща, като няколко буркана с мариновани сърца на влечуги, плискащи се в брезентовия чувал на Инок, строшената топка от входната врата на дома на мис Перигрин — находка, открита от Хю в тревата, докато тичахме към лодките, за която внезапно бе решил, че не би изоставил за нищо на света, или пък тумбестата възглавница, която Хорас бе спасил от горящата къща — била неговата щастлива възглавница, рече, и единственото, което пропъждало парализиращите кошмари.

Имаше и други също толкова безценни предмети, в които децата се бяха вкопчили даже докато гребяха. Фиона притискаше между коленете си гърне с богата на червеи градинска пръст. Милърд бе нашарил лицето си с червеникав прах от пръснати от взрива тухли, странен жест, напомнящ донякъде на траурен ритуал. И макар това, което бяха задържали, да изглеждаше странно, част от мен им съчувстваше — то бе всичко, останало от техния дом. Те знаеха, че са го изгубили, но не и как да приемат този факт.

След три часа, през които гребяхме като роби на галера, далечината смали острова до размерите на разтворена ръка. Вече не приличаше на страховита, обрамчена със скали крепост, каквато бях видял за пръв път преди няколко седмици, а на безпомощна канара, готова да бъде отнесена от вълните.

— Вижте! — провикна се Инок, изправен в лодката до нас. — Изчезва!

Призрачна мъгла обгръщаше острова, скривайки го от погледите ни, и ние спряхме да гребем, за да видим как ще се изгуби.

— Кажете сбогом на нашето островче — подкани ни Ема, изправи се и свали широкополата си шапка. — Може никога вече да не го видим.

— Сбогом, остров — рече Хю. — Ти беше толкова добър с нас.

Хорас остави греблото и помаха.

— Сбогом, къщо. Ще ми липсват стаите и градините, но най-много от всичко ще ми липсва моето легло.

— Сбогом, примко — подсмръкна Олив. — Благодаря ти, че ни опази през всичките тези години.

— Добри години — добави Бронуин. — Най-добрите, които съм познавала.

Аз също отправих едно беззвучно сбогом към мястото, което ме бе променило завинаги — мястото, което, повече от всеки гроб, ще запази вечно спомена и загадката на моя дядо. Те бяха неразделно свързани — той и този остров. И се запитах, сега, когато и двамата вече ги нямаше, дали някога наистина ще разбера какво се е случило с мен, в какво съм се превърнал или се превръщам. Бях дошъл на този остров, за да разгадая тайната на дядо ми, ала докато го правех, открих своя загадка. И докато гледах как Кеърнхолм изчезва, аз си помислих, че вероятно единственият останал ключ към тази загадка потъва в черните вълни.

А после островът просто се изгуби от погледите ни, погълнат от планини мъгли.

Сякаш никога не е съществувал.

* * *

Не след дълго мъглата застигна и нас. Тя ни заслепяваше постепенно, голямата земя изчезна, слънцето се превърна в бледо сияние, а ние продължавахме да се сменяме в борбата с вълните, докато напълно изгубихме чувство за ориентация. Накрая спряхме, спуснахме гребла и зачакахме смълчани с надеждата мъглата да се разсее — нямаше никакъв смисъл да продължаваме, докато бе около нас.

— Не ми харесва тая работа — подметна Бронуин. — Ако чакаме твърде дълго, ще се стъмни и тогава ще трябва да мислим за по-страшни неща от лошото време.

И в този момент, сякаш дочуло думите на Бронуин и решило да ни накаже, времето наистина се скапа. Внезапно задуха силен вятър и само след миг светът се преобрази. Морето около нас се покри с белезникави пенести вълни, които блъскаха бордовете и се прехвърляха вътре, а краката ни зашляпаха в студена вода. После се изсипа дъждът, твърд като малки куршуми, шибащи кожата ни. Скоро започнахме да подскачаме като гумени играчки във вана.

— Обърни към вълните! — извика Бронуин, разсичайки гребените с веслата. — Ако ни ударят отстрани, ще ни преобърнат! — Но повечето от нас бяха твърде изтощени от гребането в спокойни води и нямаха сили да се борят с това клокочещо море, а останалите бяха прекалено изплашени дори да посегнат към греблата, така че вместо да я послушаме, ние се вкопчихме в бордовете като удавници, хващащи се за сламка.

Истинска водна стена се носеше право към нас. Изкатерихме тази масивна вълна и лодките под нас застанаха почти вертикално. Ема се държеше за мен, а аз стисках ключалката на греблото, зад нас Хю бе прегърнал с две ръце седалката. Прехвърлихме вълната като увеселително влакче, стомахът ми падна в краката и докато се носехме надолу по наклона, всичко в нашата лодка, което не бе закрепено — картата на Ема, торбата на Хю, червеният куфар с колелца, който влачех чак от Флорида, — полетя над главите ни и изчезна във водата.

Нямаше време да жалим за изгубеното, защото всъщност не можехме да видим дори другите лодки. Когато най-сетне полегнахме на кила, ние се огледахме и започнахме да крещим имената на нашите другари. Имаше един ужасяващ миг на тишина, преди да чуем гласове да ни викат, после лодката на Инок изплува от мъглата с всичките четирима пътници на борда, които ни махаха с ръце.

— Добре ли сте? — извиках им.

— Нататък! — отвърнаха те. — Погледнете нататък!

Едва сега видях, че не ни махат за поздрав, а насочват вниманието ни към нещо във водата на двайсетина метра от нас — корпус на преобърната лодка.

— Това е лодката на Бронуин и Олив! — възкликна Ема.

Беше обърната наопаки и ръждивото ѝ дъно сочеше небето. Нямаше следа от момичетата наоколо.

— Трябва да се приближим! — настоя Хю и забравили за нашето изтощение, ние сграбчихме веслата и загребахме нататък, като крещяхме имената срещу вятъра.

Минахме през вълна от дрехи, изхвърлени от разтворените куфари, и всяка една от тях ни караше да си мислим, че е удавено момиче. Сърцето ми блъскаше в гърдите и макар да бях подгизнал и треперещ, почти не усещах студа. Срещнахме се с лодката на Инок при преобърнатата лодка на Бронуин и заоглеждахме водата наоколо.

— Къде са те? — вайкаше се Хорас. — О, ако сме ги изгубили…

— Отдолу! — предположи Ема и посочи дъното. — Може да са приклещени отдолу!

Изтеглих едно от веслата от ключалката и блъснах с него дъното.

— Ако сте там, изплувайте отвън! — подканих. — Ние ще ви спасим!

За един кратък и ужасяващ миг нямаше отговор и вече усещах как надеждата ми започва да се топи. Но после изпод преобърнатата лодка се дочу почукване — след него един юмрук проби дъските, наоколо се разхвърчаха трески и ние подскочихме от изненада.

— Това е Бронуин! — извика Ема. — Живи са!

С още няколко удара Бронуин съумя да пробие дупка с размери на човешко тяло в дъното. Протегнах ѝ веслото и тя го сграбчи, после заедно с Хю и Ема успяхме да я изтеглим през разпенената вода в нашата лодка и сякаш едва дочакала това, нейната потъна и се скри под вълните. Бронуин бе завладяна от паника и не спираше да крещи дори за да си поеме дъх. Викаше Олив, която не била с нея под лодката. И все още я нямаше.

— Олив, намерете Олив — повтаряше тя. Цялата трепереше и кашляше морска вода. Изправи се в люшкащата се лодка и посочи към бурята. — Ето там! Виждате ли я?

Засенчих очи от дъжда и погледнах, но виждах само вълни и мъгла.

— Нищичко не виждам!

— Тя е там! — настояваше Бронуин. — Въжето!

И тогава видях какво ни сочи — не влачено от водата момиченце, а дебело, подгизнало въже, което се издигаше над повърхността и изчезваше в мъглата. Олив вероятно бе завързана за другия край, скрита от погледите ни.

Стигнахме с лодките до въжето и Бронуин го занавива. След около минута от мъглата над нас изникна Олив, другият край на въжето бе омотан около кръста ѝ. Обувките ѝ се бяха изхлузили, когато лодката се обърнала, но Бронуин я бе завързала за въжето на котвата, чийто противоположен край вече лежеше на морското дъно. Ако не беше така, досега да се бе изгубила сред облаците.

Олив обгърна с ръце шията на Бронуин и заповтаря:

— Ти ме спаси, ти ме спаси!

Те се прегърнаха. Гледка, която накара на гърлото ми да заседне буца.

— Още не сме вън от опасност — припомни Бронуин. — Все още трябва да стигнем брега, преди да се спусне нощта, инак проблемите ни едва ще са започнали.

* * *

Бурята бе поотслабнала и ужасното вълнение се бе поуспокоило, но мисълта да продължаваме да гребем, дори в едно напълно спокойно море, ми се струваше непоносима. Не бяхме изминали и половината от разстоянието до сушата, а се чувствах напълно изтощен. Ръцете ми пулсираха и тежаха като дънери. А и безкрайното диагонално люшкане на лодката имаше доста неприятен ефект върху стомаха ми — съдейки по зеленикавия цвят на лицата на другите, не бях единствен.

— Да си починем малко — предложи Ема, опитвайки се да звучи окуражително. — Да си отдъхнем и да оставим лодките да се носят, докато се разсее мъглата…

— Мъгла като тази има собствено мнение — възрази Инок. — Може да минат дни, преди да се вдигне. До няколко часа ще се стъмни и тогава ще можем само да се надяваме, че ще издържим до сутринта, без гадините да ни открият. И ще сме напълно беззащитни.

— Както и без вода — добави Хю.

— Или храна — обади се Милърд.

Олив вдигна двете си ръчички във въздуха и заяви:

— Зная къде е!

— Кое къде е? — попита Ема.

— Сушата. Видях я, когато бях на горния край на въжето. — После ни обясни, че когато се издигнала над мъглата, за кратко мярнала голямата земя.

— Никаква полза няма от това — изсумтя Инок. — Трябва да сме се завъртели в кръг поне десетина пъти, откакто те открихме да висиш там горе.

— Ами тогава ме пуснете пак горе.

— Сигурна ли си? — попита я Ема. — Опасно е. Ами ако те подхване някой силен повей и въжето се скъса?

Лицето на Олив бе като излято от стомана.

— Пуснете ме горе — повтори тя.

— Когато стане такава, по-добре да не спориш нея — изтъкна Ема. — Дай въжето, Бронуин.

— Ти си най-храброто момиченце, което съм познавала някога — каза Бронуин и се захвана за работа. Тя извади котвата от водата и я сложи на дъното на лодката. С допълнителната дължина на въжето, която получихме, ние завързахме двете лодки, за да не могат да се разделят отново, след това оставихме Олив да се извиси през мъглата към скритото над нея небе.

За кратък миг всички ние втренчихме погледи в изчезващото в облаците въже, извили глави назад, сякаш чакахме някакъв знак свише.

Пръв Инок наруши тишината.

— Е? — попита нетърпеливо той.

— Виждам я! — дойде отговорът, по-скоро птичи крясък над шума на вълните. — Право напред!

— И това ми стига! — рече Бронуин и докато ние останалите се държахме за стомасите, превити безпомощно на седалките, тя се прехвърли в предната лодка и започна да гребе, насочвана от тъничкия гласец на Олив, един невидим ангел в небето.

— Наляво… още малко… не чак толкова!

Ето по какъв начин ние се отправихме бавно към сушата, а мъглата продължаваше да ни преследва и дългите ѝ мътновати повлекла сякаш се опитваха да ни върнат обратно.

Като че самият остров не искаше да ни пуска.

Втора глава

Нашите свързани лодки спряха със стържене на скалистите плитчини. Излязохме на брега тъкмо когато слънцето започна да потъмнява зад полетата от сивкави облаци, вероятно около час преди да се мръкне съвсем. Намирахме се в плитко каменно ждрело, покрито с мокри водорасли, но дори тази гледка ми се стори необичайно красива, по-хубава от снежнобелите пясъци, с каквито примамваха от плакатите туристическите агенции у дома. Тя означаваше, че сме успели. Не зная какви мисли минаваха през главите на другите, повечето от тях не бяха напускали през целия си живот Кеърнхолм и сега се оглеждаха с почуда, все още неспособни да повярват, че са живи, и питащи се за какво им е всичко това.

Отдалечихме се от лодките с несигурни, подгъващи се крака. Фиона изсипа в устата си шепа дребни камъчета и ги завъртя с език, сякаш се нуждаеше от всичките си пет сетива, за да се убеди, че не сънува — точно така се чувствах и аз, когато за пръв път узнах за примката на мис Перигрин. Никога дотогава през целия си живот не бях проявявал подобно недоверие към това, което виждат очите ми. Бронуин изстена и седна на земята, изтощена до смърт. Другите веднага я наобиколиха и обсипаха с благодарности за всичко, което бе направила, но думите им звучаха нелепо, дължахме ѝ толкова много, че едно простичко „благодаря ти“ бе твърде незначително. Тя се опита да ни отпрати с ръкомахане, макар че бе твърде уморена дори да вдигне ръце. Междувременно Ема и момчетата навиха въжето и смъкнаха Олив от небето.

— Цялата си посиняла! — възкликна Ема, когато Олив се появи от мъглата, веднага скочи и придърпа момиченцето в обятията си. Олив бе вир-вода, вкочанена от студ и зъбите ѝ тракаха. Нямахме одеяла, нито дори сухи дрехи, за да я преоблечем, и затова Ема прокара винаги горещите си ръце по тялото ѝ, докато треперенето престана, а после прати Фиона и Хорас да съберат изхвърлени на брега дървета, за да запали огън. Докато ги чакахме да се върнат, ние се скупчихме около лодките, за да установим какво сме изгубили в морето. Равносметката бе мрачна. Почти всичко, което бяхме взели със себе си, сега се въргаляше на морското дъно.

Само с дрехите на гърбовете си, малко количество храна в ръждясали консерви и масивния пътнически сандък на Бронуин, който се оказа не само неразрушим, но и непотопяем — и толкова абсурдно тежък, че единствено собственичката му бе в състояние да го носи. Разкопчахме металните му ключалки нетърпеливи да открием нещо полезно или, още по-добре — ставащо за ядене, но вътре имаше само трите тома на „Приказки за необикновеното“ с издути от водата страници, както и елегантна кърпа за баня с бродирани в единия ѝ край инициали АЛП — инициалите на мис Перигрин.

— О, слава на небесата! Някой се е сетил за хавлията — прихна Инок. — Спасени сме.

Всичко останало бе изгубено, включително двете ни карти — малката, която Ема бе ползвала, за да ни насочва през протока, и големият атлас с кожени корици, безценно притежание на Милърд, наричан „Атлас на дните“. Когато Милърд осъзна, че го е изгубил, започна да диша на пресекулки.

— Това беше едно от петте оцелели копия! — застена той. — Такова нещо няма цена! Да не говорим, че вътре се съдържаха мои лични бележки и коментари, датиращи от много години назад!

— Поне все още разполагаме с „Приказки за необикновеното“ — рече Клеър, докато изцеждаше морска вода от русите си къдрици. — Не бих могла да заспя, без да чуя някоя от тях.

— Какъв смисъл от приказки, ако не можем да намерим пътя? — изохка Милърд.

„Пътят накъде?“ — попитах се мислено. Хрумна ми, че в трескавата суматоха при напускането на острова бях чул децата да говорят за прехвърляне на голямата земя, но не и какво ще стане след това, сякаш идеята да оцелеят в пътешествието с тези малки лодки бе толкова налудничава, толкова комично оптимистична, че планирането на по-нататъшните събития би било само загуба на време. Както често ставаше, потърсих успокоение в лицето на Ема. Тя гледаше мрачно към брега. Отвъд камъните започваха ниски дюни, над които се поклащаше жилава трева. По-нататък се издигаше гората — на пръв поглед непреодолима бариера от зеленина, която се простираше в двете посоки докъдето ни стигаха погледите. Ема, ориентирайки се по сега изгубената карта, се бе надявала да стигнем до някакъв пристанищен град, но след като върху ни се стовари бурята, добирането до сушата остана едничката ни цел. Нямаше начин да определим колко сме се отдалечили от търсения град. Не се виждаха никакви пътища, нито пътни знаци или дори човешки следи. Само пустош.

Разбира се, в действителност ние не се нуждаехме от карта, пътни знаци или каквото да било друго. Имахме нужда само от мис Перигрин — здрава и цяла-целеничка, — от онази мис Перигрин, която щеше да знае къде трябва да отидем и как да стигнем без премеждия до там. Тази, с която разполагахме сега, куцукаше след нас, щадейки прекършеното си крило, което тревожно наподобяваше буквата V. Нямаше съмнение, е децата изпитваха болка всеки път, когато я погледнеха. Тя трябваше да е тяхната майка, тяхната закрилница. Тя бе кралица на малкия им остров, но сега не можеше да говори, нито да връзва примки във времето, не можеше дори да лети. Поглеждаха я, смръщваха болезнено лица и отместваха очи.

Мис Перигрин не откъсваше поглед от стоманеносивото море. Черни и втренчени очи, които излъчваха неутешима мъка.

Сякаш казваха: аз ви провалих.

* * *

Хорас и Фиона подтичваха към нас по каменистия пясък, вятърът пилееше чорлавата коса на Фиона сякаш бе някакъв буреносен облак, а Хорас подскачаше, притиснал с две ръце шапката към главата си. По някакъв начин бе успял да я запази в бурното море, но сега тя се бе килнала на една страна като огъната водосточна тръба. Ала въпреки това не желаеше да се разделя с нея, тя била едничкото — каза той, — което си пасвало с калния му фланелен ръчно шит костюм.

Ръцете им бяха празни.

— Никъде няма дърва! — съобщи Хорас, когато ни наближиха.

— А търсихте ли в гората? — попита Ема и посочи тъмнеещите дървета зад дюните.

— Там е страшно — отвърна Хорас. — Чухме бухал.

— И откога се страхувате от птици?

Хорас сви рамене и заби поглед в пясъка. После Фиона го сръчка и той се сепна, после каза:

— Намерихме обаче нещо друго.

— Заслон? — попита Ема.

— Път? — предположи Милърд.

— Патица, която да сготвим за вечеря? — допусна Клеър.

— Не — каза Хорас. — Балони.

Настъпи кратка, озадачена тишина.

— Какво искаш да кажеш с това — балони? — учуди се Ема.

— Големи, в небето, с хора вътре.

Лицето на Ема помръкна.

— Покажи ни.

Последвахме ги в посоката, от която бяха дошли, поехме по извивката на брега и изкачихме невисок хълм по-нататък. Чудех се как ли сме могли да не забележим нещо толкова очевидно като балони с горещ въздух, докато не прехвърлихме хълма и не ги видях — това не бяха големи, разноцветни сърцевидни обекти, каквито ще срещнеш по страниците на календарите и мотивационните плакати (небето е нашата граница!), а чифт миниатюрни цепелини, черни яйцевидни чували с газ, с окачени отдолу метални скелета, всяко едно съдържащо самотен пилот. Устройствата бяха малки и летяха ниско, накланяха се напред-назад в лъкатушещ път, а шумът от прибоя бе заглушил напълно техните пропелери. Ема ни посочи високата трева и там залегнахме, за да не бъдем забелязани.

— Това са ловци на подводници — отговори Инок на въпроса, преди някой от нас да го е задал. Милърд може да беше специалист, когато опираше до карти и книги, но Инок бе експертът по военно дело. — Най-добрият начин да се засекат вражески подводници е от небето — обясни той.

— Тогава защо летят толкова ниско над земята? — попитах. — И защо не са навътре в морето?

— Виж, това не зная.

— А не мислиш ли, че биха могли да търсят… нас? — подхвърли Хорас.

— Ако имаш предвид, че може да са гадини — рече Хю, — не ставай глупав. Гадините са с немците. Те са на немската подводница.

— Гадините ще се съюзят с всеки, от когото могат да извлекат полза — намеси се Милърд. — Няма никаква причина да смятаме, че не са проникнали в организации и от двете страни на фронта.

Не можех да откъсна поглед от странните съоръжения в небето. Изглеждаха толкова неестествено, като механични насекоми, носещи в утробата си прекомерно раздути яйца.

— Не ми се нрави начинът, по който летят — отбеляза Инок, гледайки ги с присвити очи. — Определено претърсват брега, а не морето.

— И какво търсят? — попита Бронуин, но отговорът бе очевиден и твърде страховит, за да иска някой да го произнесе.

Търсеха нас.

Бяхме налягали плътно един до друг в тревата и усещах допира на тялото на Ема.

— Когато кажа „бягай“, ще бягате — прошепна тя. — Ще скрием лодките, после и ние ще се скрием.

Изчакахме балоните да се отдалечат, после се надигнахме, надявайки се, че са твърде далеч, за да ни забележат. Докато тичахме, установих, че не бих имал нищо против мъглата, която ни бе преследвала в морето, сега да се върне и да ни скрие. Хрумна ми, че веднъж вече вероятно ни е спасила, без нея балоните щяха да забележат лодките ни отдавна, когато нямаше къде да се притаим. И по този начин това бе последното нещо, което бе сторил островът, за да спаси своите чудати деца.

* * *

Изтеглихме лодките от брега до скална пещера, чийто вход бе само черна цепнатина в каменистия склон. Бронуин бе изразходвала силата си напълно и едва успяваше да върви, камо ли да носи лодки, затова всички останали помъкнахме тежките коруби, които непрестанно се опитваха да заровят носове в пясъка. На средата на пътя мис Перигрин нададе предупредителен крясък. Двата цепелина изскочиха иззад дюните и се очертаха на фона на небето. Понесохме се в подхранван от адреналина спринт, мъкнейки лодките сякаш бяха на релси, докато мис Перигрин накуцваше припряно около нас и влачеше счупеното си крило по пясъка.

Когато най-сетне се скрихме от цепелините, ние пуснахме лодките и се проснахме върху щръкналите нагоре килове, огласяйки пещерата с мъчителни въздишки, които отекваха във влажните стени и капещия мрак.

— Моля те, моля те, да не са ни видели — произнесе на глас Ема.

— Ах, дявол! — изръмжа Милърд. — Следите! — Той свали палтото си и изтича навън да замете следите, оставени от влачените лодки, които от небето щяха да изглеждат като две стрелки, сочещи право към нас. Можехме само да гледаме как дирите му се отдалечават. Ако някой друг, а не Милърд, бе излязъл навън, със сигурност щеше да бъде забелязан.

Той се върна след минута с полепнал по тялото пясък и червено петно на гърдите.

— Приближават се — докладва задъхано. — Направих каквото можах.

— Пак кървиш! — възкликна уплашено Бронуин. Милърд бе одраскан от куршум по време на стълкновението при фара предната нощ и макар възстановяването му да бе забележително, все още бе далеч от завършено. — Какво си направил с превръзките?

— Хвърлих ги. Бяха твърде стегнати, за да мога да ги сваля бързо. Един невидим трябва винаги да е готов да се съблече, инак дарбата му е безполезна!

— Ще е още по-безполезна, ако е мъртъв, ти упорито магаре! — тросна се Ема. — А сега не мърдай и гледай да не си прехапеш езика. Защото ще те заболи. — Тя притисна два пръста в дланта на другата си ръка, съсредоточи се за миг и когато ги отдръпна, те бяха нажежени до червено.

Милърд се облещи.

— О, стига, Ема. Бих предпочел да не го…

Тя допря пръсти до раненото му рамо. Милърд изпъшка. Чу се звук на цвърчащо месо и от кожата му се изви тънка струйка дим. След миг кървенето спря.

— Ще ми остане белег! — захленчи Милърд.

— Така ли? И кой ще го види?

Той преглътна и не отговори.

Звукът от двигателите на балоните нарасна, после още, усилван от каменните стени на пещерата. Представях си ги как увисват отвън, изучават следите от стъпките ни и се подготвят за нападение. Ема опря рамо в моето. Другите изтичаха при Бронуин и се сгушиха в нея, а тя ги прегърна. Въпреки необичайните си способности ние се чувствахме напълно безсилни — едничкото, което можехме да сторим, бе да седим сгушени един в друг и да премигваме към бледата полусветлина, подсмърчащи от студ и надяващи се враговете да ни подминат.

Най-сетне звукът започна да се отдалечава и когато отново можехме да чуем гласовете си, Клеър се помоли от скута на Бронуин:

— Уин, разкажи ни някоя история. Страх ме е, всичко това хич не ми харесва и бих предпочела да чуя приказка.

— Да, ще ни разкажеш ли? — присъедини се Олив. — Нещо от „Приказките“, моля те. Те са ми любими.

Най-грижовна от чудатите, Бронуин бе повече от майка за тях, дори повече от мис Перигрин. Бронуин ги слагаше вечер да спят, тя им четеше приказки и ги целуваше по челцата. Силните ѝ ръце ги обгръщаха в топла прегръдка, широките ѝ рамене ги носеха. Но сега не бе време за приказки — и тя им го каза.

— Защо, време си е! — възрази напевно Инок със саркастична нотка в гласа. — Но нека поне веднъж пропуснем „Приказките“ и да чуем как поверениците на мис Перигрин са се измъкнали от опасност без помощта на карта и храна, и как гадините не успели да ги схрускат, докато бягали! Толкова бих искал да чуя края на тази история!

— Да можеше само да ни я разкаже мис Перигрин — подсмръкна Клеър. Тя се измъкна от обятията на Бронуин и отиде при птицата, която ни наблюдаваше тревожно, щръкнала върху кила на една от обърнатите лодки.

— Какво да правим сега, директор Алма? — попита Клеър. — Моля ви, станете отново човек. Моля ви, събудете се!

Мис Перигрин изгука и погали Клеър по косата със здравото си крило. Олив се присъедини към тях, обляна в сълзи.

— Имаме нужда от вас, мис Перигрин! Изгубени сме, в опасност сме, много сме гладни, вече нямаме дом, нито приятели, освен тия, дето сме тук, и ужасно се нуждаем от вас!

Черните очи на мис Перигрин заблещукаха. Тя се обърна сякаш търсеше къде да се скрие.

Бронуин коленичи до момичетата.

— Точно сега тя не може да стане каквато беше, милички. Но ще я оправим, обещавам ви.

— Ама как? — настоя Олив. Въпросът ѝ отекна в каменните стени и всяко ехо го повтаряше отново и отново.

Ема се изправи.

— Аз ще ви кажа как — рече тя и всички погледи се вторачиха в нея. — Като вървим. — Произнесе го с такава убеденост, че направо тръпки ме побиха. — Ще вървим и ще вървим, докато стигнем града.

— Ами ако няма град и на петдесет километра наоколо? — попита Инок.

— Тогава ще вървим петдесет и един километра. Но зная, че не сме чак толкова встрани от курса.

— Ами ако гадините ни забележат от въздуха? — попита Хю.

— Няма. Ще бъдем внимателни.

— А ако ни чакат в града? — поинтересува се Хорас.

— Ще се престорим на нормални. Ще се промъкнем.

— Никога не ме е бивало в това — засмя се Милърд.

— Теб никой няма да те види, Мил. Ти ще си нашият съгледвач, тайният доставчик на необходими неща.

— Аз съм много талантлив крадец — каза той с едва доловима гордост. — Същински майстор на петопръстия занаят.

— И после? — попита кисело Инок. — Може би ще успеем да натъпчем търбуси и да намерим подслон, но пак ще сме на открито, уязвими, лишени от примка… а мис Перигрин ще продължава да е…

— Все някак ще намерим примка — прекъсна го Ема. — Има ориентири и пътепоказатели за тези, които знаят какво търсят. А дори и да ги няма, ще открием други като нас, събратя необикновени, които да ни упътят към най-близката примка. В нея ще има имбрин и тази имбрин ще помогне с каквото е нужно на мис Перигрин.

Никога досега не бях срещал човек с увереността на Ема. Всичко в нея я подсилваше — начинът, по който държеше изправени раменете си, здраво стиснатите зъби, когато беше решила нещо, категоричността, с която приключваше всяко изречение, без да оставя място за въпросителна. Беше заразно и ми харесваше, трябваше да овладея внезапно споходилото ме желание да я целуна тук, пред всички.

Хю се закашля и от устата му изхвърчаха пчели, за да оформят въпросителен знак, който затрептя във въздуха.

— Как може да си толкова сигурна, дявол те взел? — изсумтя той.

— Ами просто съм и това е всичко. — Тя махна с ръка сякаш да покаже, че разговорът е приключил.

— Това беше чудесна окуражаваща реч — поклати глава Милърд — и хич не ми се иска да развалям ефекта от нея, но доколкото ни е известно, мис Перигрин е единствената непленена имбрин. Припомнете си какво ни каза мис Авъсет: от седмици насам гадините нападат примки и отвличат имбрини. Което означава, че дори да успеем да намерим примка, няма никакъв начин да определим дали тя все още има своята имбрин, или вместо това е заета от нашите врагове. Не можем просто да чукаме на вратите на примките и да се надяваме, че отвъд не ни дебнат гадини.

— Или да бъдем обкръжени от алчни за плът гладни — добави Инок.

— Не е нужно да се надяваме — рече Ема и ми се усмихна. — Джейкъб ще ни каже.

— Аз ли? — усетих, че тялото ми изстива.

— Можеш да надушваш гладните отдалече, нали? — попита ме Ема. — Освен че ги виждаш?

— Когато са наблизо, започва да ми се гади — признах аз.

— И колко близо трябва да бъдат? — поинтересува се Милърд. — Ако става въпрос едва за няколко метра, това все още ни вкарва в обхвата за разкъсване. Трябва да ги усещаме от доста по-далече.

— Не съм правил проучвания — отвърнах. — Всичко това е ново за мен.

Досега се бях срещал само с гладния на доктор Голън — Малтъс: съществото, което бе убило дядо ми и после едва не бе ме удавило в Кеърнхолмското тресавище. На какво ли разстояние бях от него, когато за пръв път усетих, че ме следва, че обикаля около къщата ми в Енгълуд? Невъзможно бе да се сетя.

— Въпреки това дарбата ти може да се развие — заяви Милърд. — Чудатите таланти са като мускули — колкото повече се упражняваш, толкова повече растат.

— Това е безумие! — извика Инок. — Наистина ли сте толкова отчаяни, че сте готови да заложите всичко на него? Та той е само едно момче — позакръглен нормален, който не знае почти нищо за нашия свят!

— Той не е нормален — възрази намръщено Ема, сякаш бе чула някаква обида. — Той е един от нас!

— Дрън-дрън та пляс! — ядоса се Инок. — Това, че има капчица от кръвта на необикновен в жилите си, не значи, че е мой брат. А и със сигурност няма да го направи мой закрилник! Не знаем на какво е способен — вероятно от петдесет метра няма да открие разликата между гадина и къркорещи черва!

— Той уби един от тях, ако не си забравил — обади се Бронуин. — Промуши го в очите с ножица за стригане на овце! Кога за последен път си чувал за някой толкова млад необикновен, който да върши подобни неща?

— Не и след Ейб — добави Хю и споменаването на това име накара всички да се умълчат.

— Чух, че веднъж убил един от тях с голи ръце — подхвърли Бронуин.

— Аз пък съм чувал, че нанизал един на игла за плетене и част от връвта — рече Хорас. — Всъщност го видях насън, но съм сигурен, че е станало.

— Половината от тези истории са измишльотини, които само се трупат с годините — възрази Инок. — Онзи Ейбрахам Портман, когото познавах, никога не си мръдна пръста да ни помогне.

— Той беше велик чудат! — възрази Бронуин. — Сражаваше се храбро и изби цял куп гадини за нашата кауза!

— А след това избяга и ни остави да се крием в онази къща като бежанци, докато той се размотаваше из Америка и се правеше на герой!

— Не знаеш какво приказваш — ядоса му се Ема. — За всичко това си имаше причина.

Инок сви рамене.

— Както и да е, няма смисъл да спорим. Каквото и да си мислите за Ейб, това момче не е той.

В този момент мразех Инок, ала същевременно не можех да го виня, че се съмнява в мен. Как можеха останалите — толкова опитни и обиграни в дарбите си, да влагат толкова голяма вяра в мен — в нещо, което едва бях започнал да разбирам и за което смятах, че съм способен само от няколко дена? Нямаше никакво значение чий внук съм. Аз просто не знаех какво правя.

— Прав си, аз не съм моя дядо — рекох. — Аз съм само едно хлапе от Флорида. Вероятно убийството на онзи гладен е било щастлива случайност.

— Глупости — завъртя глава Ема. — Скоро ще бъдеш пълноправен убиец на гладни. Какъвто беше Ейб навремето.

— Скоро, някой ден — повтори Хю. — Дано е скоро.

— Писано ти е да си такъв — заяви Хорас и начинът, по който го каза, говореше, че знае нещо, което аз не знам.

— А дори и да не е — въздъхна Хю и ме потупа с длан по гърба, — ти си всичко, което имаме, друже.

— Ако е така, птицата да ни е на помощ — въздъхна Инок.

Главата ми се въртеше. Тежестта на техните очаквания заплашваше да ме смаже. Изправих се и се приближих до изхода на пещерата.

— Искам да подишам свеж въздух — промърморих и се шмугнах край Инок.

— Джейкъб, чакай! — извика Ема. — Балоните!

Но те си бяха отишли.

— Пусни го — изръмжа Инок. — Ако има късмет, може да се прибере с плуване в Америка.

* * *

Докато слизах към водата, опитах се да погледна на себе си по начина, по който гледаха или искаха да гледат на мен моите нови приятели — не като Джейкъб, хлапето, което веднъж си строши глезена, докато гонеше пикап със сладолед, или което — по молба на баща си — направи три безуспешни опита да бъде прието в училищния отбор на следотърсачите, а като Джейкъб, специалист по сенки, чудодеен интерпретатор на стомашни гърчове, проницателен убиец на истински, реални чудовища — и всичко това можеше да бъде границата между живота и смъртта за нашата весела банда необикновени.

Как бих могъл да докажа, че съм достоен наследник на дядо?

Покатерих се на скалите и се изправих, надявайки се, че бризът ще изсуши мокрите ми дрехи, загледах се в угасващата светлина към морето, покривало от сивкави оттенъци, което се топеше в мрака. В далечината от време на време проблясваше светлина. Това бе кеърнхолмският фар, пращащ поздрав или последно сбогом.

Мислите ми се отнесоха. Постепенно потънах в полубудно видение.

Виждам човек. На средна възраст, омазан с кал и курешки, да се прокрадва бавно по острия ръб на скала, а разчорлената му мокра коса е полепнала на темето. Вятърът развява тънкото му яке като платно. Той спира и се подпира на лакти. Нагласява ги във вдлъбнатините, които е направил преди седмици, когато се е оглеждал за чифтосващи се чайки и гнезда на буревестници. Вдига бинокъла към очи и го насочва надолу, под гнездата, към тясната ивица от брега, където пенливата вълна събира предмети и ги подмята нагоре — парчета дърво, водорасли, останки от разбити лодки и понякога, по думите на местните, трупове.

Този човек е баща ми. Той търси нещо, което отчаяно не желае да намери.

Търси тялото на своя син.

Нещо докосна върха на обувката ми и аз отворих очи, сепвайки се от унеса. Беше почти тъмно и аз седях на един камък, опрял колене в гърдите. Внезапно съзрях Ема, с развети от вятъра коси, изправена на пясъка долу.

— Как си? — попита тя.

Въпрос, който изискваше надгимназиални познания по математика и поне час обсъждане, за да се стигне до отговор. Измъчваха ме безброй противоречиви мисли, в немалка степен дължащи се на студа и изтощението и не особено интересни за споменаване. Ето защо казах:

— Добре съм, опитвам се да се изсуша — след което размахах за потвърждение мокрия си пуловер.

— Мога да ти помогна за това. — Тя се покатери и седна на камъка. — Дай ми ръка.

Подадох ѝ едната си ръка и Ема я положи на коленете си. После сви ръце в шепи пред устата си и наведе глава към моята китка. Пое си дълбоко дъх и издиша бавно през дланите си невероятна, изсушаваща топлина, която обля ръката ми, задържайки се малко преди границата на болезненото.

— Нали не е твърде топло? — попита тя.

Неволно се напрегнах и поклатих глава.

— Добре. — Тя се придвижи нагоре по ръката ми и издиша отново. Нов прилив на сладка топлина. Между вдишванията каза: — Дано не обръщаш внимание на приказките на Инок. Всички ние вярваме в теб, Джейкъб. Понякога Инок е като свадлива старица, особено когато изпитва ревност.

— Мисля, че е прав — отбелязах.

— Не го мислиш, нали?

И тогава всичко се изля от устата ми.

— Нямам представа какво правя — подех. — Как може да разчитате на мен? Ако наистина съм необикновен, то е съвсем мъничко, тъй смятам. Все едно съм четвърт необикновен, докато вие останалите сте на ето процента.

— Не става така — рече тя и се разсмя.

— Но дядо ми е бил по-необикновен от мен. Трябва да е бил. Бил е толкова силен…

— Не, Джейкъб. — Тя ме погледна с присвити очи. — Изумително е. Ти си съвсем като него, в толкова много отношения. Вярно е, разбира се, че си различен — ти си по-внимателен и по-сладък, — но всичко, което казваш… звучиш като Ейб, когато за пръв път дойде и остана при нас.

— Така ли?

— Да. Той беше толкова объркан. Никога преди не бе срещал чудати. Не разбираше силата си, нито как действаше и на какво е способен. А също и ние, ако трябва да съм искрена. Това, което можеш да правиш, се среща много рядко. Много рядко. Но дядо ти постепенно се е научил.

— Как? — попитах. — Къде?

— През войната. Бил е участник в тайна британска секция все от необикновени. Били са се едновременно с германците и с гадините. Вършили са неща, за които не ти връчват медали, — но те са били герои и никой от тях повече от дядо ти. Жертвите, които направили, помогнали да се прогонят гадините и да бъдат спасени безброй чудати.

„И въпреки това — помислих си — не е могъл да спаси собствените си родители. Колко странно и трагично.“

— Ето какво още ще ти кажа — продължи Ема. — Ти си също толкова необикновен, колкото беше и той — и толкова храбър.

— Ха. Сега се опитваш да ме окуражиш.

— Не — рече тя и ме погледна в очите. — Не се опитвам. Ще се научиш, Джейкъб. Един ден ще си дори по-велик убиец на гладни от него.

— Да, това повтарят всички. Какво ви прави толкова сигурни?

— Това е нещо, което чувствам дълбоко в себе си — отвърна тя. — Ти трябва да станеш такъв, мисля си. Също както трябваше да дойдеш в Кеърнхолм.

— Не вярвам в тези неща. Съдба. Звездите. Предначертаното.

— Не съм говорила за съдба.

— Но се подразбираше — натъртих. — Съдбата е за хората от книгите, тези с вълшебните мечове. Ей такива измишльотини. Тук съм, защото дядо ми промърмори нещо за този остров десет секунди преди да умре — това е. Стана случайно. Радвам се, че го направи, но тогава вече не беше на себе си. Със същия успех би могъл да изрецитира списък с покупки.

— Но не го е сторил — посочи тя.

Въздъхнах обезсърчено.

— Ами ако тръгнем да търсим тези ваши примки и вие разчитате да ви спасявам от чудовищата, а вместо това всички бъдете избити — и това ли ще е съдба?

Тя се намръщи и избута ръката ми.

— Не съм казвала „съдба“ — повтори отново. — Вярвам, че когато опре до важните неща в живота, няма случайности. Всичко става с някаква причина. Ти си тук заради тази причина, а и не за да се провалиш и да умреш.

Нямах сили да продължавам този спор.

— Добре — отстъпих. — Не смятам, че си права, но се надявам да е така.

Беше ми мъчно, че одеве ѝ се сопнах, но бях измръзнал и изплашен и сигурно съм бил изнервен. Имах своите добри и лоши моменти, ужасни мисли и успокояващи идеи — макар че в настоящия момент съотношението между уплахата и увереността бе доста песимистично, да речем, три към едно, и в някой от най-тежките мигове имах чувството, че ме тласкат към роля, която не съм пожелавал; че съм се писал доброволец за предната линия във война, чиито пълни мащаби все още са ми неизвестни. „Съдба“ ми звучеше като задължение и ако трябваше да се хвърля в битка срещу легион от кошмарни създания, щеше ми се да стане по мой избор.

Макар че в известен смисъл този избор вече бе направен, когато се съгласих да отплавам към неизвестното в компанията на тези чудати деца. И не беше съвсем вярно — ако разровя прашните ъгълчета на съзнанието ми, — че не си го бях търсил. Защото истината бе, че мечтаех за подобни приключения от съвсем малък. В онези ранни дни, когато вярвах в съдбата, при това бях готов да ѝ се доверя абсолютно, с всяка фибра на тялото и детското си сърце. Усещах я като копнеж в гърдите, докато слушах невероятните истории на дядо. „Един ден това ще бъда аз.“ Онова, което сега ми се струваше задължение, тогава бе само обещание — че някой ден ще се измъкна от малкото градче и ще заживея необикновен живот, както бе станало с него. И че един ден като дядо Портман и аз ще върша неща, които имат значение. Помня, обичаше да ми казва: „Джейкъб, ти ще станеш велик човек. Наистина голям човек“.

„Като теб?“ — питах.

„По-добър“ — отвръщаше той.

Тогава му вярвах и все още исках да му вярвам. Но колкото повече научавах за него, толкова по-дълга ставаше сянката му и по-невероятно ми се струваше, че мога да стана такъв, какъвто е бил. Че може би ще си строша врата, ако дори се опитам. А когато си представях тези опити, неизменно в съзнанието ми се прокрадваше мисълта за баща ми — моя беден, а скоро и съсипан баща — и преди да смогна да го прогоня от ума си, започвах да се питам как един велик човек е в състояние да стори нещо толкова лошо на човека, който го обича.

Започнах да треперя.

— Премръзнал си — рече Ема. — Нека довърша това, което започнах. — Тя взе другата ми ръка и я целуна с горещия си дъх. Беше малко повече, отколкото можех да изтърпя. Когато стигна до рамото ми, вместо да пусне ръката в скута ми, тя я уви около шията си. Вдигнах и другата си ръка, за да се присъедини към първата, а тя постави ръцете си около мен и челата ни се допряха.

После Ема заговори много тихо:

— Надявам се, че няма да съжаляваш за избора, който направи. Толкова се радвам, че си с нас. Не зная какво бих правила, ако си тръгнеш. Страхувам се, че ако се случи, ще се побъркам.

Мина ми мисълта да се върна. За един кратък миг си поиграх с идеята да се кача на някоя от лодките и да се отправя към острова, а оттам и към дома.

Но не можех да го направя. Не бих постъпил така с нея.

— Как бих могъл? — попитах шепнешком.

— Когато мис Перигрин отново стане човек, тя ще може да те прати обратно. Ако искаш да си идеш.

Но въпросът ми не се отнасяше до практичната страна на завръщането. Друго имах предвид: „Как бих могъл да те напусна?“. Ала тези думи останаха в мен, някак си не можаха да намерят пътя навън. Затова ги задържах и я целунах.

Този път Ема бе тази, която се задъха. Ръцете ѝ се вдигнаха към бузите ми, но спряха, твърде горещи, за да ме докоснат. Сърцето ѝ излъчваше вълни от топлина.

— Хайде, докосни ме — подканих я.

— Не искам да те опаря — рече тя, но внезапен изблик на искри в гърдите ми извика: не ме е грижа, и ето защо аз улових пръстите ѝ и ги прокарах по бузите си, а после и двамата изпъшкахме. Бяха горещи, но аз не ги отстраних. Не посмях, от страх, че повече няма да ме докосне. Устните ѝ срещнаха моите отново, ние се целунахме и необикновената ѝ топлина нахлу в мен.

Затворих очи. Светът избледня.

Дори тялото ми още да мръзнеше в нощната мъгла, не го усещах. Не чувах и шума на вълните, ако още го имаше. Дори не усещах, че камъкът под мен е твърд и неудобен. Всичко вън от нас двамата бе само досадно разсейване.

И тогава в нощта отекна страхотен грохот, ала аз не му обърнах внимание — не можех да се откъсна от Ема, — докато звукът не се удвои и към него се прибави ужасяващо стържене на метал, придружено от заслепяваща светлина. Вече не можех да се правя, че не го забелязвам.

„Фарът — помислих си. — Фарът е паднал в морето.“ Но фарът бе само светулка в далечината, а не ярко като слънцето сияние и светлината му се местеше в една и съща посока, а не лъкатушеше напред-назад в търсене на нещо.

Не беше фарът в крайна сметка. Беше светлина от прожектор — и идваше откъм морето, но близо до брега.

Това бе прожектор на подводница.

* * *

Кратък миг на ужас, през който мозъкът и краката сякаш са разкачени. Очите и ушите ми регистрираха присъствието на подводницата недалеч от брега — метално чудовище, надигащо се от морето, изтласкващо водата настрана, хора, които изскачат на палубата от отворени люкове, крещят и насочват към нас оръжия. Най-сетне тези стимули достигнаха краката ми и ние се изпързаляхме от скалата, тупнахме долу и хукнахме като че ни гонеше самият дявол.

Светлината хвърляше издължените ни сенки надалече по брега, те достигаха над десет метра и бяха странно разкривени.

Един глас прокънтя от мегафон:

— СПРЕТЕ! НЕ БЯГАЙТЕ!

Шмугнахме се в пещерата — те идват, тук са, ставайте, ставайте, — но децата бяха чули глъчката и вече бяха на крака, всички освен Бронуин, която толкова се бе изтощила в морето, че бе заспала, подпряна полуседнала на скалната стена. Разтърсихме я, викахме ѝ право в лицето, но тя само изпъшка и ни разгони с ръка сякаш сме досадни мухи. Накрая трябваше да я вдигнем за кръста, което беше като да повдигаш тухлена кула, но веднага щом стъпалата ѝ опряха земята, зачервените ѝ очи се отвориха и тя понесе сама тежестта си.

Сграбчихме вещите си, благодарни, че са толкова малко на брой. Ема взе мис Перигрин на ръце. Изскочихме навън. Докато тичахме през дюните, видях зад нас група приведени силуети, които шляпаха на няколко метра от брега. Бяха вдигнали ръце, за да запазят сухи оръжията си.

Прекосихме тичешком рядка гора с приведени дръвчета и се озовахме в по-гъстата зад нея. Обгърна ни мрак. Тази част от луната, която все още не бе забулена в облаци, се засенчваше от клоните на дърветата и високите храсталаци. Нямаше време да изчакаме очите ни да привикнат с тъмнината, нито да търсим пътя пипнешком, и ние само тичахме, дишайки шумно, с разпрострени ръце и се стараехме да избягваме по-големите стъбла, които сякаш изникваха внезапно на сантиметри пред нас.

След няколко минути спряхме, все така задъхани, и се ослушахме. Гласовете все още бяха зад нас, но сега към тях се бяха присъединили нови звуци — кучешки лай.

Побягнахме отново.

Трета глава

Струваше ни се, че са минали часове в препъване из черната гора, но нямаше нито луна, нито звезди, по които да определим колко време е минало. Виковете и лаят на кучетата ни пришпорваха, заплашваха ни отвсякъде и отникъде едновременно. За да не могат кучетата да надушат следите ни, наложи се да навлезем в леденостуден поток и да газим в него, докато краката ни се вкочаниха, а когато най-сетне излязохме от другата страна, имах чувството, че стъпвам на дървени трупчета.

След известно време умората надделя. Някой изстена в мрака. Олив и Клеър започнаха да изостават и се наложи Бронуин да ги вземе на ръце, но тогава пък тя не можеше да поддържа темпото. Накрая, когато Хорас се препъна в един корен и тупна, а после остана да лежи, където бе паднал, ние всички спряхме.

— Ставай, мързелив негоднико! — изсъска му Инок, но той също хриптеше, а след това се облегна на едно дърво да си поеме дъх и изглежда, ядът му се стопи.

Бяхме стигнали предела на силите си. Трябваше да спрем.

— Няма смисъл да търчим в кръг из гората — обади се Ема. — Нищо чудно накрая да се озовем точно там, откъдето тръгнахме.

— На светло сигурно ще се ориентираме по-добре — съгласи се Милърд.

— Ако доживеем до тогава — изсумтя Инок.

Заръси слаб дъждец. Фиона направи заслон, като събра короните на няколко ниски дръвчета и завърза клоните им, шепнейки едва доловими слова на стъблата. Отдолу имаше достатъчно място, за да седнем. Пропълзяхме на сушина и полегнахме, заслушани в мрака и далечния лай. Някъде в тази гора въоръжени мъже продължаваха да ни търсят. Сигурен бях, че всеки от нас си мислеше едно и също — какво ли ще стане, когато ни хванат.

Клеър се разплака, в началото тихо, сетне все по-силно, докато и двете ѝ усти забълваха вопли и тя едва успяваше да си поема дъх между риданията.

— Я се вземи в ръце! — скара ѝ се Инок. — Ще те чуят и тогава вече ще има защо да плачем.

— Ще ни хвърлят за храна на кучетата — изхленчи тя. — Ще ни застрелят и ще вземат мис Перигрин!

Бронуин пропълзя до нея и я прегърна.

— Моля те, Клеър! Трябва да мислиш за нещо друго!

— Ами, о-опитв-аа-м се!

— Постарай се повече!

Клеър стисна очи, пое си дълбоко дъх и го задържа, докато заприлича на балон, готвещ се да се пукне — след това изпусна нещо средно между въздишка и хлипане, по-силно от всичко досега.

Инок притисна устата ѝ с ръка.

— Шшшшшт!

— Аз съ-съ-жа-жа-лявам! — забърбори тя. — Мо-може би, ако ми про-про-четете ня-някоя при-приказка…

— Не и този път — сопна се Милърд. — Започвам да съжалявам, че не изгубихме проклетите книги в морето с останалите неща!

Мис Перигрин взе думата, доколкото бе в състояние — тя скочи върху сандъка на Бронуин и затропа по него с човка.

Вътре, заедно с оскъдните ни притежания, бяха „Приказките“.

— Аз съм с мис П — рече Инок. — Заслужава си да опитаме — каквото и да е, само да спре да циври!

— Добре, мъничка — съгласи се Бронуин. — Но само една приказка и ще ни обещаеш да спреш да плачеш!

— Аз о-обещавам — подсмръкна Клеър.

Бронуин отвори сандъка и извади подгизналото копие на „Приказки за необикновеното“. Ема се наведе над нея и запали малко огънче на върха на пръста си, за да може да чете. Мис Перигрин, очевидно нетърпелива да успокои Клеър, защипа корицата с човка и я разтвори на пръв поглед на случайна страница. Бронуин зачете с тих глас.

„Имало в едно чудато време, в една гора, древна и дълбока, много скитащи животни. Сред тях се срещали зайци, лисици и елени, също както във всяка гора, но освен тях имало и далеч по-редки животни, като кокилести страхомечки, двуглави рисове и говорещи емурафи. Тези чудни животни били любима цел за ловците, които обичали да ги отстрелват и окачват по стените на своите домове, за да се фукат с тях пред другарите си, но били харесвани и от звероукротителите, които пък ги затваряли в клетка и ги показвали за пари. Вие сигурно бихте си помислили, че е далеч по-добре да бъдеш затворен в клетка, отколкото да те гръмнат и опънат на стената, но за да са щастливи, необикновените създания трябвало да тичат на воля и след известно време духът на пленените помръквал и те започвали да завиждат на красящите стената свои бивши другари.“

— Ама че тъжна история — замърмори Клеър. — Прочети някоя друга.

— На мен пък ми харесва — възрази Инок. — Нека да чуем какво става нататък с гръмването и опване на стената.

Бронуин не обърна внимание на нито един от двамата и продължи да чете.

„По това време по земята още крачели великани, както е било в отдавнашната Алдинска епоха, макар че вече били по-малко на брой и на изчезване. Случило се така, че един от тези великани живеел близо до гората. Той бил много кротък, говорел тихо, хранел се с растения, а името му било Катберт. Един ден Катберт отишъл в гората да събира боровинки и видял ловец да гони една емурафа. Той вдигнал малката емурафа за вратлето и като се изправил в целия си ръст и дори на пръсти, което правел рядко, защото така старите му кокали пукали, Катберт успял да се протегне много на високо и да постави емурафата на планинския връх, където била вън от опасност. После, за да довърши започнатото, смачкал с пета ловеца на желе.

Вестта за добрината на Катберт се разнесла из гората и скоро чудатите животни взели да го навестяват всекидневно и да го молят да ги пренесе на върха, за да са далече от опасност. А Катберт им казвал:

— Аз ще ви пазя, малки братя и сестри. В замяна искам само да разговаряте с мен и да ми правите компания. На света не са останали много великани и понякога се чувствам самотен.

А те отвръщали:

— Разбира се, Катберт, ще го правим.

И така всеки ден Катберт спасявал все повече чудати животни от ловците, вдигал ги на планината за вратлетата и постепенно горе се събрала цяла менажерия. Животните били щастливи там, защото най-сетне можели да живеят на спокойствие, Катберт също бил доволен, тъй като, когато се изправел в целия си ръст и подпирал брадичка на върха на планината, можел да разговаря на воля с новите си приятели. Но една сутрин вещица дошла да навести Катберт. Той се къпел в малкото езерце в сянката на планината, когато чул гласа ѝ:

— Ужасно съжалявам, но сега трябва да те превърна в камък.

— И защо ще правиш подобно нещо? — попитал великанът. — Аз съм много добър. Аз съм от великаните, които помагат.

— Нае ме семейството на ловеца, когото си смачкал — обяснила тя.

— Ах — рекъл той. — Забрави за него.

— Ужасно съжалявам — повторила вещицата, махнала с брезово клонче и бедният Катберт се вкаменил.

Изведнъж той станал много тежък — толкова тежък, че започнал да потъва в езерото. Потъвал и потъвал, и не спрял да потъва, докато водата не стигнала до шията му. Неговите приятели животните видели какво се случило и макар да се чувствали ужасно, решили, че няма с какво да му помогнат.

— Зная, че не можете да ме спасите — извикал Катберт на приятелите си, — но поне елате да разговаряте с мен! Заклещен съм в това езеро и съм ужасно самотен!

— Но ако слезем долу, ловците ще тръгнат подире ни! — отговорили му те.

Катберт знаел, че са прави, но въпреки това продължавал да ги моли.

— Говорете с мен! — викал им той. — Моля ви, елате да си говорим.

Животните се опитвали да пеят и да викат на нещастния Катберт от върха на планината, ала били твърде далеч, а гласовете им прекалено слаби, та макар ушите на Катберт да били гигантски, той долавял само тих далечен шепот.

— Хайде, говорете ми, де! — умолявал ги той. — Елате да си говорим!

Но те не дошли. А той продължавал да ги зове, докато гърлото му се превърнало в камък, както и останалата част на тялото. И това е краят.“

Бронуин затвори книгата.

— Това ли е? — Клеър я погледна нацупено.

Инок започна да се смее.

— Това е — отвърна Бронуин.

— Ужасна приказка — оплака се Клеър. — Прочети ми някоя друга!

— Приказка като всяка друга — намеси се Ема, — а сега е време за сън.

Клеър изду устни, но вече бе спряла да плаче и очевидно приказката си бе свършила работата.

— Утре едва ли ни чака по-лесен ден — обяви Милърд. — Трябва да си починем и да възстановим сили.

Събрахме чимове от влажен мъх, които да използваме за възглавници, и Ема ги изсуши с ръце, преди да ги пъхнем под главите си. Тъй като нямахме одеяла, сгушихме се един в друг, за да се топлим: Бронуин прегърна дребосъците, Фиона се сгуши в Хю, чиито пчели излизаха и се прибираха в устата при всеки негов дъх, пазейки спящия си господар, Хорас и Инок опряха гърбове един в друг, твърде горди, за да се прегръщат, а аз бях с Ема. Лежах по гръб, а тя се бе свила до мен, положила глава на моите гърди, и лицето ѝ бе така подканящо близо до устните ми, че можех да целувам челото ѝ всеки път, когато си пожелаех — и не бих спрял, само че бях уморен до смърт, а тя бе топла като електрическо одеяло. Скоро се унесох в приятни сънища за разни дреболии, които не е нужно да си спомняш.

Никога не помня хубавите сънища, остават само лошите.

Цяло чудо бе, че изобщо успях да заспя, като се имаха предвид обстоятелствата. Дори тук — гонени като диви животни, заспали на открито, заплашени от смъртна опасност, дори тук, в прегръдките ѝ, аз успях до известна степен да намеря покой.

Над нас остана да бди само мис Перигрин, която ни гледаше с черните си лъскави очи. Макар ранена и смалена, тя все още бе наш закрилник.

Нощта се оказа студена и Клеър започна да трепери и кашля. Бронуин сръга Ема с лакът и прошепна:

— Мис Блум, малката се нуждае от вас, боя се, че се разболява.

Ема ми се извини шепнешком, измъкна се от обятията ми и се зае да топли Клеър. Почувствах искрица ревност, сетне вина, задето съм си позволил да ревнувам, когато става въпрос за болен приятел. Докато лежах там сам-самичък, струваше ми се, че съм изоставен, колкото и да бе глупаво това, ала така и не можах повече да заспя. Слушах дишането на останалите, както и тихите им викове и възклицания, когато ги спохождаха кошмари, които едва ли можеха да се сравняват с този, който ни очакваше в реалния живот. Постепенно чернилката наоколо взе да се отделя слой по слой и ето че накрая небето взе да се обагря в бледосиньо.

* * *

На зазоряване изпълзяхме от нашето убежище. Почистих мъха от косата си и се опитах безрезултатно да изтупам засъхналата по панталоните ми кал, заради която приличах на някакво блатно чудовище, повърнато от земните недра. Бях гладен както никога досега, стомахът ми стържеше недоволно и ме болеше почти навсякъде, където човек може да изпитва болка от въртенето по твърдата земя. Но имаше и някои добри страни през тази ранна сутрин: дъждът бе спрял, въздухът постепенно се стопляше, а ние, изглежда, бяхме избягали от гадините и техните кучета поне за момента, тъй като или кучетата бяха спрели да лаят, или бяха твърде далеч, за да ги чуем.

Ала междувременно се бяхме изгубили. Оказа се също толкова трудно да се ориентираме денем в гората, колкото и в мрака. Зелените клони на елите се простираха във всички посоки, докъдето ни стигаше погледът, сякаш всяка посока бе огледално отражение на останалите. Земята бе застлана с дебел килим от окапали листа, скрили дирите, които бяхме оставили снощи. Бяхме се събудили в сърцето на зелен лабиринт без карта и компас, а скършеното крило на мис Перигрин не ѝ позволяваше да литне, за да ни насочи. Инок предложи да пуснем Олив над дърветата, както бяхме постъпили в мъглата, но не ни бе останало въже, а ако я изпуснехме в небето, никога вече нямаше да успеем да си я върнем.

Клеър беше болна и продължаваше да се влошава, тя лежеше сгушена в скута на Бронуин с изпотено челце въпреки сутрешния хлад. Беше толкова измършавяла, че можех да преброя ребрата ѝ през роклята.

— Ще се оправи ли? — попитах.

— Има температура — отвърна Бронуин и опря длан на бузата на момичето. — Трябват ѝ лекарства.

— Първо обаче трябва да намерим начин да се измъкнем от тази прокълната гора — рече Милърд.

— Първо ще се нахраним — тросна се Инок. — Да хапнем и да обсъдим възможностите.

— Какви възможности? — попита Ема. — Избираме една посока и тръгваме нататък. Всяка посока е толкова добра, колкото и останалите.

Седнахме да се наядем, но бяхме умълчани. Никога досега не бях опитвал кучешка храна, но съм сигурен, че тази бе дори по-лоша — кафеникави кубчета пресовано месо и мазнина от ръждясали консерви и тъй като не разполагахме с прибори, трябваше да се храним с ръце.

— Бях взел пет пакета с осолено птиче и три кутии с пастет от гъши дроб с корнишони, а вижте какво ни остана. — Инок стисна нос с пръсти и хвърли едно желирано парче месо в разтворената си уста, после го глътна, без да го дъвче. — Мисля, че някой ни наказва.

— За какво? — въздъхна Ема. — Ние бяхме безупречни ангелчета. Е, повечето от нас.

— Може би заради грехове от предишни животи. Не зная.

— Необикновените нямат предишни животи — посочи Милърд. — Живеем един и същ от началото до края.

Довършихме набързо закуската, заровихме празните кутии и се подготвихме за път. Тъкмо когато щяхме да тръгнем, Хю се появи откъм близкия гъсталак, главата му бе обгърната от облак развълнувани пчели. От вълнение едва си поемаше дъх.

— Къде беше? — попита го строго Ема.

— Имах нужда от малко усамотение, за да си свърша сутрешната работа, която не ви влиза в работата — отвърна Хю. — И открих…

— Кой ти е давал разрешение да се губиш от погледа ни? — прекъсна го Инок. — За малко да тръгнем без теб!

— А кой е казвал, че ми е нужно разрешение? Както и да е, видях…

— Не можеш просто така да скиториш наоколо! Ами ако се беше изгубил?

— Ние вече сме се изгубили.

— Ах ти, невежа! Ами ако не беше успял да намериш обратния път?

— Оставих пътечка от пчели, както правя винаги…

— Ще го оставиш ли най-сетне да довърши? — сопна се Ема.

— Благодаря ти — кимна Хю, обърна се и вдигна ръка в посоката, от която бе дошъл. — Видях вода. Много вода, през дърветата нататък.

Лицето на Ема помръкна.

— Опитваме се да се отдалечим от морето, а не да се върнем при него. Вероятно сме се заблудили в тъмното и сме поели назад.

Последвахме Хю в посоката, от която бе дошъл, като Бронуин носеше мис Перигрин на рамо и бедната болна Клеър на ръце. След стотина крачки между дърветата нещо заблещука — беше голяма водна площ.

— О, това е ужасно — проплака Хорас. — Подгонили са ни право към тях!

— Не чувам никакви войници — възрази Ема. — Всъщност не чувам нищичко. Даже океана.

— Така е, защото не приближаваме океана, тъпачке — тросна се Инок. Той хукна към водата. Когато го застигнахме, стоеше потънал до глезени в мокрия пясък и ни гледаше със самодоволна усмивка, излъчваща недвусмисленото „нали ви казах“. И беше прав — това не беше море. Беше мъгливо, сивкаво езеро, широко и обрасло с ели, с гладка и равна като плоча повърхност. Но най-забележителната му черта беше нещо, което не забелязах веднага: не и докато Клеър не посочи голямо скално образувание, стърчащо от близките плитчини. В началото погледът ми се плъзна по него, но след миг се върна обратно. Имаше нещо зловещо в тази гледка — и определено познато.

— Това е великанът от приказката! — провикна се Клеър, все още в прегръдките на Бронуин. — Това е Катберт!

Бронуин я погали по главицата.

— Тихо, малката, имаш треска.

— Не ставай смешна — скастри я Инок. — Това е само една скала.

Но не беше. Макар вятърът и дъждовете да бяха изгладили донякъде чертите, наистина приличаше на потопен до шия в езерото великан. Съвсем ясно се различаваха главата и вратът, носът и дори адамовата ябълка, а отгоре бяха пораснали бодливи дръвчета, които наподобяваха четинеста коса. Ала най-необичайно от всичко бе позата на главата — отметната назад и със зейнала уста, сякаш великанът от приказката, която бяхме чули снощи, се бе вкаменил, докато е викал приятелите си от планинския връх.

— И вижте! — Олив посочи с пръстче скалист хълм в далечината. — Това трябва да е планината на Катберт!

— Великаните съществуват — промърмори Клеър с отпаднал, но изпълнен с почуда глас. — Приказките са истина.

— Да не правим такива абсурдни заключения — намръщи се Инок. — Какво е по-вероятното обяснение? Че създателят на приказката, която прочетохме снощи, е бил вдъхновен от никоя канара, наподобяваща гигантска глава, или че приличащата на глава канара наистина е принадлежала на великан?

— Убиваш забавното във всичко — укори го Олив. — Аз вярвам във великаните, а ти не!

— Приказките са приказки и нищо повече — изсумтя Ема.

— Странно — вметнах, — точно това си мислех за вас, преди да ви срещна.

Олив се разсмя.

— Джейкъб, какъв си глупчо. Наистина ли смяташе, че сме измислени?

— Разбира се. Дори след като се запознах с вас, за известно време продължавах да го мисля. По-скоро вярвах, че ми се е разхлопала дъската.

— Истинска или не, това е невероятно съвпадение — поклати глава Милърд. — Да прочетем снощи тази приказка, а днес да се натъкнем на природното образувание, вдъхновило създаването ѝ. Какви са шансовете?

— Не мисля, че е съвпадение — рече Ема. — Помните ли, че мис Перигрин отвори книгата? Вероятно нарочно е избрала тази приказка.

Бронуин завъртя глава и погледна птицата на рамото ѝ.

— Така ли е, мис П? Защо?

— Защото означава нещо — изтъкна Ема.

— Абсолютно — потвърди Инок. — Означава, че трябва да идем и да се покатерим на тази канара! За да потърсим път вън от гората!

— Исках да кажа, че приказката означава нещо — упорстваше Ема. — Какво искаше великанът в нея? За какво молеше отново и отново?

— Някой да му говори! — обади се Олив като нетърпелив ученик.

— Именно — потвърди Ема. — Така че ако иска да говори, да видим какво ще ни каже. — След тези думи тя навлезе в езерото.

Гледахме я как се отдалечава, все още смутени и объркани.

— Къде отива? — попита Милърд. Изглежда, питаше мен. Поклатих глава.

— Преследват ни гадините! — извика ѝ Инок. — Изгубени сме! Какво, в името на птичето и земното царство, си мислиш, че правиш?

— Опитвам се да разсъждавам като чудат! — отвърна на висок глас Ема. Тя зашляпа из плитчините до подножието на скалата, покатери се по нея и надзърна в отворената уста.

— Е? — извиках. — Какво виждаш?

— Не зная! — отвърна тя. — Но изглежда, че се спуска доста навътре. Ще трябва да погледна отблизо.

Ема се придърпа в каменната паст на великана.

— Най-добре слез, преди да се удариш! — извика ѝ Хорас. — Караш ни да се тревожим за теб!

— Ти за всичко се тревожиш — посочи Хю.

Ема метна един камък в гигантското гърло и се заслуша в звука, който идваше отвътре. Понечи да каже: „Мисля, че може да е…“, но се подхлъзна на един разклатен камък и останалите думи се изгубиха, докато дращеше и се вкопчваше отчаяно, за да не падне.

— Внимавай! — извиках с разтуптяно сърце. — Чакай, сега идвам!

Зашляпах в езерото към нея.

— Какво може да е? — попита Инок.

— Има само един начин да узнаем! — обяви развълнувано Ема и отново се напъха в устата.

— О, боже — възкликна Хорас. — Ама тя ще влезе…

— Чакай! — извиках отново, но тя вече беше изчезнала, скрита напълно в гърлото на великана.

* * *

Отблизо великанът изглеждаше по-голям, отколкото от брега, и когато надзърнах в зейналата му паст, стори ми се, че почти чувам диханието на Катберт. Свих длани пред устата си и повиках Ема. Чух само ехото на собствения си глас. Останалите вече бяха нагазили във водата, но не можех да ги чакам — ами ако долу тя е в беда? — ето защо стиснах зъби, провесих крака в мрака и се пуснах.

Падането бе доста дълго. Цяла секунда. Последва шляп — и плонж във вода, толкова студена, че дъхът ми секна, а мускулите ми се свиха рефлекторно. Намирах се в мъждива, тясна дупка, пълна с вода, без никакъв шанс да се изкатеря обратно по дългото хлъзгаво гърло на великана, ако няма въже, въжена стълба или стълбички. Повиках отново Ема, ала тя не беше наблизо.

„О, боже! — помислих си. — Удавила се е!“

Но тогава нещо ме погъделичка по ръката, около мен заизлизаха мехури и малко след това Ема изскочи на повърхността и си пое шумно дъх.

Изглеждаше невредима на бледата светлина.

— Какво чакаш? — попита ме троснато и плесна с ръце по водата, сякаш за да ми каже, че трябва да се гмурна долу с нея. — Хайде!

— Да не си се побъркала? — попитах. — Тук сме като в капан!

— Разбира се, че не сме! — увери ме тя.

Отгоре долетя гласът на Бронуин.

— Ехееееей, чувам ви долу! Какво намерихте?

— Мисля, че е вход на примка! — извика в отговор Ема. — Кажи на другите да скачат и да не се боят — двамата с Джейкъб ще ги чакаме от другата страна!

После тя ме хвана за ръката и макар да не разбирах съвсем какво става, аз си поех дълбоко въздух и я оставих да ме дръпне под водата. Понесохме се надолу, размахвайки крака като ножици, към дупка с размери на човешко тяло, през която прозираше дневна светлина. Тя ме тикна вътре и ме последва, продължихме през тунел с дължина десетина крачки и после изплувахме в езерото. Виждах над нас леко развълнуваната му повърхност, а отгоре синьо, изкривено от рефракцията небе и докато се издигахме към него, водата се затопли осезателно. Миг по-късно изскочихме на повърхността и поехме шумно въздух. Веднага усетих, че времето се е променило — беше горещо и задушно и светлината имаше оттенъка на златист следобед. Дълбочината на езерото също бе променена — сега то достигаше до брадичката на великана.

— Видя ли? — попита ухилено Ема. — Вече сме някога другаде!

Ето как, съвсем неусетно, бяхме влезли в тази примка и заменихме меката утрин на 1940-а за горещия следобед на друг момент, може би в още по-далечното минало, макар че все още нямаше как да преценим точно кога — тук, в гората и далече от всякакви следи на цивилизация.

Едно по едно и другите деца изплуваха около нас, забелязаха промените и си направиха съответните изводи.

— Давате ли си сметка какво означава това? — изврещя Милърд. Пляскаше с ръце, въртеше се в кръг и едва си поемаше дъх от вълнение. — Означава, че в „Приказките“ е кодирана тайна информация!

— Значи не са чак толкова безполезни, а? — отбеляза Олив.

— О, нямам търпение да ги подложа на анализ и да напиша коментари — потри енергично ръце Милърд.

— Да не си посмял да четеш книгата ми, Милърд Нълингс! — тросна му се Бронуин.

— Но каква е тази примка? — попита Хю. — Кой според вас живее тук?

— Животните, приятелите на Катберт, разбира се! — отвърна Олив.

Инок завъртя очи с досада, но се сдържа да изрече каквото мислеше: това е само приказка! — може би защото и неговият ум започваше да се променя.

— Всяка примка има своята имбрин — изтъкна Ема. — Дори загадъчните примки от книжките с приказки. Така че да отидем и да я намерим.

— Ами добре — склони Милърд. — Накъде?

— Единственото място, което се споменаваше в приказката, освен това езеро, бе планината. — Ема посочи отвесния склон отвъд дърветата. — Кой е готов да си опита късмета в катерене?

Бяхме уморени и гладни, всеки от нас, но намирането на примката ни изпълни с нови сили. Оставихме каменния гигант зад гърбовете си и се отправихме през гората към подножието на склона, дрехите ни бързо подгизнаха от пот заради горещината. Докато наближавахме, теренът наоколо започна да се издига, малко след това се натъкнахме на добре отъпкана пътека и я последвахме през горичките от ниски ели и покрай стърчащи назъбени канари. После пътеката стана толкова стръмна, че трябваше да я катерим на четири крака, вкопчени в камънаците и притеглящи се с ръце нагоре.

— Дано има нещо хубаво в края на тази пътека — изпъшка Хорас и изтри потта от челото си. — Един истински джентълмен никога не се поти!

Пътеката изтъня до лента, склонът вдясно от нас стана почти вертикален, вляво отстъпи малко и в подножието му зърнахме килим от зелени дървета.

— Дръжте се здраво за стената! — предупреди ни Ема. — Пътят надолу е дълъг.

Зави ми се свят още щом погледнах надолу. Изведнъж си помислих, че съм развил някакъв нов, непознат досега страх от височината, и трябваше да използвам цялата си воля, за да продължа да пълзя нагоре.

Ема ме докосна по ръката.

— Справяш ли се? — попита шепнешком. — Нещо си пребледнял.

Излъгах, че съм добре, и успях да се преструвам на самоуверен още три завоя на пътеката, но после сърцето ми се разтуптя толкова силно и краката ми почти се подкосиха, та се наложи да седна насред тясната пътека, препречвайки пътя на останалите зад мен.

— Олеле — промърмори Хю. — Джейкъб се срина.

— Не зная какво ми става — промърморих под нос. Никога досега не се бях страхувал от височини, но не можех да погледна отвъд ръба на пътеката, без стомахът ми да се преобърне.

Ала тогава ми хрумна друга, още по-ужасна мисъл — ами ако това не е страх от високото, а от гладните?

Беше почти изключено — намирахме се в примка, където гладните не могат да влизат. И въпреки това, колкото повече изучавах странните усещания в червата си, толкова по-убеден ставах, че не падането ме плаши, а нещо отвъд него.

Налагаше се да се убедя лично.

Зад мен другите продължаваха да разговарят оживено и да ме питат настойчиво как се чувствам. Изолирах се от гласовете им, опрях се на ръце и изпълзях до ръба на пътеката. Колкото повече го доближавах, толкова повече се свиваше стомахът ми, сякаш нещо го раздираше с нокти отвътре. Само на сантиметри от края опрях гърди на земята, пресегнах се, за да се уловя за ръба, и се притеглих достатъчно, за да надзърна през него.

Трябваха ми няколко секунди, за да забележа гладния. В началото беше само блещукане на фона на скалистата планина, трептящо петно във въздуха, като топла вълна, издигаща се от двигателя на кола. Едва забележимо отклонение.

Така изглеждат те на нормалните и на другите чудати — на всеки, който не може да прави това, за което ме бива.

А после усетих как се пробужда необикновената ми способност. Много бързо терзанията на червата ми се концентрираха и фокусираха в една болезнена точка и тогава, по начин, който не можех напълно да обясня, те придобиха посока, издължиха се от точка в линия, преминаха от едно в две измерения. Линията, подобна на стрелка на компас, сочеше диагонално към неясното петно на стотина крачки под нас и вляво на планинския склон, където вълните и блещукането бяха започнали да се сгъстяват и да оформят твърда черна маса, човекоподобен силует, състоящ се от пипала и сянка, и вкопчен в скалите.

То ме видя и ужасното му тяло се напрегна. Притиснато към скалата, то разтвори обрамчената си с остри зъби уста и нададе оглушителен писък.

Не беше нужно да описвам на приятелите си какво съм видял. Звукът бе напълно достатъчен.

— Гладен! — извика някой.

— Бягайте! — добави друг, изчерпвайки темата.

Дръпнах се назад от ръба, някой ми помогна да се изправя и после всички хукнахме вкупом, но не надолу по склона, а нагоре, право към непознатото вместо към равнината и примката под нас. Беше твърде късно да се връщаме назад, усетих, че гладният е скочил от канарата и пълзи към долния край на пътеката, за да ни отреже пътя, в случай че решим да се спуснем обратно. Сякаш ни гонеше към предварително заложен капан.

Това беше нещо ново. Никога досега не бях успявал да проследя гладен с друго, освен с очите си, но този път усещах малката стрелка на компаса в тялото ми да сочи зад нас и почти можех да си представя как чудовището се спуска към подножието. Като че ли в момента, в който го бях видял, в главата ми се бе събудило някакво проследяващо устройство.

Свърнахме зад ъгъла — очевидно страхът ми от високото се бе изпарил напълно — и там се изправихме пред гладка скала, висока поне петдесет крачки. Пътеката свършваше тук, склоновете от двете страни се спускаха под главозамайващи ъгли. На стената нямаше стълбичка, нито ръкохватки. Огледахме се трескаво за някакъв друг път — таен проход в скалата, врата, тунел, — но не открихме нищо, никакъв начин да продължим нагоре, освен ако не разполагаме с балон с горещ въздух или с грижовната ръка на вероятно митичния великан.

Завладя ни паника. Мис Перигрин нададе крясък, Клеър се разплака, а Хорас започна да се клатушка и да припява: „Това е краят, сега всички ще умрем!“ Останалите все още търсеха някакъв вълшебен способ да се спасим. Фиона прокара ръце по гладката повърхност, търсейки цепнатини, съдържащи почва, от която би могла да предизвика израстването на лиани, за да се покатерим. Хю изтича при ръба на пътеката и погледна в пропастта.

— Бихме могли да скочим, ако имахме парашут!

— Аз ще ви бъда парашут! — предложи Олив. — Хванете се за краката ми!

Но пътят надолу бе дълъг, а гората в подножието изглеждаше мрачна и опасна.

— По-добре — реши Бронуин — да пратим Олив нагоре по склона вместо надолу в планината.

И с куцукащата, страдаща от треска Клеър в едната ръка тя отведе Олив до стената.

— Дай ми обувките си! — рече ѝ. — Вземи Клеър и мис Перигрин и се качи на върха на планината колкото се може по-бързо!

Олив изглеждаше ужасена.

— Не зная дали ще имам толкова сила! — проплака тя.

— Трябва да опиташ, бърборанке. Ти си единствената, която може да ги спаси! — Бронуин коленичи и нагласи болното момиче в прегръдката ѝ Олив я стисна силно, изхлузи ходила от оловните си обувки и после, тъкмо когато двете започнаха да се издигат, Бронуин прехвърли мис Перигрин от рамото си на главата на Олив. Притискана от тази тежест, Олив се издигаше много бавно — едва когато мис Перигрин размаха здравото си крило и я задърпа нагоре за косата, а тя самата заскимтя и размаха крака, трите започнаха да набират скорост.

Гладният почти бе стигнал подножието. Знаех го със сигурност, сякаш го виждах с очите си. Междувременно ние огледахме района за всичко, което би могло да ни послужи за оръжие — но открихме само дребни камъчета.

— Аз може да съм ви оръжие — заяви Ема, плесна с ръце и когато ги раздалечи, между дланите ѝ изникна възголяма огнена топка.

— И не забравяйте моите пчели! — добави Хю, отвори уста и ги пусна на воля. — Те са доста свирепи, когато ги предизвикат!

Инок, който винаги намираше начин да се присмее в най-неподходящия момент, изпръхтя презрително.

— И какво ще направиш с тях? Ще го опрашиш до смърт ли?

Хю все едно не го чу и се обърна към мен.

— Джейкъб, ти ще си нашите очи. Кажи ми само къде е чудовището и ние ще го жилим, докато му кипне мозъкът!

Моята болезнена стрелка сочеше вече към пътеката, а по начина, по който отровата се трупаше в тялото ми, можех да определя, че се приближава бързо.

— Всеки момент — отвърнах и посочих извивката на пътеката. — Пригответе се. — Ако не беше адреналинът, който изпълваше жилите ми, болката щеше да е съкрушителна.

Заехме нещо като позиции за бой, някои от нас приклекнаха с вдигнати по боксьорски юмруци, други наподобяваха спринтьори, очакващи изстрела за старт, макар че никой не знаеше накъде да бягаме.

— Какъв потискащ и нещастен край на нашите приключения — въздъхна Хорас. — Да бъдем разкъсани от гладен в някакъв уелски пущинак!

— Мислех, че не могат да влизат в примки — рече Инок. — Как, по дяволите, този се е промъкнал?

— Може би еволюират — предположи Милърд.

— Кой дава пет пари как го е направил! — ядоса се Ема. — Тук е и иска да ни изяде!

После над нас едно тънко гласче извика:

— Внимавайте!

Завъртях глава и зърнах лицето на Олив да се дръпва и да изчезва зад скалната стена. Миг по-късно нещо като дълго въже се преметна през ръба. То се размота и се изопна, а завързаната за края му мрежа тупна на земята.

— Побързайте! — обади се отново Олив. — Тук има скрипец — хванете се за мрежата и аз ще ви изтегля!

Изтичахме при мрежата, но тя бе съвсем малка, едва можеше да побере двамина. За въжето, на нивото на очите, бе прикрепена снимка на човек, пъхнат в мрежа — в тази същата мрежа, — със свити отпред крака и увиснал над земята пред гладка скална стена — същата тази стена. На гърба на снимката бе напечатано:

ЕДИНСТВЕН ДОСТЪП ДО МЕНАЖЕРИЯТА:

ПОКАТЕРИ СЕ ВЪТРЕ!

ОГРАНИЧЕНИЕ ЗА ТЕЖЕСТТА: ЕДИН ПЪТНИК

СПЕЦИАЛНО ПОДСИЛЕНА

Устройството бе нещо като примитивен асансьор — предназначен за един пътник, а не за осем. Но нямаше време да го използваме по предназначение и ние всички се скупчихме, пъхахме ръце и крака през отворите на мрежата, вкопчени във въжето отгоре, прикачени кой както намери за добре.

— Вдигни ни! — извиках. Гладният бе вече съвсем близо, болката бе непоносима.

В продължение на няколко безкрайни секунди не се случи нищо. Гладният изскочи иззад завоя, използвайки мускулестите си езици за крака, докато атрофиралите му човешки крайници висяха безполезни. Сетне отгоре се чу метално стържене, въжето се изопна и ние подскочихме във въздуха.

Гладният почти бе преполовил делящото ни разстояние. Той препускаше в галоп, разчекнал уста, сякаш се готвеше да ни натъпче всички между зъбите си по начина, по който китовете се хранят с планктон. Не бяхме изкатерили и половината от скалната стена, когато той стигна мястото под нас, вдигна глава и приклекна като пружина, готвеща се да се разгъне.

— Намислил е да скочи! — извиках. — Приберете крака в мрежата!

Гладният заби езици в земята и се изхвърли нагоре. Издигахме се бързо и вероятно нямаше да успее да ни докопа, ала тъкмо когато достигна връхната точка на своя скок, един от езиците му се изви във въздуха и се усука около глезена на Ема.

Тя изпищя, ритна с крак и в този миг мрежата спря своя възход, скрипецът горе бе твърде немощен, за да ни повдигне заедно с гладния.

— Махнете го от мен! — викаше Ема. — Махнете го, махнете го, махнете го!

Помъчих се да го изритам, но езикът на гладния бе як като изплетено от стоманени нишки въже и върхът му бе покрит със стотици малки вендузи, така че всеки, който би се опитал да го отлепи, всъщност щеше да се залепи за него. А след това гладният започна да се издига, прибирайки език, и ужасната му паст се приближаваше, докато накрая усетихме отвратителния му гробовен дъх.

Ема извика някой да я хване, аз протегнах едната си ръка и я сграбчих за роклята. Бронуин се пусна и с двете ръце от мрежата, държейки се само с крака, и обгърна Ема за кръста. После Ема също се пусна — сега само Бронуин и аз възпрепятствахме полета ѝ надолу, — пресегна освободените си ръце и стисна езика.

Гладният нададе вик. Вендузите по протежение на езика започнаха да се гърчат и да изпускат черен дим, който съскаше през порите на плътта. Ема стисна по-силно, затвори очи и нададе вой, не вик на болка, помислих си, а по-скоро боен зов, докато гладният не бе принуден да я остави и обгореното му пипало се размота от глезена на момичето. Имаше един чудат момент, когато вече не гладният държеше Ема, а тя него, чудовището се гърчеше и пищеше под нас, зловонният дим от плътта му изпълваше ноздрите ни и тогава аз ѝ извиках „Пусни го“, Ема отвори отново очи, явно си спомни коя е и разтвори ръце.

Гладният полетя в бездната под нас, а ние се изстреляхме нагоре с мрежата, след като тежестта, която ни задържаше, внезапно бе премахната, извисихме се над ръба на стената и тупнахме на купчина върху площадката. Олив, Клеър и мис Перигрин ни очакваха и докато се разплитахме от мрежата и се отдръпвахме от ръба, Олив надаваше радостни възгласи, мис Перигрин крякаше и махаше със здравото си крило, а Клеър повдигна глава от мястото, където лежеше, и ни дари с вяла усмивка.

Бяхме зашеметени — и за втори път от много дни насам щастливи, че сме живи.

— Вече на два пъти ни спасяваш живота, малка бъбривке — каза Бронуин на Олив. — А вие, мис Ема, знаех, че сте храбра, но този път надминахте себе си!

Ема повдигна рамене.

— Въпросът беше той или аз — рече тя.

— Не мога да повярвам, че го докосна — възхити се Хорас.

Ема изтри длани в роклята си, после ги помириса и направи кисела физиономия.

— Надявам се само тази миризма скоро да изчезне — изпъшка тя. — Това чудовище смърди на бунище!

— Как е глезенът ти! — попитах. — Боли ли?

Тя коленичи, дръпна чорапа и отдолу се показа зачервен и подпухнал пръстен.

— Не е чак толкова зле — отговори ми, като опипваше внимателно мястото. Но когато се изправи и опита да пренесе тежестта си на ранения крак, видях, че потръпва.

— Ама и ти си един помощник — изръмжа ми Инок. — Да сме бягали! И това го казва внукът на великия убиец на гладни!

— Ако дядо ми бе избягал от гладния, който го уби, сигурно още щеше да е жив — отвърнах. — Това е добър съвет.

Чух тупкане по стената, която току-що бяхме преодолели, и гадното усещане в корема ми се пробуди отново. Приближих ръба и погледнах. Гладният бе жив и здрав в подножието на стената и се бе заел да пробива дупки в скалата с език.

— Лоши новини — съобщих. — Падането не го е убило.

Ема застана до мен.

— Какво прави?

Гледах го как пъхва език в дупката, която е направил, придърпва се нагоре и пробива втора дупка. Правеше си стъпенки, по-точно — езикохватки.

— Решил е да изкатери стената — рекох. — Боже мили, че той е като проклетия Терминатор.

— Като кого? — погледна ме неразбиращо Ема.

Понечих да ѝ обясня, но после поклатих глава. Сравнението бе глупаво — гладните са по-страшни и вероятно по-опасни, отколкото някакво чудовище от филм.

— Трябва да го спрем! — заяви Олив.

— Или по-добре да бягаме! — рече Хорас.

— Стига сме бягали! — опъна се Инок. — Не може ли просто да убием грозната твар?

— Разбира се — съгласи се Ема. — Но как?

— Някой да има казан с врящо масло? — попита Инок.

— Това няма ли да свърши същата работа? — чух гласа на Бронуин и когато се обърнах, я видях да вдига една канара над главата си.

— Може и да свърши — рекох. — Как ще се прицелиш? Ще можеш ли да я пуснеш точно там, където ти кажа?

— Мога поне да опитам — отвърна Бронуин и доближи ръба на площадката, като балансираше внимателно с канарата.

Спряхме и погледнахме отново надолу.

— Малко по-нататък — посочих и я накарах да се отмести няколко крачки вляво. Тъкмо се готвех да ѝ дам сигнал да пусне канарата, когато гладният скочи от една дупка към друга и тя вече стоеше на погрешното място.

Гладният ставаше все по-бърз в пробиването на дупки и сега бе подвижна цел. А което бе още по-лошо, канарата на Бронуин бе единствената наоколо. Ако пропуснеше, нямаше да има втора възможност.

Наложих си да не откъсвам поглед от чудовището колкото и неприятно да ми бе това. За няколко странни главозамайващи секунди гласовете на моите приятели се изгубиха сякаш в далечината и аз чувах само пулсациите на собствената си кръв в слепоочията и туптенето на сърцето в гръдната кухина, а мислите ми се прехвърлиха към чудовището, което бе убило дядо ми и което се бе надвесило над разтерзаното му издъхващо тяло, преди да побегне страхливо в гората.

Видение, толкова реално, че ръцете ми се разтрепериха. Опитах се да се успокоя.

„Ти си роден за това — рекох си. — Създаден си да убиваш чудовища като това тук.“

Повтарях си полугласно тези думи като заклинание.

— Джейкъб, побързай — подкани ме Бронуин.

Чудовището направи лъжлив финт вляво и се метна вдясно. Не исках да действам наслуки и да изпуснем едничката възможност да го убием. Исках да съм сигурен. И имах усещането, че ще се справя.

Коленичих толкова близо до ръба, че Ема пъхна два пръста под колана ми, за да ме задържи. Съсредоточих се върху гладния и продължих да повтарям новооткритото си заклинание — създаден, за да те убие, създаден да убива — и макар за момента гладният да висеше неподвижно, пробивайки отвор в скалата, усетих върха на невидимата стрелка в корема ми да трепти вдясно от него.

Беше като предчувствие.

Бронуин бе започнала да трепери под тежестта на канарата.

— Няма да я задържа още дълго! — извика тя.

Реших да се доверя на инстинкта си. Макар мястото, накъдето сочеше моят компас да бе пусто, извиках на Бронуин да хвърли канарата нататък. Тя се наведе, изпъшка от напрежение и се отърва от тежестта.

В мига, когато я пусна, гладният скочи надясно — точно към мястото, където сочеше моят компас. Той погледна нагоре, видя, че канарата се носи право към него, и се приготви да скочи повторно — но беше твърде късно. Скалният къс се стовари върху главата на чудовището и помете тялото му от стената. С оглушителен трясък гладният и канарата се стовариха едновременно в подножието на стената. Няколко езика се стрелнаха безпомощно в разни страни изпод канарата, потрепериха и увиснаха неподвижно. Черна кръв плисна върху скалата и бързо се превърна в голяма полутечна, лепкава локва.

— Пряко попадение! — извиках.

Децата започнаха да скачат и да крещят.

— Мъртъв е, мъртъв е — повтаряше Олив. — Омразният гладен е мъртъв!

Бронуин ме придърпа в обятията си. Ема ме целуна по темето. Хорас разтърси ръката ми, Хю ме потупа по гърба. Дори Инок ме поздрави.

— Добра работа — рече той малко неохотно. — Но само не се главозамайвай от успеха.

Би трябвало да не съм на себе си от радост, но не чувствах почти нищо, само облекчение на мястото, където преди това върлуваше болка. Ема сигурно видя, че съм изтощен. Много внимателно и така, че никой да не забележи, тя ме улови под ръка и ми помогна да се отдалеча от ръба.

— Това не беше късмет — прошепна ми. — Права бях за теб, Джейкъб Портман.

* * *

Пътеката, която свършваше в подножието на скалната стена, започваше тук отново, следвайки хребета към върха.

— Знакът на въжето гласеше „Достъп до менажерията“ — рече Хорас. — Смятате ли, че това ни чака горе?

— Ти си единственият, когото спохождат сънища за бъдещето — подхвърли Инок. — Защо не ни кажеш?

— Какво е менажерия? — попита Олив.

— Колекция от животни — обясни Ема. — Нещо като зоопарк.

Олив изпищя от радост и плесна с ръце.

— Това са приятелите на Катберт! От приказката! Ох, нямам търпение да се срещна с тях! Мислите ли, че там живее и имбринът?

— На този етап — предупреди Милърд — по-добре да не мислим нищо.

Поехме нагоре. Все още пристъпях неуверено, изстискан след срещата с гладния. Способността ми, изглежда, се развиваше, както Милърд каза, че ще стане, и нарастваше като мускул, колкото повече я упражнявах. Видех ли гладен, можех да го проследя, стига да се съсредоточа върху него, и тогава бих могъл да предскажа следващия му ход по някакъв необясним, полуинстинктивен начин. Усещах известно задоволство от това, че съм научил нещо ново за моята необикновена дарба, макар да не разполагах с учител, който да ме насочва. Само че средата, в която се упражнявах, не беше спокойната, контролирана среда на учебния полигон. Нямаше насочващи улеи, които да задържат топката ми в правилната посока. Всяка моя грешка можеше да доведе до фатални последици, както за мен, така и за хората наоколо. Безпокоях се, че другите ще започнат да изпитват прекомерно доверие към способностите ми — или, което щеше да е по-лошо, можех и аз да го сторя. Знаех, че в мига, когато се отпусна — когато престана почти да пълня гащите при вида на приближаващия се гладен, — ще се случи нещо ужасно.

Може би беше по-добре ужасът от чудовището да ме държи постоянно нащрек. Пъхнах ръце в джобовете, докато вървях, страхувайки се да не забележат другите, че треперят.

— Вижте! — извика Бронуин, спряла насред пътеката. — Къща в облаците!

Намирахме се някъде по средата на хребета. Високо пред нас имаше къща, изглеждаше като построена върху облак. Докато я приближавахме, облакът се разсея и къщата изникна в цялата си прелест. Беше много малка и стърчеше не върху облака, а върху висока кула, сглобена изцяло от железопътни траверси и издигаща се насред затревено плато. Това бе една от най-странните конструкции, създадени от човешка ръка, която бях виждал някога. Няколко колиби бяха разпръснати из платото около кулата, а в далечния край се виждаше малка горичка, но ние не ѝ обърнахме внимание — очите ни бяха втренчени в кулата.

— Какво е това? — прошепнах.

— Наблюдателница? — предположи Ема.

— Място, откъдето изстрелват самолети? — додаде Хю.

Но наоколо не се виждаха самолети, нито следи от летищна площадка.

— Може би е място, откъдето стартират цепелини — заключи Милърд.

Припомних си старата снимка със злополучния „Хинденбург“, привързващ се към нещо, наподобяващо радиокула — чиято структура не се отличаваше особено от тази, — и почувствах по тялото ми да преминава студена вълна. Ами ако балоните, които ни издирваха на брега, са базирани тук и ние неволно сме се озовали в гнездото на гадините?

— А може би е къщата на имбрина — рече Олив. — Защо всички винаги правят най-лошите предположения?

— Сигурен съм, че Олив е права — кимна Хю. — Няма нищо, от което да се боим тук.

В отговор откъм сенките под кулата се разнесе силно, нечовешко ръмжене.

— Какво беше това? — възкликна Ема. — Още един гладен?

— Не мисля — отвърнах, защото усещането все още бавно ме напускаше.

— Не зная и не искам да зная — заяви Хорас и заотстъпва.

Ала нямахме избор, то искаше да се срещне с нас. Ръмженето се повтори и косата ми настръхна, миг по-късно между две от най-долните траверси се показа космато лице. То се зъбеше и ръмжеше като бясно куче и от устата му хвърчаха пръски слюнка.

— Какво, в името на елфическия народ, е това? — промърмори Ема.

— Страхотна идея беше да се напъхаме в тая примка — подхвърли ехидно Инок. — Откакто сме тук, само какъв вървеж пада.

Каквото и да беше чудовището, то изпълзя от процепа между талпите и излезе на слънце, където приклекна на четири крака и ни се ухили с крива усмивка, сякаш си представяше какъв ще е вкусът на мозъците ни. Не можех да определя дали е човек, или животно, облечено в парцали. То имаше човешко тяло, но се държеше като маймуна и прегърбената му стойка напомняше за някой наш далечен прародител, чиято еволюция обаче е спряла преди милион години. Очите и зъбите му бяха жълтеникави, кожата бледа и покрита с тъмни петна, а косата му бе дълга и сплъстена.

— Някой да го накара да умре! — извика Хорас. — Или поне да го накара да не ме гледа повече!

Бронуин остави Клеър на земята и зае бойна позиция, а Ема протегна ръце, за да създаде пламък — но явно бе твърде озадачена от гледката и се получи само жалък пушек. Човекоподобното се напрегна, изръмжа и сетне се втурна като олимпийски спринтьор — не към нас, а около нас, изчезна зад по-високите камъни, за да се появи отново с озъбена усмивка. Играеше си с нас като котка с мишката, преди да я убие.

Изглежда, готвеше се да смени рязко посоката — този път към нас, — когато един глас отзад му нареди: „Сядай и се дръж прилично!“ Странното същество се подчини, приседна на задните си крака и изплези език в уморена усмивка.

Обърнахме се и видяхме, че към нас в спокоен тръс се приближава куче. Вдигнах глава, за да потърся този, който заговори, но нямаше никого — и тогава самото куче отвори уста и произнесе:

— Не обръщайте внимание на Грухчо, той няма никакви маниери! Просто искаше да ви благодари. Онзи гладен бе толкова досаден.

Кучето като че ли говореше на мен, но бях твърде стъписан, за да му отговоря. Не само бе проговорило с почти човешки глас — при това на изискан британски, — но и държеше между зъбите си лула, а на носа му се мъдреха очила с рамки от тънка позеленяла тел.

— О, драги, кажи ми, че не си се обидил — продължи животното, оценявайки погрешно мълчанието ми. — Грухчо е напълно добронамерен, но ще трябва да го извиниш. Израсъл е в плевня — в буквалния смисъл. Аз, от друга страна, получих образованието си в аристократична среда, и съм седмото куче на седмото куче в едно забележително родословие на ловджийски песове. — Той се поклони, доколкото бе възможно за едно куче, и опря нос в земята. — Адисън Макхенри, ваш смирен слуга.

— Странно име за куче — отбеляза Инок, който, изглежда, не бе впечатлен от говорещото животно.

Адисън го погледна над очилата и отвърна:

— И с какво прозвище, ако смея да попитам, се подвизавате вие?

— Инок О’Конър — отвърна горделиво Инок и изпъчи гърди.

— Странно име за мрачно дундесто момченце — изсумтя Адисън и когато се изправи на задните си крака, се оказа, че е висок почти колкото Инок. — Аз съм куче, така е, но необикновено. Защо в такъв случай трябва да ме обричат на някакво тривиално кучешко име? Бившият ми господар ме наричаше „Бокси“ и аз бях отвратен от това название — то обиждаше достойнството ми! — затова го ухапах по лицето и взех неговото име — Адисън. Мисля, че далеч по-добре съответства на животно с моите интелектуални способности. Това, струва ми се, беше точно преди мис Рен да ме открие и да ме доведе тук.

При споменаването на името на имбрина лицата ни се проясниха и сърцата ни забиха ускорено, изпълнени с нова надежда.

— Мис Рен те е довела тук? — възкликна Олив. — А какво е станало с великана Катберт?

— Кой? — зяпна я Адисън, после разтърси глава. — Ах, да, онази приказка. Боя се, че тя не е нищо повече от това — приказка, вдъхновена много отдавна от тази причудлива скала долу и необикновената менажерия на мис Рен.

— Казах ти — подхвърли троснато Инок.

— И къде е мис Рен сега? — попита Ема. — Трябва да говорим с нея!

Адисън погледна към къщата на върха на кулата и отвърна:

— Това е нейната резиденция, но в момента не си е у дома. Отлетя преди няколко дни, за да помогне на своите сестри имбрини в Лондон. Нали знаете, че има война… предполагам, сте чували за това? Което вероятно обяснява защо пътувате в този окаян стил на бежанци.

— Нашата примка беше нападната — обясни Ема. — И изгубихме вещите си в морето.

— И едва не загинахме — добави Милърд.

При звука на неговия глас кучето се стресна.

— Невидим! Каква рядка находка. А също и американец — кимна към мен. — Вие сте доста необикновена сбирщина, дори за чудати. — Той се отпусна на четири крака и се обърна към кулата. — Елате, ще ви представя на другите. Ще се зарадват да се запознаят с вас. Вероятно сте изгладнели от пътуването, бедни създания. Веднага ще бъде уредено да получите нужните хранителни съставки!

— Трябват ни и лекарства — рече Бронуин и коленичи да вдигне малката Клеър. — Мъничето ни е болно.

— Ще направим за нея всичко, което е по силите ни — обеща кучето. — Дължим ви го, най-малкото защото решихте дребния проблем с гладния. Много досадна твар, повярвайте ми.

— Какво беше това за хранителните съставки? — полюбопитства Олив.

— Препитание, провизии, порциони! — занарежда кучето. — Ще ви натъпчем като кралски особи.

— Но аз не харесвам кучешка храна — рече Олив.

Адисън се засмя с изненадващо човешки тембър.

— Нито пък аз, мис.

Четвърта глава

Адисън вървеше на четири крака, вдигнал сплескания си нос във въздуха, а човекоподобното на име Грухчо подскачаше около нас като умопобъркано кутре. Иззад високата трева и разпръснатите тук и там шубраци мярвах надничащи лица — повечето от тях космати и с най-различни форми и размери. Когато стигнахме средата на платото, Адисън се изправи на задните си крака и се провикна:

— Не се страхувайте, събратя! Елате и посрещнете децата, които ни отърваха от нашия нежелан посетител!

Това, което последва, бе малко шествие от чудати създания. Адисън ги представяше при появата им. Първото същество изглеждаше сякаш някой е пришил горната част на жираф върху туловище на магаре. То крачеше нескопосано на задните си крака — единствените му крайници.

— Това е Деирдре — обяви Адисън. — Наричаме я емурафа, макар всъщност да е комбинация от жираф и магаре, но без предните крака и със свадлив нрав. Хич не умее да губи на карти. Никога не играйте с емурафата на карти — добави той шепнешком. — Деирдре, кажи здрасти!

— Довиждане! — каза Деирдре и разтвори големите си конски бърни в зъбата усмивка. — Ужасен ден! Много ми е неприятно да се запозная с вас! — Тя се засмя — дрезгаво, пронизително изцвилване, и добави: — Майтапя се бе!

— Деирдре се мисли за много смешна — обясни Адисън.

— Щом прилича на магаре и жираф — попита Олив, — защо не сте я нарекли магарафа?

Деирдре се намръщи и заяви:

— Що за ужасно име ще е това? Емурафата се изтърколва леко от езика, не смятате ли? — И тя изплези език — въздебел, розов и дълъг поне три стъпки, и побутна с върха му диадемата на Олив. Момичето изписка и с кикот изтича при Бронуин.

— Тук всички животни ли говорят? — попитах.

— Само аз и Деирдре — отвърна Адисън, — което си е доста добре. Защото пиленцата и без това не млъкват, какво ли ще е, ако вземе да им се разбира! — Още докато го казваше, от една почерняла и обгоряла клетка изприпка рояк пилета. — Ах! — възкликна домакинът ни. — Ето ги и момичетата.

— Какво е станало с клетката им? — поинтересува се Ема.

— Всеки път, когато я поправим, те я изгарят наново — обясни той. — Какви досадници. — После се обърна и кимна към тях. — Бих ви посъветвал да се отдръпнете малко. Защото, като се развълнуват…

БУМ! — екна гърмеж като от взрив на динамит и последните здрави дъски на клетката се пръснаха на трески, които се разлетяха във въздуха.

— … яйцата им гърмят — довърши Адисън.

След като димът се разсея, видяхме, че пиленцата продължават да прииждат към нас, невредими по някаква странна причина и заобиколени от облак пера, реещи се като едри бели снежинки.

Ченето на Инок увисна.

— Да не искаш да кажеш, че тези пилета снасят експлодиращи яйца? — изуми се той.

— Само когато се развълнуват — отвърна Адисън. — Повечето от яйцата им са напълно безвредни — и невероятно вкусни! Но именно експлодиращите са им спечелили доста странното име Армагедонски пилета.

— Стойте надалеч от нас! — извика Ема на приближаващите се пилета. — Ще ни хвърлите във въздуха!

Адисън се разсмя.

— Те са сладки и безопасни, уверявам ви, и никога не снасят вън от клетката. — Пилетата се скупчиха щастливо в краката ни. — Видяхте ли? Те ви харесват!

— Ама че лудница! — оплака се Хорас.

Деирдре се изхили.

— Не, драги мой. Това е менажерия.

После Адисън ни представи на още няколко животни, чиито чудатости бяха по-дребни, между които един умълчан и наежен бухал, втренчил очи в нас от дебел клон, и няколко мишки, които ту се появяваха, ту изчезваха, сякаш прекарваха половината от съществуването си в някаква друга реалност. Имаше и козел с много дълги рога и дълбоки черни очи, сирак на стадо козли, които някога обитавали горите долу.

Когато всички животни се събраха, Адисън извика:

— Три пъти ура за убийците на гладни!

Деирдре зацвили, козелът взе да тупа по земята, бухалът бухаше, пиленцата къткаха, а Грухчо грухтеше от задоволство. И докато се случваше всичко това, Бронуин и Ема не спираха да се споглеждат — Бронуин надзърна под палтото си, където се криеше мис Перигрин, а след това повдигна въпросително вежди към Ема: сега ли? В отговор Ема завъртя глава: още не.

Бронуин положи Клеър на килим от мека трева в сянката на едно дърво. Малката бе плувнала в пот, трепереше и от време на време изпадаше в несвяст, а сетне изплуваше отново.

— Има един специален еликсир, който съм виждал мис Рен да приготвя за лечение на треска — каза Адисън. — Гаден е на вкус, но много ефикасен.

— Майка ми правеше пилешка супа — вметнах.

Пиленцата нададоха тревожни врясъци и Адисън ме изгледа навъсено.

— Той се шегува! — побърза да обясни. — Само се шегува, това е абсурдна шега, ха-ха-ха! Няма такова нещо като пилешка супа!

С помощта на Грухчо Адисън и емурафата се заеха да приготвят еликсира. Не след дълго те се върнаха с купа, в която имаше нещо като мръсна вода от пране. Веднага щом я изпи до последната капка, Клеър заспа дълбоко, а животните ни устроиха скромно празненство: кошници с пресен хляб, ябълков компот и твърдо сварени яйца — от неизбухващия тип, — всичките поднесени право в ръцете ни, тъй като не разполагаха с чинии и сребърни прибори. Не бях си дал сметка колко съм гладен, докато не погълнах първите три яйца и голям комат хляб.

Когато приключих, оригнах се и изтрих уста, после вдигнах глава и установих, че всички животни ни наблюдават внимателно. Лицата им бяха живи, излъчващи разум, и трябваше да се преборя със споходилото ме усещане, че сънувам.

Милърд се хранеше до мен и аз го попитах:

— Някога преди да си чувал за чудати животни?

— Само в детските приказки — отвърна той все още с пълна уста. — Странно, че точно една такава приказка ни доведе при тях.

Единствено Олив изглеждаше невъзмутима, може би защото бе още малка — или поне част от нея — и дистанцията между приказките и реалния живот не ѝ се струваше толкова непреодолима.

— Къде са другите животни? — попита тя Адисън. — В приказката за Катберт имаше кокилести страхомечки и двуглави рисове.

Сякаш заради тези думи празничното настроение на животните се изпари в миг. Грухчо скри лице в едрите си длани, а Деирдре издаде цвилещ стон.

— Не питай, не питай — заповтаря тя, увесила глава. Но беше твърде късно.

— Тези деца ни помогнаха — рече Адисън. — Те заслужават да чуят нашата тъжна история, стига да искат.

— Ако нямате нищо против да ни разкажете — отбеляза Ема.

— Обичам тъжните истории — обади се Инок. — Особено тези, в които драконът изяжда принцесата и накрая всички умират.

Адисън се покашля.

— В нашия случай става дума за нещо повече от изяждането на дракон от принцеса — заговори той. — Последните няколко години бяха доста тежички за същества като нас, а и вековете преди това също не бяха от леките. — Кучето закрачи напред-назад и в гласа му се прокраднаха драматични, тържествени нотки. — Някога, много отдавна, този свят бил пълен с необикновени животни. В Алдинските дни на Земята имало далеч повече чудати животни, отколкото необикновени хора. Срещали сме се във всякакви размери и форми, каквито можете да си представите — китове, които летели като птици, червеи с големина на къщи, кучета, дваж по-интелигентни от мен, ако бихте могли да го повярвате. Някои имали собствени царства, управлявани от животински господари. — В очите на кучето заблестя едва забележима искра — сякаш беше достатъчно старо, за да си спомни описвания от него свят, — после то въздъхна, подуши шумно и продължи: — Ала сега трябва да сме една милионна от броя, който сме достигали тогава. И почти сме на изчезване. Знае ли някой от вас каква е съдбата на чудатите чудовища, които някога са се скитали по този свят?

Дъвчехме мълчаливо, засрамени, че не знаем.

— Добре, тогава — продължи Адисън. — Елате с мен и аз ще ви покажа.

Той се завъртя в посока към слънцето и извърна глава, за да се увери, че го следваме.

— Моля те, Ади — обади се емурафата. — Не сега — нашите гости се хранят!

— Попитаха ме и аз им отговарям — заяви Адисън. — Хлябът няма да избяга, докато отсъстват!

Ние оставихме неохотно храната и последвахме кучето. Фиона остана да наглежда Клеър, която все още спеше, и придружени от Грухчо и подскачащата емурафа, прекосихме платото към малката горичка, която растеше в отсрещния край. Чакълеста пътека се виеше между дърветата и обувките ни захрущяха по нея право към откритата площ в средата. Малко преди да я доближим, Адисън каза:

— Позволете да ви представя най-чудатите необикновени животни, които са живели някога!

Дърветата се разтвориха и зад тях се показа малко гробище с прилежно подредени бели надгробни камъни.

— О, не — чух гласа на Бронуин.

— Тук вероятно има повече погребани чудати животни, отколкото живеят в момента в Европа — обяви Адисън и закрачи през гробището, докато стигна избран от него надгробен камък, на който се опря с предните си лапи. — Името на покойника тук е Помпей. Тя беше прекрасно куче и можеше да лекува рани с няколко близвания на езика си. Истинско чудо, казвам ви! И въпреки това вижте как се отнесоха с нея.

Адисън цъкна с език и Грухчо изтича с малка книга, която кой знае защо ми пъхна в ръцете. Беше фотоалбум, отворен на снимка на куче, впрегнато като муле или кон в съответстваща по размери миниатюрна карета.

— Попадна в робство при карнавалджиите — продължи Адисън — и те я принудиха да вози охранени, глезени дечица сякаш е най-обикновен впрегатен добитък — шибаха я, дори я пришпорваха с шпори! — Очите му горяха от гняв. — По времето, когато мис Рен ни спаси, Помпей бе толкова депресирана, че бе почти на прага на смъртта. Живя още няколко седмици след пристигането тук. Погребахме я на това място.

Подадох книгата на другите. Всички погледнаха снимката, за която ставаше дума, поклатиха глави и замърмориха недоволно.

Адисън доближи друг гроб.

— А това е величествената Ка’аб Магда — поде той, — осемнайсетзъбо чудовище, обитаващо примките на Външна Монголия. Беше страховита! Казват, че дори е прехвърляла Алпите с армията на Анибал през 218 година преди Христа. А после, след няколко години, един ловец я застрелял.

Грухчо ни показа снимка на възрастна жена, която изглеждаше като тъкмо върнала се от африканско сафари и седеше на странен стол, направен от рога.

— Не разбирам — поклати глава Ема, докато разглеждаше снимката. — Къде е Ка’аб Магда?

— Седят върху нея — сопна се Адисън. — Ловецът изработил от рогата ѝ кресло.

Ема едва не изпусна албума.

— Това е отвратително!

— Ако това е тя — чукна с пръст по снимката Инок, — тогава какво е заровено тук?

— Креслото — обясни Адисън. — Какъв тъжен край на един необикновен живот. Това гробище е пълно с истории като тази на Магда — продължи той. — Мис Рен смяташе да превърне менажерията си в Ноев ковчег, но постепенно стана гробница.

— Като всички наши примки — додаде Инок. — И като самата идея за чудатите. Един провален експеримент.

— „Това място умира — повтаря често мис Рен, — и аз не съм нищо повече от свидетел на едно продължително погребение!“ — Адисън се опита да имитира гласа ѝ. Очите му блеснаха, когато си спомни за нея, но после добави с укрепнал глас: — Падаше си по театралниченето.

— Моля те, не говори за нашата имбрин в минало време — скастри го Деирдре.

— Пада си — поправи се кучето. — Съжалявам. Пада си.

— Преследвали са ви — поде Ема с глас, треперещ от вълнение. — Препарирали са ви и са ви натиквали в зоопаркове.

— Също като ловците в приказката за Катберт — обади се Олив.

— Да — потвърди Адисън. — Някои истини се изразяват по-добре под формата на митове.

— Но не е имало Катберт — продължи Олив, която сега започваше да разбира. — Не е имало великан. Само една птица.

— Много специална птица — поясни Деирдре.

— Безпокоите се за нея — отбелязах аз.

— Разбира се, че се безпокоим — потвърди Адисън. — Доколкото ми е известно, мис Рен е единствената останала непленена имбрин. Когато чу, че отвлечените ѝ сестри са били откарани в Лондон, тя отлетя да им окаже помощ без дори да помисли за собствената си безопасност.

— Както и за нашата — промърмори Деирдре.

— Лондон? — попита Ема. — Сигурен ли сте, че там са откарали отвлечените имбрини?

— Абсолютно сигурен — заяви кучето. — Мис Рен разполага с шпиони в града — едно ято чудати гълъби, които следят за всичко и ѝ докладват. Наскоро няколко от тях долетяха и изглеждаха страшно развълнувани. Разполагаха със сигурна информация, че имбрините били задържани в наказателни примки — и все още са там.

Няколко от децата ахнаха, но аз все още нямах представа за какво говори кучето.

— Какво е наказателна примка? — попитах.

— Създадени са, за да държат пленени гадини, непоправими престъпници и опасни луди — обясни Милърд. — Нямат нищо общо с примките, които познаваме. Гадни, много гадни места.

— И сега гадините и без съмнение техните гладни са тези, които ги пазят — продължи Адисън.

— Боже мили! — възкликна Хорас. — Значи е по-лошо, отколкото се страхувахме!

— Шегуваш ли се? — попита Инок. — Това е точно едно от нещата, от които се боях!

— Каквито и нечестиви цели да гонят гадините — заговори Адисън, — ясно е, че се нуждаят от всички имбрини, за да ги постигнат. А сега им остава само мис Рен… храбрата, дръзка мис Рен… и кой знае още колко време! — Той изскимтя, както правят кучета по време на буря, прилепи уши назад и сведе глава.

* * *

Върнахме се под сянката на дървото и довършихме яденето, а когато се натъпкахме и не можехме да поемем повече, Бронуин се обърна към Адисън:

— Знаете ли, мистър Куче, не всичко е толкова страшно, колкото го представяте. — Тя погледна към Ема, повдигна вежди и този път Ема кимна.

— Така ли? — учуди се Адисън.

— Да, така. Тук имам нещо, което може да повдигне духа ви.

— Позволете да се усъмня — промърмори кучето, но въпреки това вдигна глава от лапите си.

Бронуин разтвори палтото си и обяви:

— Бих искала да ви представя предпоследната непленена имбрин, мис Алма Перигрин. — Птицата подаде глава на дневна светлина и премигна.

Сега бе ред на животните да се учудят. Деирдре зяпна, Грухчо изписка и плесна с ръце, а пиленцата запърхаха с безполезните си крила.

— Но ние чухме, че примката ви е била нападната! — извика Адисън. — И че вашата имбрин е отвлечена!

— Така беше — потвърди гордо Ема, — но ние си я върнахме!

— В такъв случай — Адисън се поклони на мис Перигрин, — мадам, за нас това е необикновена чест. Аз съм ваш слуга. Ако ви е нужно място, за да се преоблечете, с радост ще ви отведа в личните покои на мис Рен.

— Тя не може да се преоблече — подскочи Бронуин.

— Защо? — удиви се Адисън. — Да не се стеснява?

— Не — отвърна Бронуин. — Болна е.

Лулата падна от устата на кучето.

— О, не — простена тихо той. — Сигурни ли сте в това?

— Така е вече от два дена — поясни Ема. — Мисля, че ако можеше да се върне в обичайната си форма, досега да го е сторила.

Адисън поклати глава, за да смъкне очилата от носа си, и погледна към птицата с очи, в които се четеше тревога.

— Мога ли да я прегледам? — попита.

— Той е истински доктор Дулитъл — обади се емурафата. — Ади ни лекува, когато сме болни.

Бронуин измъкна мис Перигрин изпод палтото си и постави птицата на земята.

— Само внимавайте с раненото ѝ крило — предупреди.

— Разбира се — кимна Адисън. Той започна да описва бавни кръгове около птицата, изучавайки я от различни ъгли. След това подуши главата и крилете ѝ с големия си влажен нос.

— Кажете ми какво се е случило с нея — нареди накрая. — Кога и как. Разкажете ми всичко.

Ема преразказа цялата история — как мис Перигрин бе отвлечена от Голън, как едва не се удави с клетката в океана, как бе спасена от подводница, командвана от гадини. Животните я слушаха внимателно. Когато приключи, кучето отдели няколко минути, за да си събере мислите, сетне постави диагнозата:

— Била е отровена. Сигурен съм в това. Дали са ѝ нещо, което изкуствено я поддържа в птича форма.

— Наистина? — попита Ема. — Откъде знаете?

— Отвличането и транспортирането на имбрини е опасна работа, когато те са в човешка форма и могат да прибягват до своите трикове със спиране на времето. Като птици обаче възможностите им са ограничени. Затова вашата господарка е била смалена, така е станала лесна за пренасяне и скриване… и далеч по-малка заплаха. — Той погледна мис Перигрин. — Да ви е напръсквала с нещо гадината, която ви отвлече? — попита я. — С някаква течност или газ?

Мис Перигрин заклати глава, което бе нейният начин да кимне.

Бронуин ахна.

— О, мис, ужасно съжалявам. Нямахме представа.

Чувствах известна вина. Аз бях този, който отведе гадините на острова. Заради мен се случи всичко това с мис Перигрин. Аз бях причината чудатите деца да изгубят дома си, поне в известен смисъл. Срамът накара в гърлото ми да се вдигне буца, която го запречи като камък.

— Но тя ще се оправи, нали? — попитах. — Ще се върне към нормалното?

— Крилото ѝ ще се възстанови — отвърна Адисън, — но без помощ няма отново да стане човек.

— И от каква помощ се нуждае? — попита Ема. — Можете ли да ѝ я окажете?

— Само друга имбрин може да ѝ помогне. И времето ѝ е ограничено.

Неволно се напрегнах. Това беше нещо ново.

— Какво значи това? — поинтересува се Ема.

— Мразя да съобщавам лоши новини — каза Адисън, — но два дена са твърде много за една имбрин в подобно състояние. Колкото повече прекарва като птица, толкова повече губи от човешкото си. Спомените ѝ, думите, всичко, което я прави тази, която е — докато накрая вече няма да е имбрин. Ще бъде само птица, до края на живота си.

Споходи ме необичайно видение — мис Перигрин, просната на масата в спешно отделение, заобиколена от развълнувани доктори, вече спряла да диша, а секундите отброяват неумолимо наближаващия момент на мозъчна смърт.

— Колко време има? — обади се Милърд. — Колко още ѝ остава?

Адисън примижа и поклати глава.

— Два дни, ако е достатъчно силна.

Шепот и възклицания. Всички пребледняхме.

— Сигурен ли сте? — попита Ема. — Абсолютно сигурен?

— Виждал съм го да се случва и преди. — Адисън изприпка до дървото, на което бе кацнал смълчаният бухал. — Оливия, която виждате тук, бе млада имбрин, когато преживя тежък инцидент по време на обучението си. Докараха ни я пет дни по-късно. Двамата с мис Рен опитахме всичко по силите си, за да я върнем обратно, но вече не можеше да ѝ се помогне. Това беше преди десет години, оттогава изглежда така.

Бухалът ни разглеждаше мълчаливо. Нямаше никакъв живот в нея, освен обичайния за птица, личеше си по мътния ѝ, лишен от интелигентност поглед.

Ема се изправи. Явно се готвеше да каже нещо — да ни ободри, надявах се, да ни върне в играта с някоя вдъхновяваща реч, — но не можеше да намери подходящите думи. Вместо това изхълца, олюля се и се отдалечи. Повиках я, но тя не спря. Останалите я гледаха мълчаливо, стъписани от ужасните новини, както и от безпомощния, потиснат вид на Ема. Беше останала силна пред лицето на толкова много страшни премеждия, та някак си се бяхме изпълнили с увереността, че е несъкрушима. Може и да беше чудата, но тя бе също и човек.

— Мистър Джейкъб, най-добре я върнете — рече ми Бронуин. — Не бива да оставаме тук твърде дълго.

* * *

Когато застигна Ема, тя стоеше близо до края на платото, загледана към местността в подножието и гората, спускаща се към далечната равнина. Чу ме, че идвам, обърна се и ме погледна.

Застанах до нея и потърсих в съзнанието си нещо, с което да я утеша.

— Зная, че си изплашена и… виж, три дни не са чак ужасно много… ние…

— Два дена — поправи ме тя. — Може би два дена. — Устните ѝ трепереха. — И това дори не е най-лошото.

Облещих се.

— Че кое може да е по-лошо?

Очевидно се бореше със сълзите, но сега, в един кратък миг на слабост, тя изгуби тази борба и се разрида. Свлече се на земята, докато хълцаше, напълно победена от нещастието. Коленичих, прегърнах я през рамо и я притеглих към себе си.

— Съжалявам — прошепна тя и го повтори три пъти с дрезгав и пресипнал глас. — Не биваше да оставаш. Не трябваше да ти позволявам. Но бях такава егоистка… такава ужасна егоистка!

— Не го казвай — отвърнах. — Тук съм — тук съм и няма да ида никъде другаде.

Ала това само я разплака още повече. Опрях устни на челото ѝ и я целувах, докато бурята поотмина и риданията ѝ се уталожиха до хлипане.

— Моля те, говори с мен — подканих я аз. — Кажи ми какво те безпокои.

След около минута тя се изправи, изтри очи и се опита да се успокои.

— Надявах се, че няма да се наложи да го казвам — поде. — Че няма значение. Помниш ли, когато ти споменах — в нощта, преди да решиш да дойдеш с нас, — че може би няма да можеш никога да се върнеш у дома?

— Разбира се, че помня.

— До този момент не знаех колко вярно е било това. Джейкъб, мой скъпи приятелю, боя се, че заради мен си обречен на един кратък живот в умиращ свят. — Тя си пое треперливо дъх и продължи: — Дойде при нас през примката на мис Перигрин, а това означава, че само мис Перигрин и нейната примка могат да те пратят обратно. Но примката ѝ я няма вече — а дори да съществува, скоро ще изчезне, — което прави мис Перигрин единствената ти възможност за връщане. Ала ако тя никога повече не стане човек…

Преглътнах мъчително, с внезапно изсъхнало гърло.

— Тогава ще остана завинаги в миналото.

— Именно. И единственият начин да се върнеш обратно във времето, което познаваш, е да го чакаш — ден след ден, година след година.

Седемдесет години. Дотогава родителите ми и всички, които познавам и на които държа, ще бъдат мъртви, както и аз ще съм отдавна умрял за тях. Разбира се, ако оцелеем в премеждията, които ни предстоят, бих могъл да навестя родителите си и по-рано, веднага щом се родят например — но какъв смисъл в това? Те ще са деца, чужди хора за мен.

Запитах се кога моите родители от настоящето ще се откажат да ме издирват. Каква история ще приемат, за да обяснят изчезването ми? Че съм избягал? Изгубил съм разсъдък? Хвърлил съм се в морето от някоя пропаст?

Дали ще ми устроят погребение? Ще ми купят ли ковчег? Ще изпишат ли името ми на надгробната плоча?

Бях се превърнал в загадка, която никога няма да решат. Рана, която никога не ще заздравее.

— Съжалявам — повтори Ема. — Ако знаех, че състоянието на мис Перигрин е толкова тежко, нямаше да те моля да останеш. Настоящето не означава нищо за нас. То ще ни убие, ако останем в него твърде дълго! Но ти — все още имаш свое семейство, живот…

— Не! — почти извиках и плеснах с длан земята, за да прогоня самосъжалението, което вземаше връх в съзнанието ми и заплашваше да замъгли мислите ми. — Всичко това вече го няма. Аз избрах да бъде така.

Ема сложи ръката си върху моята и продължи нежно:

— Ако това, което животните казват, е истина и всички наши имбрини са били отвлечени, тогава скоро и това настояще ще престане да съществува. — Тя взе шепа пръст от земята и я остави на вятъра да я разпилее. — Без имбрини да ги поддържат, примките ще се разпаднат. Гадините ще използват имбрините, за да дублират проклетия си експеримент, и пак ще се повтори 1908-а — и тогава или ще се провалят и светът ще се превърне в димящ кратер, или ще успеят, ще станат безсмъртни и ще бъдем управлявани от чудовища. И в двата случая ни чака участта на изчезващите чудати животни! А ето че въвлякох и теб в тази безнадеждна бъркотия — и за какво?

— Всичко се случва с причина — рекох.

Не можех да повярвам, че съм произнесъл тези думи, но веднага щом излязоха от устата ми, усетих истината в тях да вибрира като камбана.

Аз бях тук с причина. Имаше нещо, което се очакваше от мен да свърша — и то не беше да бягам и да се крия, нито да се предам в мига, когато трудностите станат твърде страшни и непреодолими.

— Мислех, че не вярваш в съдбата — погледна ме скептично Ема.

Така е, не вярвах, но не знаех как точно да ѝ обясня в какво всъщност вярвам. Спомних си за историите, които дядо ми разказваше. Бяха изпълнени с чудатости и приключения, но в тях имаше и нещо по-дълбоко — чувство за постоянна благодарност. Като дете обръщах повече внимание на описанията на вълшебния остров и необикновените деца с техните фантастични способности, но по същество това бяха истории за мис Перигрин и как във време на големи изпитания тя му е помогнала. Когато пристигнал в Уелс, дядо бил съвсем малко, изплашено момче, което не говорело езика, момче, преследвано от два вида чудовища: едните, които вероятно щели да изтребят цялото му семейство, и други, страховити и грозни, невидими за всички, освен за него, които изглеждали като измъкнати от ужасни кошмари. Пред лицето на всичко това мис Перигрин му дала убежище, осигурила му дом и му помогнала да разбере кой е в действителност — спасила живота му и по такъв начин осигурила появата на бял свят на баща ми и вследствие — на мен. Родителите ми ме обграждаха с обич и ме бяха отгледали, и затова съм им вечно признателен. Но никога не бих се появил на този свят, ако не беше великата, лишена от всякакъв намек за егоизъм доброта на мис Перигрин, с която приела дядо ми. Започвах да си мисля, че съм бил пратен тук, за да изплатя този дълг — моя, на баща ми и на дядо ми.

Опитах се да ѝ обясня всичко това.

— Не става въпрос за съдба — рекох. — Но мисля, че в този свят съществува равновесие и понякога сили, които не разбираме, се намесват, за да наклонят везните в една или друга посока. Мис Перигрин спаси дядо ми — и сега аз съм тук, за да спася нея.

Ема присви очи и кимна бавно. Не знаех дали е съгласна с мен, или това е любезен начин да ми каже, че дъската ми хлопа.

А после ме прегърна.

Не се нуждаех от повече обяснения. Тя ме бе разбрала.

И Ема като мен дължеше живота си на мис Перигрин.

— Имаме три дни — рекох. — Ще идем в Лондон, ще освободим една от имбрините и ще излекуваме мис Перигрин. Ще я спасим, Ема — или, ако не успеем, ще умрем. — Тези думи прозвучаха толкова смело и решително, та се зачудих дали аз съм ги произнесъл.

Ема ме изненада, като се разсмя, сякаш всичко това ѝ се бе сторило смешно, а после извърна глава встрани. Когато отново ме погледна, беше стиснала устни и очите ѝ сияеха — възвръщаше предишната си увереност.

— Понякога не мога да определя дали си луд за връзване, или малко чудо — рече. — Макар че съм склонна да вярвам във второто.

Тя ме прегърна и известно време останахме така, главата ѝ на рамото ми, дъхът ѝ топлеше шията ми, и изведнъж ми се дощя да затворя всички пролуки между телата ни и да се слеем в едно. Но после тя се отдръпна, целуна ме по челото и се отправи назад към другите. Бях замаян и не можах веднага да я последвам, защото се случваше нещо ново: в сърцето ми се бе завъртяло колело, което не бях забелязал досега, и точно от неговия въртеж бе замаяна главата ми. Колкото повече се отдалечаваше тя, толкова по-бързо се въртеше колелото, сякаш имаше невидима връв, която се размотаваше от него и се изпъваше между нас, и ако Ема стигне твърде далеч, връвта ще се скъса — и ще ме убие.

Запитах се дали тази странна, сладка болка не е любов.

* * *

Другите се бяха скупчили под сянката на дървото, деца и животни заедно. Двамата с Ема ги доближихме. Споходи ме желанието да я уловя за ръката и едва не го сторих, ала после размислих. Внезапно си дадох сметка — когато Инок се обърна и ни погледна с нескрито подозрение, каквото винаги проявяваше към мен, а сега и към двама ни, — че ние с Ема сме се превърнали в отделна единица, в малък съюз със свои тайни и обещания.

Докато се приближавахме, Бронуин се изправи.

— Добре ли сте, мис Ема?

— Да, да — отвърна припряно Ема. — Нещо ми влезе в окото, това е всичко. А сега, съберете си нещата. Трябва да поемем незабавно към Лондон и да се постараем да върнем здравето на мис Перигрин!

— Радваме се, че си на това мнение — рече Инок и завъртя очи. — Защото още преди няколко минути — докато вие двамата си шепнахте — стигнахме до същото заключение.

Ема се изчерви, но не захапа примамката на Инок. Имаше по-важни неща, с които да се заемем, отколкото тези дребни дрязги — и най-вече екзотичните опасности на пътуването, което ни предстоеше.

— Както, предполагам, всички знаете — заговори Ема, — това, както и да го погледнеш, ще е много лош план с малка надежда за успех. — Тя изложи някои от причините да смята така. Лондон се намира доста далеч — не по представите на днешния свят, в който бихме могли да се ориентираме с джипиес до най-близката гара и да вземем експрес, който ще ни откара за няколко часа в центъра на града. През 1940-а обаче, в изтерзаната от война Британия, Лондон бе почти на другия край на света — пътищата и гарите бяха задръстени от бежанци, разрушени от бомбардировки или монополизирани от военни конвои, всяка от тези възможности би ни коствала време, с каквото мис Перигрин не разполагаше. И което бе по-лошо, щяха да ни преследват още по-усилено, отколкото досега, след като почти всички останали имбрини бяха пленени.

— Забравете пътуването! — обади се Адисън. — Това е последната от всичките ви грижи! Може би не успях да ви разубедя достатъчно, когато го обсъждахме по-рано. Или не разбирате обстоятелствата около затварянето на имбрините.

— Той натъртваше всяка сричка, сякаш имахме затруднения със слуха. — Някой от вас чел ли е за наказателните примки в историческите книги за чудати?

— Разбира се, че сме чели — отвърна Ема.

— Тогава трябва да знаете, че опитът за проникване в тях е равносилен на самоубийство. Те са смъртоносни клопки, всяка една от тях, и съдържат най-кървавите епизоди от историята на Лондон — Големия пожар от 1666-а, кръвопролитната обсада на викингите от 842-ра, разгара на гибелната чумна епидемия! Никой не издава темпорални карти за тези места по разбираеми причини! Така че, освен ако някой от вас не разполага с точни познания за потайностите на тези чудати…

— Аз съм специалист по затънтени и отблъскващи примки — изпъчи гърди Милърд. — Това ми е нещо като хоби през последните години.

— Браво! Чудесно! — възкликна Адисън. — В такъв случай, предполагам, ще знаете как да заобиколите ордата гладни, които охраняват входовете им!

Внезапно всички погледи се извърнаха към мен. Преглът-нах изплашено, повдигнах брадичка и заявих:

— Да, всъщност знаем.

— Дано да знаем — изсумтя Инок.

— Джейкъб, аз вярвам в теб — обади се Бронуин. — Не те познавам отдавна, но имам чувството, че усещам сърцето ти, и то е силно и вярно — сърце на необикновен. Затова ти вярвам.

— Тя се наведе към мен, прегърна ме и аз отново почувствах, че гърлото ми се свива.

— Благодаря ти — рекох и ми се стори, че съм ужасно малък пред силата на нейните чувства.

Кучето млясна с език.

— Безумие. Вие, деца, нямате никакъв инстинкт за самосъхранение. Цяло чудо е, че всички все още сте живи.

Ема се изправи с очевидното намерение да го накара да млъкне.

— Вие сте чудесен — рече — и аз ви благодаря, че ни осветлихте за вашето мнение. Но нека забравим песимизма и да отговорим на един въпрос: имате ли възражения към това, което предлагаме? Не бих искала никой да участва само защото смята, че е бил притиснат.

Хорас вдигна бавно ръка.

— Ако всички гадини са в Лондон, като идем там, няма ли сами да се напъхаме в ръцете им? Това добра идея ли е?

— Идеята е гениална — изтъкна раздразнено Инок. — Гадините са твърдо убедени, че ние, чудатите деца, сме изплашени и слаби. Последното, което очакват, е да идем при тях.

— Ами ако се провалим? — попита Хорас. — Тогава ще доставим собственоръчно мис Перигрин в техния дом!

— Ние не знаем дали Лондон е техният дом.

Инок изпръхтя.

— Не захаросвай така нещата. Щом са успели да проникнат в затворническите примки и ги използват, за да задържат имбрини, можеш да заложиш меките си части, че държат в ръце и останалата част от града! Със сигурност ще гъмжи от тях, помнете ми думите. Ако не беше така, гадините никога нямаше да си правят труда да ни нападат в стария Кеърнхолм. Това е военна стратегия по учебник. По време на битка не се прицелваш първо в розовия палец на противника — пронизваш го право в сърцето!

— Моля те — изпъшка Хорас, — стига приказки за разбити примки и пронизани сърца. Плашиш малките!

— Не съм изплашена! — възрази Олив.

Хорас се сви. Някой прошепна думата „страхливец“.

— Престанете! — намеси се Ема. — Няма нищо лошо да си изплашен. Това означава, че приемате нещата, които ние предлагаме, много сериозно. Защото — да, ще бъде опасно. Да, шансовете ни за успех са незначителни. И дори да успеем да се доберем до Лондон, няма никаква гаранция, че ще съумеем да намерим имбрините, още по-малко да ги спасим. Най-вероятно ще приключим съществуването си в някоя килия в затвор на гадини или ще се разтворим в стомаха на гладен. Нали всички ме чухте?

Децата кимнаха мрачно в знак, че са я разбрали.

— И не захаросвам нищо, нали, Инок?

Той поклати глава.

— Ако опитаме това — продължи Ема, — напълно възможно е да изгубим мис Перигрин. Това е неоспоримо. Но ако не опитаме, ако не тръгнем, няма съмнение, че ще я изгубим. След като си изяснихме този въпрос, всеки от вас може да вземе решение да остане. — Имаше предвид Хорас и ние го знаехме. Той бе втренчил поглед в земята. — Можете да останете тук, където е безопасно, и по-късно, когато решим въпроса, ще дойдем да ви вземем. Няма нищо срамно в това.

— В името на лявата ми камера! — възкликна Хорас. — Ако се скрия сега, няма да мога да живея със себе си.

Дори Клеър отказа да бъде оставена.

— Прекарах осемдесет години от досадно хубави дни — заяви тя, надигайки се на лакът от сянката, където бе спала допреди малко. — Да остана тук, докато всички вие се забавлявате с нови приключения? В никакъв случай! — Но когато се опита да се изправи, тя установи, че не може, закашля се и легна отново, оплаквайки се, че се чувства замаяна. Макар че водата от мръсно пране, която изпи, бе свалила температурата донякъде, нямаше никакъв шанс да измине пътя до Лондон — нито днес, нито утре и със сигурност не навреме, за да помогне на мис Перигрин. Някой трябваше да остане, докато Клеър се възстановява.

Ема попита за доброволци. Олив вдигна ръка, но Бронуин ѝ каза да забрави — беше твърде малка. После самата Бронуин понечи да вдигне ръка, ала размисли. Призна, че се разкъсвала между желанието да пази Клеър и чувството ѝ за дълг към мис Перигрин.

Инок сръга Хорас.

— Какво ти става? — ядоса се той. — Ето го големия ти шанс да останеш тук!

— Искам да участвам в това приключение, наистина го искам — настоя Хорас. — Но ще ми се също така да доживея сто и петия си рожден ден, ако това изобщо е възможно. Обещайте ми, че няма да се опитваме да спасим целия проклет свят?

— Искаме само да спасим мис Перигрин — увери го Ема. — Но не давам гаранции за ничий рожден ден.

Хорас като че ли беше доволен от отговора и ръцете му останаха отпуснати до тялото.

— Някой друг? — попита Ема и се огледа.

— Няма нужда — обади се Клеър. — Мога да се справя и сама.

— Изключено — възрази Ема. — Ние, необикновените, не изоставяме своите.

Фиона бавно вдигна ръка. Досега мълчеше и почти бяхме забравили, че е с нас.

— Фи, ти не можеш! — завъртя глава Хю. Изглеждаше обиден, сякаш като изрази желание да остане, тя го отхвърляше. Фиона го погледна с големите си тъжни очи, но ръката ѝ остана да стърчи.

— Благодаря ти, Фиона — рече Ема. — Ако имаме късмет, ще се върнем при вас до няколко дни.

— По волята на птицата — обяви Бронуин.

— По волята на птицата — повториха като ехо останалите.

* * *

Следобедът се изнизваше и се преливаше във вечер. След час в животинската примка щеше да се възцари мрак и обратният път надолу из планината щеше да е прекалено опасен. Докато се подготвяхме за тръгване, животните любезно ни предоставиха запаси от прясна храна и пуловери, изплетени от вълната на чудата овца, за която Деирдре се закле, че притежавала още по-необикновени способности, макар че не можа да си спомни точно какви.

— Мисля, че беше непроницаема за огън — или може би за вода. Да, те никога не потъват във вода, като онези спасителни жилетки. Или може би — уф, не зная, но във всеки случай топлят!

Благодарихме ѝ и ги прибрахме в сандъка на Бронуин. После дотича Грухчо с пакет, обвит в хартия и завързан с канап.

— Подарък от пиленцата — обясни Деирдре и намигна, докато тикаше пакета на Грухчо в ръцете ми. — Не го изпускай.

Някой по-умен човек на мое място вероятно щеше да помисли добре дали да взема експлозиви за едно такова пътуване, но всички ние се чувствахме уязвими и след като кучето и емурафата се заклеха, че ако бъдем предпазливи с яйцата, те няма да избухнат, ги загърнахме внимателно в пуловерите в сандъка на Бронуин. Сега поне нямаше да се изправим беззащитни срещу въоръжени мъже.

А след това се оказа, че сме почти готови, освен за едно — когато напуснем животинската примка, щяхме да сме точно толкова изгубени, колкото и при идването ни. Нуждаехме се от напътствия.

— Мога да ви покажа пътя, който ще ви изведе от гората — предложи Адисън. — Елате с мен на върха на кулата на мис Рен.

Мястото горе бе толкова тясно, че имаше място само за двама, ето защо отидохме аз и Ема, като се изкатерихме по траверсите, сякаш са стъпенки на гигантска стълба. Грухчо преодоля същото разстояние дваж по-бързо, като отнесе Адисън на върха под мишница.

Гледката отгоре бе смайваща. На изток горските склонове се простираха до широка пуста равнина. На запад, докъдето стигаше погледът, се виждаше само океан и един самотен кораб с вдигнати гигантски платна и сложен такелаж, който плаваше покрай брега. Така и не бях попитал коя е годината — 1492 или 1750? — макар че за животните това едва ли имаше значение. Това беше безопасно място, скрито от очите на хората, а годината би значела нещо само в човешкия свят.

— Ще се отправите на север — поде Адисън и посочи с лула посоката, проследявайки едва забележимия път през дърветата, тънък като начертана с молив линия. — Този път води в град и в този град — във вашето време, разбира се — има гара. Коя година е времето във вашата междупримкова среда — 1940?

— Точно така — потвърди Ема. Макар да разбирах смътно за какво си говорят, никога не се боях да задавам глупави въпроси.

— Не може ли просто да излезем в този свят? — попитах. — И да пътуваме до Лондон през годината, която е навън?

— Това може да стане само с коне и каруци — отвърна Адисън, — което отнема няколко дни… и от опит ще ви кажа, че предизвиква неприятни натъртвания. Боя се, че не разполагате с толкова време за губене. — Той се обърна и побутна с нос вратичката към стаята на върха. — Ако обичате — рече. — Искам да ви покажа още нещо.

Последвахме го вътре. Къщурката бе малка и скромно обзаведена, нямаше нищо общо с кралските покои на мис Перигрин. Мебелировката се състоеше от малко легло, гардероб и сгъваемо бюро. Поставен на триножник телескоп бе насочен към прозореца — наблюдателницата на мис Рен, откъдето е следяла за опасности и за пристигането и отлитането на нейните гълъби шпиони.

Адисън посочи бюрото.

— Ако се затрудните в намирането на пътя — рече, — тук има карта на гората.

Ема отвори чекмеджето и намери картата — стар и пожълтял хартиен свитък. Под него имаше полусмачкана снимка. На нея се виждаше жена с черен шал с пайети и посивяла коса, вдигната нагоре. Наблизо стоеше петел. На пръв поглед снимката изглеждаше като случайна поза, направена в момент, когато жената не е гледала обектива и е затворила очи, но въпреки това в нея имаше нещо, говорещо за предварителна подготовка — косата и дрехите на жената някак бяха в унисон с черно-бялата перушина на петела, тя и птицата гледаха в една посока, намеквайки за някаква странна връзка между тях, като че ли разговаряха без думи или си се представяха една друга.

Това, несъмнено, бе мис Рен.

Адисън погледна снимката и сякаш потръпна. Виждах, че се безпокои за нея, колкото и да не му се искаше да го признае.

— Моля ви, не го приемайте като одобрение на вашите самоубийствени планове — рече той, — но ако успеете в безумното си начинание… и по пътя си срещнете мис Рен… надявам се, че ще можете… че ще се опитате…

— Ще я пратим у дома — обеща Ема и го почеса по главата. Беше съвсем обичаен жест за куче, странното бе, ако го правиш с говорещо.

— Пес да ви поживи — благослови ни Адисън.

Аз също понечих да го погаля, но той се изправи на задните си крака и ме скастри:

— Ако обичате, сър! Дръжте ръцете си далеч от мен!

— Извинявам се — промърморих и неловкият момент, който последва, подсказваше недвусмислено, че е време да си вървим.

Спуснахме се от кулата и се присъединихме към нашите приятели, под голямата сянка на дървото се сбогувахме с просълзени очи с Клеър и Фиона. Но сега Клеър лежеше завита с одеяло, имаше възглавница и ни прие като принцеса в своето малко легло, изискваше от нас обещания, когато коленичехме до нея.

— Обещай ми, че ще се върнеш — нареди ми тя, като дойде моят ред, — и ми обещай да спасиш мис Перигрин.

— Ще дам всичко от себе си — уверих я.

— Това не е достатъчно! — рече строго тя.

— Ще се върна — поправих се аз. — Обещавам.

— И ще спасиш мис Перигрин!

— И ще спася мис Перигрин — повторих, макар тези думи да ми се струваха празни, колкото по-уверено звучах, толкова по-неуверен се чувствах.

— Добре — кимна тя. — Джейкъб, беше ми ужасно приятно да те познавам и се радвам, че реши да останеш с нас.

— На мен също — промърморих, после се надигнах бързо, защото блесналото ѝ обрамчено от руси къдрици лице ме убиваше с ентусиазма си. Тя вярваше във всичко, което ѝ казвахме: че двете с Фиона ще са в безопасност сред тези странни животни, в една примка, изоставена от собствената си имбрин. Че ще се върнем да ги вземем. Надявах се с цялото си сърце, че това е нещо повече от сценка, предназначена да придаде разрешим вид на задачата, която си бяхме поставили.

Хю и Фиона стояха отстрани, хванати за ръце и с опрени чела, сбогувайки се по техния мълчалив начин. Накрая всички се изредихме при Клеър и бяхме готови да си вървим, но никой не искаше да ги безпокои, затова се отдръпнахме и гледахме как Фиона се откъсва от Хю, разпръсквайки няколко семена от своето гнездо разчорлени коси, а на мястото, където стоеше, се появи и израсна с необичайна бързина разцъфнал розов храст. Пчелите на Хю се нахвърлиха да го опрашват и докато бяха заети — сякаш тя го бе направила само за да им осигури още миг усамотение, — Фиона го прегърна и прошепна нещо в ухото му, а той кимна и на свой ред ѝ зашепна. Когато най-сетне двамата се обърнаха и откриха, че ги гледаме, тя се изчерви, а Хю се приближи към нас със затъкнати в джобовете ръце, следван от рояк пчели.

— Да вървим, шоуто свърши — изръмжа той.

Върнахме се на пътеката, водеща надолу през планината, по времето, когато взе да се здрачава. Животните ни придружиха до отвесната скала.

— Няма ли всички да дойдете с нас? — попита ги Олив.

Емурафата изпръхтя.

— Няма да изкараме и пет минути там долу! Вие поне можете да се надявате, че ще минете за нормални. Но един поглед към мен… — Тя завъртя лишеното си от горни крайници тяло. — Ще ме гръмнат, препарират и пъхнат зад витрина за нула време.

Кучето се приближи до Ема и каза:

— Дали ще е удобно да ви помоля за още нещо…

— Бяхте толкова мил — отвърна Ема. — Всичко, каквото бихме могли.

— Имате ли нещо против да ми запалите лулата? Тук нямаме кибрит и не съм пушил от години.

Ема кимна и докосна с върха на пръста си купичката на лулата. Кучето вдъхна продължително, изпусна доволно дим и рече:

— Искрено ви желая късмет, чудати деца.

Пета глава

Вкопчихме се в люлеещата се мрежа като стадо маймуни, блъскахме се несръчно в скалната стена, скрипецът поскърцваше, а въжето издаваше жални звуци. Стигнахме до долната площадка омотани един в друг и изгубихме доста време да се освободим от мрежата и нас самите — на няколко пъти, когато вече смятах, че съм свободен, при опита си да стана падах по очи и удрях глава в скалата със смешно издрънчаване. Мъртвият гладен лежеше само на няколко крачки и пипалата му бяха разпрострени като крайници на издъхнала морска звезда под голямата канара, която го бе смазала. Изпитах известно чувство на срам — че едно толкова страховито създание бе позволило да бъде надхитрено от аматьори като нас. Следващия път — ако има следващ път — не вярвах да сме такива късметлии.

Заобиколихме на пръсти смърдящия труп на гладния. Спуснахме се надолу по планината толкова бързо, колкото позволяваха краката ни, ограниченията на опасната пътека и избухливия товар на Бронуин. Веднага щом стигнахме равното, поехме по нашите следи, отпечатани в обраслата с мъх горска пръст. Стигнахме езерото по времето, когато слънцето залязваше и прилепите огласяха околностите от тайните си леговища. Като че ни пращаха някакво неразгадаемо предупреждение за нощния свят, врещяха и кръжаха над главите ни, докато ние шляпахме из плитчините към каменния великан. Изкатерихме се в устата и се гмурнахме право надолу в гърлото, изплувахме в задната част, където водата бе осезаемо по-студена, и се озовахме в яркия слънчев следобед на септември 1940-а.

Останалите изплуваха след мен, подвикваха възбудено и притискаха уши с длани, тъй като всички усещаха натиска, който неизменно придружава подобни темпорални промени.

— Прилича на излитащ самолет — рекох, докато преглъщах, за да дам път на въздуха.

— Никога не съм летял със самолет — отвърна Хорас и изтърси водата от шапката си.

— Или когато пътуваш по магистрала и някой свали прозореца — добавих.

— Какво е магистрала? — попита Олив.

— Забрави.

— Тихо! — сгълча ни Ема.

В далечината се чуваше кучешки лай. Животните вероятно бяха на доста път от нас, но звукът притежава странни способи да пътешества из дълбоките гори и разстоянията може да са измамни.

— Трябва бързо да се махаме оттук — продължи Ема. — И до второ нареждане от моя страна никой да не е произнесъл нито думичка — това важи и за вас, госпожо директор!

— Ще хвърля експлозивно яйце по първото куче, което посмее да ни приближи — заплаши Хю. — Това ще ги научи да не гонят необикновени.

Напуснахме брега на езерото и потънахме в гората. Милърд ни водеше според напътствията от смачканата карта на мис Рен. След около половин час стигнахме прашния път, който Адисън ни бе показал от върха на кулата. Стояхме в дълбоките коловози, оставени от разни превозни средства, докато Милърд изучаваше картата, въртеше я ту на една, ту на друга страна и примижаваше късогледо да разчете микроскопичните обозначения. Потърсих телефона в джоба на джинсите си с идеята да отворя моята карта — стар навик, — но се оказа, че държа в ръката си правоъгълно парче стъкло, което отказваше да светне при почукване с пръст. Разбира се, батерията му се бе изтощила — от влага, липса на периодично зареждане, а най-вече защото до най-близката мрежова клетка имаше поне петдесет години. Телефонът бе единствената моя вещ, оцеляла от премеждието в морето, но сега беше безполезен, чужд за това място предмет. Хвърлих го в гората. Трийсет секунди по-късно почувствах съжаление и изприпках да го взема. По причини, които не ми бяха особено ясни, все още не бях готов да се разделя с него.

Милърд сгъна картата и обяви, че градът е вляво от нас — на около пет-шест часа ходене.

— Ако искаме да стигнем преди мръкване, ще трябва да се движим бързо.

Не бяхме вървели дълго, когато Бронуин забеляза на пътя зад нас да се вдига облак прах, все още достатъчно далече.

— Някой идва — обяви тя. — Какво ще правим?

Милърд свали палтото си и го хвърли в храсталаците край пътя. Стана невидим.

— Препоръчвам ви да изчезнете — рече той — по какъвто начин можете.

Напуснахме пътя и се притаихме зад стена от храсти. Прашният облак нарастваше и с него долетя трополене на дървени колела, както и топуркане на конски копита. Беше керван от фургони. Когато изникнаха от прашната завеса, поклащайки се на пътя, и започнаха да се нижат покрай нас, видях Хорас да зяпва от изненада, а Олив да се смее. Това не бяха сивите еднотипни фургони, каквито бях свикнал да виждам в Кеърнхолм, а по-скоро циркаджийски, изрисувани във всички цветове на дъгата, с високи, резбовани и покрити с рисунки покриви и врати; теглени от коне с дълги гриви и управлявани от мъже и жени, чиито шии бяха окичени с мънистени гердани и пъстроцветни шалове. Припомнил си историите на Ема как чудатите са участвали в подобни пътуващи представления, аз се обърнах и я попитах:

— И тези ли са чудати?

— Това са цигани — отвърна тя.

— Новината добра ли е, или лоша?

Тя присви очи.

— Още не знам.

Виждах, че претегля възможностите и бях почти сигурен какво ще избере. Градът, към който вървяхме, бе доста далече от нас, а тези фургони се движеха по-бързо, отколкото изминавахме ние пеш. Като се имаха предвид гадините и кучетата, които вероятно ни преследваха, допълнителната бързина можеше да се окаже решаваща за това дали ще се измъкнем, или ще ни заловят. Но ние не знаехме кои са тези цигани и дали можем да им се доверим.

Ема ме погледна.

— Какво мислиш, дали да не се качим на стоп?

Погледнах фургоните. После към Ема. Помислих си как ще се чувстват краката ми след шестчасово ходене в мокри обувки.

— Съгласен.

Ема махна на останалите, посочи последния фургон и показа с мимики как тичаме след него. Той имаше формата на миниатюрна къща, с по едно малко прозорче от всяка страна и издадена отзад тераса, наподобяваща веранда, вероятно достатъчно широка и дълбока, за да ни побере всички. Фургонът се движеше бързо, но не чак толкова, че да не можем да го стигнем тичешком, и когато ни подмина и кочияшът не можеше да ни види, ние изскочихме от храстите и хукнахме. Ема се покатери първа, после подаде ръка на следващия. Един по един всички се прехвърлихме и се натъпкахме в тясното пространство, като внимавахме да не вдигаме шум, за да не ни чуе кочияшът.

Известно време пътувахме така, с бучащи от равномерния тропот на колелата уши и покрити с прах дрехи, докато следобедното слънце не се изтърколи по небето и не потъна зад дърветата, които се издигаха от двете ни страни като стени на голям зелен каньон. Непрестанно оглеждах гората, боейки се, че всеки момент може да зърна гадини или кучета, които ще изскочат оттам и ще ни нападнат. Но изминаха няколко часа, а не видях никого — нито гадина, нито дори друг пътник. Сякаш се бяхме озовали в безлюдна страна.

От време на време керванът спираше и тогава всички затаявахме дъх, готови да побегнем или да се бием, и почти сигурни, че всеки миг ще ни открият. Пращахме Милърд да разузнава и той се промъкваше напред само за да установи, че циганите са спрели да се поразтъпчат или да сменят подковата на някой кон, след което потегляхме отново. Постепенно престанах да се безпокоя какво може да се случи с нас, ако ни разкрият. Циганите изглеждаха хора изнурени от дългото пътуване и напълно безвредни. Щяхме да се престорим на нормални и да помолим да се смилят над нас. „Ние сме само бездомни сираци — щяхме да кажем. — Моля ви, ще ни отделите ли къшей хляб?“ Ако имахме късмет, щяха да ни нахранят и откарат до най-близката гара.

Не след дълго дойде време теорията ми да бъде поставена на изпитание. Фургоните напуснаха внезапно пътя и спряха на малка поляна. Прахолякът едва се бе слегнал, когато иззад нашия фургон се появи забързан мъж. Носеше малка шапка, нахлупена на челото, имаше мустаци и мрачно изражение, което се подсилваше от увисналите ъгълчета на устата му.

Бронуин скри мис Перигрин под палтото си, а Ема скочи от площадката и се опита да влезе в ролята на окаяно сираче:

— Господине, оставяме се на вашата милост! Къщата ни беше разрушена от бомба, родителите ни са мъртви, а ние се изгубихме и…

— Затваряй си плювалника! — изръмжа мъжът. — Слизайте веднага, всички! — Беше заповед, не молба, подсилена от богато украсен, но въпреки това определено смъртоносен нож, който блесна в ръката му.

Спогледахме се, не знаехме какво да правим. Дали да се бием с него, или да бягаме и вероятно с това да издадем тайната си — или още известно време да се преструваме на нормални, за да видим какво ще направи? А през това време придойдоха още десетина цигани, които наскачаха от фургоните си, и ни заобиколиха в широк кръг, като много от тях също наизвадиха ножове. Бяхме обкръжени и шансовете ни се смалиха драстично.

Тези посивели хора с пронизващи очи бяха облечени с черни плетени жилетки, предназначени да предпазват от прахоляка по пътищата. Жените носеха широки рокли в ярки цветове, дългите им коси бяха покрити със забрадки. Зад тях се скупчиха дечурлига, които също ни гледаха втренчено. Опитах се да си припомня всичко, колкото и малко да бе, което знаех за циганите. Дали ще ни избият — или по природа са навъсени?

Погледнах към Ема в търсене на отговор. Тя стоеше, скръстила ръце на гърдите си, което подсказваше, че поне засега не се готви да прави огън. Щом не смята да се бие с тях, рекох си, ще последвам примера ѝ.

Слязох от фургона, както ни бе наредил мъжът, и вдигнах ръце над главата. Хорас и Хю ме последваха, а после и другите — освен Милърд, който се бе измъкнал незабелязано и вероятно се навърташе наблизо, чакаше и наблюдаваше.

Мъжът с шапката, когото определих като техен водач, започна да ни обстрелва с въпроси:

— Кои сте вие? Откъде се взехте? Къде са родителите ви?

— Идваме от запад — отвърна със спокоен глас Ема. — От един крайбрежен остров. Както ви обяснихме, ние сме сираци. Къщите ни бяха разрушени при бомбардировка и се наложи да бягаме. Гребахме в лодки до сушата и едва не се удавихме. — Тя се опита да пророни няколко сълзи. — Нищичко си нямаме — подсмръкна. — От дни се скитаме из горите, без храна и само с дрехите на гърбовете си. Видяхме вашия керван, но се страхувахме да ви се обадим. Искаме само да стигнем до града…

Мъжът я разглеждаше и лицето му ставаше все по-мрачно.

— Защо е трябвало да напуснете острова, след като къщите ви са били разрушени? И защо се криете в гората, а не вървите по брега?

— Нямахме избор — обади се Инок. — Преследват ни.

Ема го изгледа строго, сякаш казваше: остави на мен да се оправя.

— Кой ви преследва? — попита водачът.

— Лоши хора — рече Ема.

— Хора с оръжия — добави Хорас. — Облечени са като войници, но не са такива.

Жена с шарена забрадка пристъпи напред.

— Щом ги гонят войници, ще ни докарат някоя беля. Бекир, пусни ги да си вървят.

— Или да ги завържем за дърветата и да ги зарежем! — предложи дългурест мъж.

— Не! — извика Олив. — Трябва да стигнем Лондон, преди да е станало твърде късно!

Водачът повдигна вежди.

— Твърде късно за какво? — Не бяхме събудили състраданието му, само любопитството. — Нищо няма да направим, докато не разберем кои сте — добави той — и какво можем да спечелим от вас.

* * *

Десет мъже, въоръжени с дълги ножове, ни отведоха при фургон с платформа, на която бе поставена голяма клетка. Дори от разстояние виждах, че е предназначена да държи животни, дълга двайсет и широка десет стъпки, с дебели железни решетки.

— Няма да ни затворите там, нали? — уплаши се Олив.

— Само докато изясним нещата с вас — каза водачът.

— Не, не можете! — извика Олив. — Трябва да стигнем до Лондон, при това час по-скоро!

— И защо това бързане?

— Един от нас е болен — отвърна Ема и погледна многозначително Хю. — Трябва да го отведем на доктор!

— Що трябва да ходите чак в Лондон за доктор? — обади се един от циганите. — Нашият Джебая е лекар. Нали, Джебая?

Мъж с ужасни белези на лицето пристъпи напред.

— Кой от ваште е болен?

— Хю се нуждае от специалист — натърти Ема. — Има рядко заболяване. Жилеща кашлица.

Хю се улови за гърлото, сякаш го болеше, закашля се и от устата му изхвърча пчела. Няколко цигани ахнаха, а едно малко момиче скри лице в полата на майка си.

— Това е някакъв трик! — обяви нароченият за лекар.

— Стига! — вдигна ръка водачът. — Влизайте всички в клетката.

Побутнаха ни към рампата, водеща в клетката. Скупчихме се в подножието. Никой не искаше да влезе пръв.

— Не бива да им позволяваме да го правят! — прошепна Хю.

— Какво чакаш? — изсъска Инок на Ема. — Изгори ги!

Тя поклати глава и прошепна:

— Те са твърде много.

Изкатери се по рампата и влезе в клетката. Голият таван бе съвсем нисък, подът бе посипан със слама, от която лъхаше животинска миризма. Когато всички се натикахме вътре, водачът затръшна вратата и я заключи, после пъхна ключа в джоба си.

— Никой да не ги доближава! — нареди той на висок глас. — Може да са вещици или по-лошо.

— Да, такива сме! — извика Инок иззад решетките. — А сега ни пуснете, инак ще превърнем децата ви в диви прасета!

Водачът се изсмя, докато се отдалечаваше. Останалите цигани се отдръпнаха на безопасно разстояние и се заеха да устройват лагера, вдигаха шатри и палеха огньове. Натръшкахме се в сламата, едновременно потиснати и безпомощни.

— Внимавайте — предупреди ни Хорас. — Тук е пълно с барабонки.

— О, какво значение, Хорас? — ядоса се Ема. — Никой не дава пукната пара, че дрехите ти ще се изцапат!

— Освен мен — възрази той.

Ема прикри лицето си с длани. Седнах до нея и се опитах да измисля нещо окуражително, но главата ми оставаше празна.

Бронуин разтвори палтото си, за да пусне малко свеж въздух на мис Перигрин, а Инок приседна до нея и завъртя глава, сякаш се ослушваше за нещо.

— Чухте ли това? — попита той.

— Кое? — отвърна с въпрос Бронуин.

— Звукът от изтичащия живот на мис Перигрин! Ема, трябваше да изпепелиш онези циганьори, докато имахме възможност!

— Бяхме обкръжени! — оправда се Ема. — Някои от нас можеха да пострадат в мелето. Дори да бъдат убити. Нямах право да рискувам.

— И вместо това рискува мис Перигрин! — тросна се Инок.

— Инок, остави я — скастри го Бронуин. — Не е лесно да решаваш за всички. Не можем да гласуваме всеки път, когато трябва да се вземе решение.

— Тогава може би ще е добре да оставите на мен да решавам за всички — изрепчи се Инок.

Хю изсумтя.

— Щяхме да сме мъртви много отдавна, ако бяхме оставили на теб.

— Вижте, това вече няма значение — намесих се аз. — Трябва да се измъкнем от клетката и да се доберем до града. Доста по-близо сме, отколкото ако не бяхме се качили във фургона, така че няма смисъл да плачем за строшената стомна, преди да се е строшила. По-добре да обмислим как да избягаме.

Всички напънахме мозъци и започнахме да бълваме идеи, ала нито една от тях не изглеждаше осъществима.

— Ема би могла да прогори пода — предложи Бронуин. — Дървен е.

Ема разчисти част от пода и почука с кокалче.

— Твърде е дебел — отвърна унило.

— Уин, не можеш ли да огънеш решетките? — попитах.

— Вероятно — рече тя. — Но не и докато циганите се навъртат наоколо. Видят ли ме, ще ни се нахвърлят с ножовете.

— Трябва да се измъкнем незабелязано, не със сила — изтъкна Ема.

И тогава чухме шепот иззад решетките.

— Нима вече ме забравихте?

— Милърд! — възкликна Олив и от вълнение едва не излетя от обувките си. — Къде се губеше досега?

— Оглеждах местността наоколо. И чаках нещата да се поуспокоят.

— Мислиш ли, че ще можеш да измъкнеш ключа от клетката? — попита Ема. — Видях водача да го прибира в джоба си.

— Дебненето и отмъкването са моя специалност — увери ни той и после вероятно се отдалечи.

* * *

Минутите се търкаляха бавно. Измина половин час. После цял. Хю кръстосваше напред-назад и около главата му възбудено кръжеше самотна пчела.

— Защо се бави толкова? — изръмжа недоволно той.

— Ако не дойде скоро, ще започна да хвърлям яйца — заплаши Инок.

— Направиш ли го, ще ни избият — заяви Ема. — Тук сме беззащитни. Разчисти ли се димът, живи ще ни одерат.

И така ние продължихме да седим и да чакаме, наблюдавайки циганите, които на свой ред ни наблюдаваха. Всяка изминала минута бе като поредния пирон, забит в ковчега на мис Перигрин. Често я поглеждах сякаш имаше някакъв начин да установя промените в нея — да видя например как бавно угасва човешката искрица в очите ѝ. Но тя си беше същата както винаги, само че по-спокойна, заспала в сеното до Бронуин, а дребните ѝ, покрити с пера гърди се повдигаха и спускаха равномерно. Изглежда, нямаше представа за бедата, която я заплашва, нито за отброеното ѝ време. Може би самият факт, че е в състояние да спи в подобен момент, бе доказателство за промените, през които преминаваше. Предишната мис Перигрин щеше да изпадне в нервен пристъп.

А после се замислих за моите родители, както ставаше винаги, когато изпусках контрола върху мислите си. Опитах се да си представя лицата им, както ги бях видял за последен път. Засега успявах да извикам в спомените си само отделни късчета: рядката брада, която баща ми си бе оставил напоследък, докато живеехме на острова, начина, по който майка ми, без да го осъзнава, си играеше с брачната халка, когато баща ми се увличаше да говори твърде дълго за нещо, което не ѝ бе интересно, стрелкащия поглед на татко, неспирно проверяващ хоризонта за птици.

Сега те търсеха мен.

С настъпване на вечерта лагерът около нас се оживи. Циганите разговаряха и се смееха, а когато група деца с очукани кларнети и изтърбушени акордеони подхванаха песен, всички скочиха да танцуват. Между песните едно от момчетата от оркестъра се промъкна до клетката с бутилка в ръка.

— Това е за болния — рече то, докато се оглеждаше плашливо.

— За кого? — попитах, сетне кимнах към Хю, който пръв се досети и побърза да се закашля нервно.

Момчето пъхна шишето между решетките. Измъкнах тапата, подуших го и едва не тупнах по гръб. Миришеше на смес от терпентин и вкиснат компот.

— Какво е това? — попитах.

— Важното е, че върши работа. — Момчето отново се озърна. — Добре, направих нещо за вас. Сега сте ми длъжници. Кажете ми, какво престъпление сте извършили? Вие сте крадци, нали? — Той снижи глас и добави: — Или сте утрепали някого?

— За какво говори той? — зачуди се Бронуин.

„Никого не сме утрепали“ — бях готов да отвърна, но после пред очите ми изникна образът на Голън, носещ се надолу към скалите, и премълчах.

Ема го каза вместо мен:

— Никого не сме убивали!

— Е, все трябва да сте я свършили някаква — възрази момчето. — Защо инак ще има награда за вас?

— Награда ли има? — попита Инок.

— Амче да. Дават цял куп мангизи.

— Кой ги дава?

Момчето сви рамене.

— Ще ни предадете ли? — попита Олив.

Момчето изви устни.

— Знам ли дали ще ви дадем, или не. Старейшините блъскат глави. Макар че, ако питат мен, да не вярват много на онез, дето дават париците. От друга страна пък, парата си е пара и не им се нрави, че не отговаряте квот ви питат.

— Там, откъдето идваме — заговори високомерно Ема, — човек не разпитва хора, молещи за помощ.

— Нито пък ги затварят в клетка! — добави Олив.

И в този момент откъм центъра на лагера долетя оглушителен трясък. Момчето изгуби равновесие и тупна от рампата в тревата, а ние изпоналягахме, когато откъм огъня се разлетяха канчета и метални чинии. Жената, която клечеше до огнището, побягна с ужасени писъци и горящи дрехи и вероятно щеше да продължи да търчи до океана, ако някой не бе взел кофа с вода и не бе угасил пламъците.

Миг по-късно чухме стъпките на невидимо момче, което се изкачваше по рампата.

— Така става, когато решиш да правиш омлет от яйца на чудати пилета! — произнесе задъхано и през смях Милърд.

— Ти ли го направи? — попита Хорас.

— Всичко бе твърде спокойно и подредено… моментът не бе никак подходящ за бъркане по джобове. Затова пъхнах между другите едно от нашите яйца et voilà! — Изведнъж във въздуха пред вратата изникна ключ. — Шансът някой да забележи, че му бъркам в джоба, е далеч по-малък, когато вечерята гръмне в лицето му.

— И все пак доста се забави — замърмори Инок. — Хайде, пускай ни да излезем!

Ала преди Милърд да пъхне ключа в ключалката, момчето неочаквано скочи и се развика:

— Помощ! Опитват се да се измъкнат!

Явно момчето бе чуло всичко — но в суматохата, последвала взрива, никой не му обърна внимание.

Милърд завъртя ключа в ключалката. Вратата не се отваряше.

— О, по дяволите — изруга той. — Дали не съм свил друг ключ?

— Аххх! — изхъхри момчето, сочейки към мястото, откъдето идеше гласът на Милърд. — Призрак!

— Някой ще го накара ли да млъкне? — ядоса се Инок.

Бронуин протегна ръка през решетките, сграбчи момчето за ръката и го дръпна рязко към себе си.

— Пооооомоооощ! — запищя то. — Сгащиха меееееее…

Тя го зашлеви през устата, ала беше закъсняла.

— Галиби! — отекна женски вик. — Пуснете го, диваци!

Изведнъж, без да си даваме сметка, ние се бяхме обзавели с пленник. Циганите се хвърлиха към нас и ножовете им засвяткаха на светлината на огъня.

— Какво правите? — сепна се Милърд. — Пуснете момчето или ще ни убият!

— Не, няма! — успокои го Ема и се провикна: — Освободете ни, инак малкият умира!

Циганите ни обкръжиха и започнаха да ни обсипват със заплахи.

— Само да сте му сторили нещо — кресна водачът, — ще ви издуша с голи ръце!

— Назад! — нареди спокойно Ема. — Пуснете ни и никой няма да пострада!

Един от мъжете дотича при клетката, Ема събра инстинктивно ръце и между пръстите ѝ блесна кипяща огнена топка.

Тълпата ахна, а мъжът се закова на място.

— Виж какво направи! — ядоса се Инок. — Сега ще ни обесят като вещици!

— Ще изгоря първия, който се опита! — заплаши Ема и раздалечи длани, за да отвори повече място за топката. — Хайде, да им покажем с кого си имат работа!

Беше време за малко представление. Бронуин започна първа: тя повдигна с една ръка момчето, което риташе безпомощно с крака, а с другата сграбчи една от решетките и започна да я огъва. Хорас пъхна лице между решетките и изпусна рояк пчели от отворената си уста, после Милърд, който бе избягал назад веднага щом момчето го усети, извика иззад тълпата:

— Ако мислите, че можете да се справите с тях, не сте се срещали с мен!

След това хвърли едно яйце във въздуха. То се извиси над тълпата и падна на близката поляна, където избухна с оглушителен трясък и метна пръст и трева чак до върховете на дърветата.

След гърмежа настъпи тишина. Никой не помръдваше и не говореше. В началото си помислих, че нашето шоу е парализирало циганите от ужас, но после, когато звънът в ушите ми утихна, осъзнах, че те се ослушват за нещо. Аз също се ослушах.

В далечината откъм пътя се чуваше шум на двигател. Чифт светлини трепнаха зад дърветата, някъде по-нататък. Светлините стигнаха завоя преди поляната и бавно продължиха към нас. Видяхме военен камион с брезентова каросерия. Отвътре се чуваха гневни гласове и лай на кучета, чиито гърла бяха пресипнали от дълга употреба, ала не можеха да се спрат, надушили отново дирята.

Това бяха гадините, които ни преследваха — и ето че ни заварваха тук, затворени в клетка и неспособни да избягаме.

Ема плесна с ръце и угаси огнената топка. Бронуин пусна момчето и то побягна. Циганите се разбягаха към фургоните и гората. След миг ние останахме сами, сякаш забравени.

Водачът се приближи към нас.

— Отворете клетката! — помоли го Ема.

Но той дори не я погледна.

— Скрийте се под сламата и да не сте гъкнали! — нареди мъжът. — И без магьоснически трикове — освен ако не искате да си тръгнете с тях.

Нямаше време за въпроси. Последното, което видяхме, преди да ни обгърне чернилка, бяха двама цигани с чергило, което тичаха към нас. После те го преметнаха върху клетката.

Настъпи мрак.

* * *

Зад чергилото се чуваше трополене на крака, обути в тежки обувки, сякаш гадините искаха да накажат дори земята, по която стъпват. Направихме както ни бе наредено и се заровихме в сламата.

Отблизо чух глас, обръщащ се очевидно към водача.

— Видяхме тази сутрин на пътя група деца. — Гласът бе със странен акцент, нито английски, нито немски. — Има награда за тяхното залавяне.

— Никого не сме срещали цял ден, господине — отвърна водачът.

— Не позволявайте на невинните им личица да ви измамят. Те са военни престъпници. Шпиони на Германия. Наказанието за укриването им е…

— Никого не крием — прекъсна го сърдито водачът. — Вижте сам.

— Ще го направя — увери го гадината. — И ако ги намерим, ще ви отрежа езиците и ще ги хвърля на нашите кучета.

После гадината се отдалечи.

— Даже не дишайте — прошепна водачът и стъпките му също се отдалечиха.

Зачудих се защо му е да лъже в наша полза, като се има предвид какво можеха да сторят гадините на неговите хора. Може би го правеше от гордост или защото бе свикнал да се чува неговата дума — или пък, хрумна ми ужасната мисъл, циганите предпочитат сами да ни убият.

Навсякъде около нас се чуваха шумове от претърсващи лагера гадини, които ритаха разни предмети, затръшваха врати и блъскаха хора. Едно дете изпищя и баща му реагира гневно, но бе накаран да замълчи с шибване с дървена палка. Беше мъчително да лежим и да слушаме как тези хора страдат — макар допреди минути да бяха готови да ни нарежат на късове.

С крайчеца на окото забелязах, че Хю се измъква от сламата и пропълзява до сандъка на Бронуин. Той пъхна пръсти под ключалката и понечи да го отвори, но Бронуин го спря.

— Какво правиш? — изсъска му тя.

— Трябва да се разправим с тях, преди да са ни открили!

Ема се надигна и пропълзя на лакти до двамата, за да чува по-добре.

— Не ставай глупав — скара се тя на Хю. — Ако хвърлим яйцата сега, ще ни направят на решето.

— И какво да правим тогава? — заяде се той. — Да лежим тук, докато ни открият?

Скупчихме се около сандъка, разговаряйки шепнешком.

— Ще чакаме да отключат вратата — предложи Инок. — После аз ще хвърля едно яйце през решетките зад нас. Това ще отвлече достатъчно дълго вниманието на гадините, за да може Бронуин да строши черепа на първия, който влезе в клетката. Така ще спечелим време да избягаме. Ще се разпръснем в покрайнините на лагера, после ще се обърнем и ще метнем яйца към центъра. Всички в радиус от трийсет метра ще се превърнат в спомен.

— Проклет да съм — промърмори Хю. — Може и да се получи.

— Но в лагера има деца! — възрази Бронуин.

Инок завъртя очи.

— Ако толкова ни е грижа за случайните жертви, може да избягаме в гората, където гадините и кучетата ще ни преследват поединично. Но ако държим да стигнем Лондон — и да оцелеем до заранта, — не го препоръчвам.

Хю потупа Бронуин по ръката, която все още лежеше върху ключалката на сандъка.

— Отвори го — подкани той. — Дай им ги.

Бронуин се поколеба.

— Не мога. Не мога да убивам деца, които не са ни сторили нищо лошо.

— Но ние нямаме друг избор! — прошепна Хю.

— Човек винаги има избор — изтъкна Бронуин.

Изведнъж се умълчахме, защото близо до долния край на клетката се чу кучешко ръмжене. Миг по-късно ярък лъч от фенер освети отвън чергилото.

— Свалете това покривало! — чу се глас. — Тук има нещо!

Всички погледнахме към Бронуин.

— Моля те — настоя Хю. — Нека поне се защитаваме.

— Това е единственият начин — добави Инок.

Бронуин въздъхна и дръпна ръка от ключалката. Хю кимна с благодарност и повдигна капака. Всички пъхнахме ръце вътре и извадихме по едно яйце — всички, освен Бронуин. После се изправихме и се обърнахме към вратата на клетката, готови за неизбежното.

Още крака в тежки обувки затрополяха към нас. Опитах се да се подготвя за предстоящото. „Бягай — рекох си. — Бягай и не поглеждай назад, а сетне хвърли яйцето.“

Но можех ли да го направя с ясното съзнание, че ще загинат и невинни? Дори за да си спася живота? Ами ако просто пусна яйцето в тревата и избягам в гората?

Нечия ръка сграбчи края на чергилото и го дръпна. То започна да се свлича настрани.

И после, тъкмо преди да ни разкрие, чергилото спря.

— Какво ти става? — попита същият груб глас.

— На ваше място щях да се отдръпна от клетката — отвърна друг глас, на водача.

Вече виждах половината небе и блещукащите между клоните на дъбовете звезди.

— Така ли? И защо? — попита другият.

— Старият Кръвокож не е хранен от дни насам — каза водачът. — Обикновено не си пада по човешко месо, но когато е гладен, не подбира особено!

След това се чу друг звук, от който дъхът ми секна — ревът на гигантска мечка. Невероятно, но изглеждаше сякаш идва от вътрешната страна на клетката, където бяхме ние. Чух гадината да надава изненадан вик, а след това да скача от платформата и да дърпа кучето със себе си.

Нямах никаква представа по какъв начин мечката се бе озовала в клетката, но знаех, че трябва да се измъкна, затова се притиснах към решетките. Видях до мен Олив, която бе запушила зяпналата си уста с юмруче, за да не извика.

Отвън войниците се смееха на човека с кучето.

— Глупак! — ядосваше се той. — Само един циганин би държал подобно животно в средата на лагер с хора!

Най-сетне събрах достатъчно кураж да се огледам. Но в клетката нямаше мечка. Какво бе надало този ужасен рев?

Войниците продължиха да претърсват лагера, ала вече избягваха да приближават клетката. След няколко минути ги чухме да се товарят обратно в камиона, после двигателят изрева и най-сетне си заминаха.

Някой дръпна чергилото. Циганите се бяха събрали около нас. Държах яйце в треперещата си ръка и се питах дали ще се наложи да го използвам.

Водачът се изправи пред нас.

— Е, добре ли сте? — попита. — Съжалявам, ако съм ви изплашил.

— Живи сме — промълви Ема, като се оглеждаше боязливо. — Но къде е тази ваша мечка?

— Вие не сте единствените с необичайни дарби — обади се един млад мъж в тълпата и после в бърза последователност изрева като мечка, после измяука, като въртеше глава по такъв начин, че сякаш звукът идваше от всички посоки. Когато се съвзехме от изненадата си, ние изръкопляскахме.

— Струва ми се, ти каза, че не са чудати — прошепнах на Ема.

— Всеки може да прави подобни циркаджийски номера — отвърна тя.

— Моля за извинение, че пропуснах да ви се представя — заговори водачът. — Името ми е Бекир Бекманатов. А вие сте наши почетни гости. — Той се поклони дълбоко. — Защо не ни казахте, че сте синдригасти?

Ококорихме се. Беше използвал другото название на необикновените, което ни бе казала мис Перигрин.

— Познаваме ли ви отнякъде? — попита Бронуин.

— Къде сте чули тази дума? — присъедини се Ема.

Бекир се усмихна.

— Ако приемете поканата ни да бъдете наши гости, ще ви обясня всичко. — Той се поклони отново и се качи на рампата, за да отключи вратата.

* * *

Настаниха ни на меки, ръчно тъкани килими и подхванахме разговор на светлината на огъня, похапвайки топла храна. Зарязах лъжицата, която ми дадоха, и сърбах направо от дървената купа, забравил напълно добрите си маниери, а по брадичката ми се стичаше топла, ароматна каша. Бекир сновеше около нас, проверяваше дали се чувстваме удобно, питаше имаме ли достатъчно храна и напитки и не спираше да се извинява за състоянието на дрехите ни, покрити с мръсни петна от сламата в клетката. Откакто бе станал свидетел на някои от способностите ни, отношението му към нас се бе променило драстично, само за няколко минути ние изминахме пътя от затворници до уважавани гости.

— Много съжалявам за начина, по който се отнесохме към вас — поде той, докато се настаняваше на една възглавница между огньовете. — Когато става дума за безопасността на моите хора, трябва да взема всички необходими предпазни мерки. В наши дни по пътищата се скитат какви ли не хора — а някои дори не са човеци. Ако ми бяхте казали само, че сте синдригасти…

— Учили са ни никога да не го казваме на никого — обясни Ема.

— Никога повече — добави Олив.

— Който и да ви е учил на това, бил е много мъдър — отбеляза Бекир.

— Откъде знаете за нас? — попита Ема. — Говорите стария език.

— Само няколко думи — отвърна Бекир. Той се загледа към пламъците, където цвърчеше месо на шишове. — Вашият и моят народ се погаждат от много време насам. Не сме чак толкова различни. Скиторим немили-недраги навсякъде по големия свят. — Той дръпна един шиш и отхапа замислено. — В известен смисъл сме съюзници. Случвало се е неведнъж през тези години ние, циганите, да вземаме ваши деца за отглеждане.

— За което сме ви благодарни — рече Ема, — а също и за вашето гостоприемство. Но с риск да прозвучи невъзпитано, не можем да останем повече при вас. Много е важно час по-скоро да стигнем Лондон. Трябва да хванем влака.

— Заради болния ви приятел? — попита Бекир и погледна към Хю, който отдавна бе престанал да се преструва на болен и нагъваше със завиден апетит, а около главата му бръмчаха щастливо рояк пчели.

— Нещо от тоя род — смънка уклончиво Ема.

Бекир се досещаше, че крием нещо, но беше достатъчно възпитан да не се рови в тайните ни.

— Тази нощ няма да има повече влакове — каза той. — Но можем да станем призори и да ви откараме на гарата, преди първият утре да е тръгнал. Става ли?

— Ще се наложи — отвърна Ема с набръчкано от тревоги чело. Макар че бяхме спестили доста време с пътуването в кервана, мис Перигрин бе изгубила цял един ден. Сега ни оставаха само два — в най-добрия случай. Но това беше утре, а поне засега бяхме на топло край огньовете и може би далече от опасностите. Трудно беше да не се насладим на това, дори само за момента.

Доста бързо се сприятелихме с циганите. Нямахме търпение да забравим случилото се между нас по-рано. Бронуин се извини на момчето, което бе взела за заложник, но Галиби махна небрежно с ръка, като да не беше станало нищо особено. Циганите не спираха да ни тъпчат с храна и пълнеха купата ми отново и отново — дори я препълниха, когато категорично отказах да ям. А когато мис Перигрин се появи с крясък изпод палтото на Бронуин и обяви, че е гладна по нейния си начин, те нахраниха и нея, като ѝ подхвърляха късчета месо във въздуха, а тя подскачаше и ги ловеше.

— Колко е изгладняла! — смееше се Олив и пляскаше с ръчички, докато птицата разкъсваше с нокти и клюн едно свинско краче.

— Е, не се ли радваш, че не им метнахме яйцата? — прошепна Бронуин на Инок.

— Ами, предполагам — отвърна той.

Циганският оркестър подхвана нова песен. Ние ядяхме и танцувахме. Убедих Ема да опише с мен един кръг около огъня и макар че обикновено се стеснявам да танцувам пред хора, този път се отпуснах. Краката ни подскачаха, ръцете ни пляскаха в ритъма на танца и за няколко чудесни минути забравихме кои сме. Успях да забравя дори опасностите и как предния ден за малко да бъдем заловени от гадините и разкъсани от един гладен или как можехме да полетим надолу в планинската пропаст. В този момент бях искрено благодарен на циганите, някаква примитивна част на ума ми се радваше на топлата храна, песните и усмихнатите лица и явно смяташе, че е достатъчно, за да забравя дебнещия мрак, макар и за малко. После песента свърши, ние се върнахме задъхани на местата си и докато постепенно се възцаряваше тишина, настроението се промени. Ема погледна към Бекир и каза:

— Мога ли да ви попитам нещо?

— Разбира се.

— Защо рискувахте живота си заради нас?

Той махна с ръка.

— Вие щяхте да сторите същото.

— Не съм сигурна в това — призна Ема. — Искам само да разбера. Дали го направихте, защото сме чудати?

— Да — отвърна той кратко. Изминаха няколко секунди. Мъжът погледна към дърветата в покрайнините на поляната, към озарените от блясъка на огъня дънери и мрака зад тях. После попита: — Искате ли да се запознаете със сина ми?

— Разбира се — съгласи се Ема.

Тя се изправи, аз и останалите — също.

Бекир вдигна ръка.

— Боя се, че той е доста срамежлив. Само ти — той посочи Ема — и ти — пръстът се завъртя към мен. — И онзи, когото чуваме, но не виждаме.

— Брей — възхити се Милърд. — А си мислех, че оставам незабележим!

Инок се отпусна на възглавницата.

— Защо винаги ме оставят? Да не би да мириша?

Към нашите приятели бързо се приближи циганка с шарена рокля.

— Докато ги няма, ще ви гледам на ръка. — Тя се обърна към Хорас. — Може би някой ден ще изкатериш Килиманджаро! — После погледна Бронуин. — О, май ще се омъжиш за богат хубавец!

Бронуин изпръхтя.

— Любимата ми мечта.

— Госпожо, аз съм този, който познава бъдещето — изпъчи се Хорас. — Нека ви покажа как се прави!

Ние тримата ги оставихме и последвахме Бекир. Приближихме един фургон, който не се отличаваше с нищо, водачът се изкатери по късата стълбичка и почука на вратата.

— Ради? — повика той тихо. — Излез, моля те. Искам да те запозная с едни хора.

Вратата се отвори и навън надзърна жена.

— Изплашен е. Не иска да стане от креслото. — Тя ни огледа внимателно, после разтвори по-широко вратата и ни покани с жест. Качихме се по стълбите и влязохме, привели глави, в тясно, уютно помещение, което, изглежда, бе едновременно дневна, спалня и кухня. Имаше легло под тесния прозорец, маса и стол, малка печка с комин, щръкнал през покрива, и всичко, което е нужно, за да издържиш месеци наред по пътищата.

В единственото кресло седеше момче. Държеше в скута си тромпет. Осъзнах, че го бях видял да свири с циганския оркестър. Явно беше синът на Бекир, а жената, предположих, е негова съпруга.

— Ради, свали си обувките — помоли жената.

Момчето не вдигаше поглед от пода.

— Трябва ли? — попита то.

— Да — кимна Бекир.

Момчето изхлузи едната обувка, после и другата. В началото не бях сигурен какво виждам — нямаше нищо в обувките му. Сякаш нямаше крака. Но все пак го бях видял да протяга ръце към обувките, значи те бяха нахлузени на нещо. Междувременно Бекир го помоли да стане и момчето се надигна неохотно от креслото. Изглеждаше сякаш левитира, краищата на панталоните му се поклащаха пусти на няколко сантиметра над пода.

— Започна да изчезва преди няколко месеца — сподели жената. — Отпърво само пръстите. После петите. А по-нататък целите крака. Нищо от това, което му давах — нито тинктурата, нито тоникът, — имаха някакъв изцеляващ ефект върху него.

Значи все пак имаше крака — но невидими.

— Не знаем какво да правим — призна Бекир. — Мислех си, че ако с вас има знахар…

— Това неговото не се лекува — обади се Милърд и при звука на гласа му откъм пусто пространство момчето подскочи стреснато. — С него сме от един вид. При мен също започна така. Не съм се родил невидим, ставаше малко по малко.

— Кой говори? — попита момчето.

Милърд взе кърпата, оставена на края на леглото, и я уви около лицето си. Под нея се оформи нос, чело и уста.

— Ето ме — рече той и се приближи. — Не се бой.

Пред погледите ни момчето вдигна ръка и докосна бузата на Милърд, после челото и косата — чийто цвят и прическа за мен оставаха загадка, — и дори леко я дръпна, сякаш проверяваше истинска ли е.

— Ти си тук — възкликна то с ококорени от почуда очи. — Наистина си тук!

— И ти ще си тук, дори след като останалото изчезне — каза Милърд. — Ще видиш. Не боли.

Момчето се усмихна и като видя това, жената се подпря отмаляла на Бекир.

— Бог да те благослови — промълви тя с просълзени очи. — Благословен да си.

Милърд се наведе към изчезналите крака на Ради.

— Няма от какво да се боиш, момчето ми. Всъщност, когато привикнеш да си невидим, ще откриеш, че това си има и някои предимства…

И докато ги изброяваше, Бекир се върна при вратата и кимна на Ема и мен.

— Да ги оставим — предложи той. — Сигурен съм, че има доста неща, за които да си говорят.

Оставихме момчето насаме с Милърд и майка му. Когато се върнахме при лагерния огън, там почти всички, чудати и цигани, се бяха събрали около Хорас. Той стоеше върху повален дънер пред слисаната гадателка, затворил очи, положил едната си ръка на челото ѝ и когато го доближихме, сякаш разказваше сън:

— … а внукът на твоя внук ще управлява огромен кораб, който снове между Земята и Луната като градски автобус, на Луната ще си има къщурка, но ще изостане с плащането на ипотеката и ще му се наложи да вземе заеми, а една от лихварките ще е хубава млада жена, в която ще се влюби, само дето това няма да е като земната любов заради разликата в гравитацията…

Спряхме в края на тълпата.

— Той наистина ли познава? — попитах Ема.

— Може би — отвърна тя. — Но нищо чудно да се майтапи с нея.

— А защо не може да вижда нашето бъдеще, щом вижда нейното?

Ема сви рамене.

— Талантът на Хорас може да е отчайващо безполезен. Когато става дума за непознати, прогнозите му са доста точни, около нас обаче умът му направо блокира. Изглежда, колкото по-емоционално е обвързан с някого, толкова по-малко вижда в бъдещето. Чувствата замъгляват дарбата му.

— Не е ли така с всички нас? — чух глас зад нас и когато се обърнах, видях Инок да стои отзад. — Ема, скъпа, и като стана дума за това, надявам се, че не разсейваш твърде много нашия американец. Трудно е да следиш за близостта на гладни, когато в ухото ти е опрян езикът на млада жена.

— Не плещи гадости! — скастри го Ема.

— Не бих могъл да пренебрегна усещането дори да исках — рекох, ала внезапно бях споходен от смразяващата мисъл, че Инок ревнува.

— Да чуем сега за вашата тайна среща — продължи Инок. — Тези цигани наистина ли ни пазят заради някакъв митичен съюз, за който дори не сме чували?

— Синът на водача е чудат — обясни Ема. — Надяват се, че ние можем да му помогнем.

— Ама че безумие — въздъхна Инок. — Нима заради едно момче за малко да позволят да бъдат разфасовани от онези войници? А говорим за чувства, които замъглят дарбата! Мислех, че смятат да ни държат като роби заради способностите ни или поне да ни продадат на някой цирк — но както винаги съм надценявал хората.

— О, иди да си поиграеш с някое мъртво животно — озъби се Ема.

— Никога няма да разбера деветдесет и девет процента от човечеството — оплака се Инок и се отдалечи, като поклащаше глава.

— Понякога си мисля, че половината от това момче е бездушна машина въздъхна Ема. — Плът отвън и метал отвътре.

Засмях се, ала тайно се зачудих дали Инок не е прав. Постъпката на Бекир наистина граничеше с безумие. От друга страна, ако Бекир е луд, то значи и аз съм такъв. Какво още бях готов да пожертвам заради едно момиче? Въпреки любопитството, въпреки дядо ми, въпреки дълга ни към мис Перигрин, всъщност аз бях тук — сега — по една-единствена причина: защото от деня, в който срещнах Ема, знаех, че искам да съм част от нейния свят. Това не правеше ли и мен безумец? Или сърцето ми бе твърде лесна плячка?

„Сигурно и на мен би ми бил полезен малко метал отвътре“ — рекох си. Ако сърцето ми бе с по-устойчива броня, къде щях да съм сега?

Ясно къде — у дома, погълнат от сивото всекидневие. Ще давя скуката с видеоигри, ще работя на смени за „Първа помощ“. И ще умирам отвътре — ден след ден. От самосъжаление.

„Страхливец. Слабо, жалко хлапе. Щеше да профукаш едничкия си шанс.“

Но не го направих. Протегнах ръце към Ема, рискувайки всичко, и продължавах да го рискувам всеки ден — ала с това се бях озовал в един свят, който дори не бих могъл да си представя; свят, в който хората бяха по-живи от всеки, когото познавах преди, в който вършех неща, за които не съм и мечтал, и оцелявах в ситуации, за които не бих си помислил. И всичко това, защото си позволих да почувствам нещо към едно чудато момиче.

Въпреки всички неприятности и опасности, в които се бяхме забъркали, въпреки неоспоримия факт, че този странен свят бе започнал да се руши в мига, когато го открих за себе си, аз бях искрено радостен, че съм тук. Въпреки всичко този необичаен и чудат живот се оказа нещото, което винаги съм искал. Странно, помислих си, как е възможно да живееш едновременно в мечта и кошмар.

— Какво има? — попита ме Ема. — Защо си се втренчил в мен?

— Исках да ти благодаря.

Тя сбърчи носле, сякаш бях изтърсил нещо смешно.

— За какво да ми благодариш?

— Ти ми даде сила, за която дори не знаех, че притежавам. Направи ме по-добър.

Тя се изчерви.

— Не зная какво да кажа.

Ема, светла душа. Имам нужда от огъня ти — от този вътре в теб.

— Не е необходимо да казваш нищо — рекох. След това ме споходи силното желание да я целуна и аз го направих.

* * *

Макар че бяхме уморени до смърт, циганите бяха в празнично настроение и изглежда, бяха твърдо решени да продължат с веселбата. След няколко чашки сладка, миришеща на кафе течност и още няколко песни успяха да ни спечелят. Те бяха родени разказвачи и забележителни певци, и се отнасяха с нас сякаш сме техни далечни и доскоро изгубени братовчеди. Останахме будни до среднощ, разменяйки си истории. Момъкът, който имитираше мечката, ни смая с няколко вентрилоквистични трикове, толкова добри, че почти повярвах, че куклите му са живи. Явно си падаше по Ема и направи цялото представление заради нея, като често ѝ се усмихваше, но тя се престори, че не го забелязва, и държеше демонстративно ръката ми. По-късно циганите ни разказаха как през Първата световна война британската армия им реквизирала конете и известно време нямало с какво да теглят фургоните си. Няколко месеца живели в една гора — в същата тази гора, — докато един ден в лагера им нахлули кози с дълги рога. Уж изглеждали диви, ала се хранели от ръка и на някого му хрумнало да впрегне една във фургон. Тези кози се оказали почти толкова силни, колкото и изгубените коне. Така че циганите най-сетне можели отново да поемат на път и до края на войната фургоните им били теглени от тези необичайно силни кози, заради което из Уелс се прочули като Хората с козите. За доказателство те показаха снимка на чичото на Бекир, возещ се на теглена от козел карета. Знаехме, без никой да го казва, че това е било изгубеното стадо чудати кози, за които говореше Адисън. След войната армията върнала конете на циганите и тъй като от козите вече нямало нужда, те се изгубили в гората.

Постепенно огньовете изгаснаха, циганите ни постлаха на тревата и ни изпяха приспивна песен, от която аз се унесох като малко момче. Вентрилоквистът дойде да пожелае лека нощ на Ема. Тя го прогони, но преди това той успя да ѝ пъхне в ръката поздравителна картичка. На гърба имаше адрес в Кардиф, откъдето той прибираше пощата на всеки няколко месеца, когато циганите спираха наблизо. Отпред бе неговата снимка с куклите и кратка бележка, посветена на Ема. Тя ми я показа и се изкиска, но на мен ми стана мъчно за младежа. Вината му бе единствено, че я харесва — също както и аз.

Сгуших се на постелката до Ема, в покрайнините на гората. Тъкмо когато заспивах, чух стъпки в тревата до нас. Отворих очи, но не видях никого. Беше Милърд, върнал се, след като бе разговарял цяла вечер с момчето на водача.

— Иска да дойде с нас — съобщи той.

— Кой? — попита Ема сънено. — Къде?

— Онова момче. С нас.

— А ти какво му каза?

— Казах му, че идеята не е добра. Но не посмях да му откажа.

— Знаеш, че не можем да вземаме никого с нас — изтъкна Ема. — Той ще ни забави.

— Зная, зная — отвърна Милърд. — Но той изчезва много бързо и е изплашен. Скоро ще бъде съвсем невидим и се бои, че някой ден ще изостане от кервана и циганите няма да забележат, след което ще се изгуби в гората и ще стане плячка на вълците и паяците.

Ема изпъшка и се обърна с лице към Милърд. Той нямаше да ни остави да заспим, докато този въпрос не бъде решен.

— Разбирам, че ще е разочарован — въздъхна тя. — Но е невъзможно. Съжалявам, Мил.

— Няма нищо — промърмори унило Милърд. — Ще ида да му съобщя тъжната новина.

Той стана и се отдалечи.

Ема въздъхна и после известно време се въртеше неспокойно.

— Постъпи правилно — прошепнах. — Не е лесно да си някой, когото всички търсят.

Тя не отговори, но се сгуши в гърдите ми. Постепенно двамата се унесохме и шепотът на поклащащите се от вятъра клони, както и равномерното дишане на конете ни помогнаха да заспим.

* * *

Беше нощ на неспокоен сън и лоши сънища, прекарах я така, както и предния ден — преследван от глутница кошмарни кучета. На сутринта бях изтощен. Ръцете и краката ми тежаха като че бяха налети с олово, главата ми сякаш бе натъпкана с памук. Може би щях да се чувствам по-добре, ако изобщо не бях спал.

Бекир ни събуди на зазоряване.

— Хайде ставайте, синдригасти! — провикна се той и ни замери с парчета твърд като тухла хляб. — Ще имате достатъчно време да спите, когато умрете!

Инок чукна своето парче в един камък и звукът бе като от дърво.

— Ако закусваме такива неща, скоро ще сме умрели.

Бекир разчорли косата му и се ухили.

— О, я стига. Къде е чудатият ти дух тази сутрин?

— В тоалетната — промърмори Инок и се зави през глава.

Бекир ни даде десет минути да се приготвим за пътуването до града. Държеше на обещанието си и смяташе да ни откара там, преди да потегли първият влак. Станах, намерих кофа с вода, наплисках лице и измих зъби с пръст. О, как ми липсваше четката за зъби. Как тъгувах по конеца за чистене, по дезодоранта с ухание на океански бриз. Какво ли не бих дал сега да се озова в някоя дрогерия на „Първа помощ“.

Бих дал царство за чифт чисти гащи!

Смърдящ на слама, аз захрусках невероятно твърдия хляб, докато циганите и децата им ни гледаха с натъжени лица. Сякаш по някакъв начин се досещаха, че снощното празненство ни е било последното, преди да ни отведат на бесилото. Опитах се да ги поразведря.

— Всичко е наред — заговорих едно момче, което изглеждаше като че всеки миг ще се разплаче. — Ще се справим.

То ме гледаше като да съм проговорил призрак, с големи и изпълнени с недоверие очи.

Докараха осем коня, водени от осмина ездачи — по един за всеки от нас. Конете щяха да ни откарат в града много по-бързо, отколкото фургоните. Но аз ги гледах уплашено.

Никога не бях яздил кон. Вероятно бях почти единственото сравнително богато американско момче, което не го бе правило. И не защото не смятах, че конете са красиви, великолепни създания, апогей на животинската еволюция и прочее, и прочее — просто не вярвах, че което и да било животно гори от желание да бъде яхано и яздено от човек. Освен това конете са много големи, с яки мускули и едри, остри зъби, и винаги ме гледаха сякаш знаеха, че се страхувам, готови да се възползват от първата възможност да ми теглят един къч. Да не говорим за невъзможността да се постави предпазен колан на кон — а от друга страна, конете можеха да препускат почти толкова бързо, колкото колите, само че друсаше повече. Ето защо цялото това начинание ми се струваше нежелателно.

Разбира се, запазих тези разсъждения за себе си. Стиснах зъби, надявайки се, че ще оцелея достатъчно дълго, за да умра по начин, по-интересен от този да паднеш от кон.

Още след първото юууупааа ние се понесохме в галоп. Мигом забравих за достойнството си и се вкопчих в циганина на седлото пред мен, който държеше юздите — стана толкова бързо, че дори нямах възможност да се сбогувам с останалите, дошли да ни изпратят. Което беше за предпочитане, тъй като разделите никога не са били силната ми страна, а напоследък животът се бе превърнал в нескончаема поредица от такива. Сбогом, сбогом, сбогом.

Препускахме. Бедрата ми изтръпнаха от притискането в коня. Бекир водеше групата, чудатият му син седеше зад него на седлото. Момчето яздеше с изправен гръб и разперени встрани ръце, спокойно и уверено, истински контраст с предната вечер. Тук, сред циганите, той бе във вихъра си. Нямаше нужда от нас. Това бяха неговите хора.

След време забавихме до тръс и аз събрах смелост да отлепя лице от гърба на ездача и да огледам пейзажа. Гората бе преминала в поле. Спускахме се в долина, в средата ѝ имаше градче, което оттук изглеждаше не по-голямо от пощенска марка и обрамчено от всички страни с гъста зеленина. Към него от изток описваше дъга дълъг бял пушек — димящият дъх на влак.

Бекир дръпна юздите на коня пред градската порта.

— Ние сме дотук — обяви той. — В града не гледат на нас с добро око. Не е необходимо да привличаме внимание и върху вас.

Беше трудно да си представиш, че някой би изпитвал недоверие към тези толкова мили хора. Но от друга страна, тъкмо предразсъдъците бяха причина чудатите да странят от обществото. Ето в какво се бе превърнал този тъжен свят.

Ние слязохме от конете. Изправих се зад другите, надявайки се, че никой няма да забележи разтрепераните ми крака. Тъкмо когато се готвехме да тръгнем, момчето на Бекир скочи от коня и извика:

— Чакайте! Вземете ме с вас!

— Мислех, че ще поговориш с него — изсъска Ема на Милърд.

— Поговорих — рече Милърд.

Момчето извади пътна торба от джоба на седлото и я метна на рамо. Беше се подготвил.

— Мога да готвя — продължи то, — да сека дърва, да яздя кон, да връзвам всякакви възли!

— Някой да го награди с почетна значка — подхвърли Инок.

— Боя се, че е невъзможно — каза с мек глас Ема.

— Но аз съм като вас — и ще ставам все повече, с течение на времето! — Момчето се зае да си разкопчава панталона. — Вижте какво става с мен!

Преди някой да го спре, то пусна панталоните до глезени. Момичетата нададоха смутени възклицания и обърнаха глави. Хю извика:

— Не си сваляй гащите, отчаян нещастнико!

Но нямаше какво да се види — момчето вече бе изчезнало до пояса. Когато втренчих поглед в долния край на тялото му, зърнах само да прозират полупрозрачни черва.

— Вижте колко много изчезна от вчера досега — продължи Ради с глас, в който се долавяше паника. — Скоро ще се изгубя напълно!

Циганите го зяпаха с ококорени очи и шепнеха развълнувано. Дори конете изглеждаха изплашени, защото се дръпнаха от полупрозрачното момче.

— Проклет да съм! — възкликна Инок. — Той е само наполовина тук.

— О, бедният — въздъхна Бронуин. — Не може ли да го вземем?

— Ние не сме пътуващ цирк, та да прибираш всеки, който ти е симпатичен — озъби се Инок. — Тръгнали сме на опасна мисия да спасим нашата имбрин и сега не е време да се превръщаме в детегледачи на объркани нови чудати!

Момчето ни гледаше с пълни със сълзи очи. Торбата му се свлече от рамото и тупна на земята.

Ема дръпна Инок настрана.

— Това беше твърде грубо — скастри го тя. — Извини се веднага!

— Няма. Само си губим безценното време.

— Тези хора ни спасиха живота!

— Нямаше да се налага да го спасяват, ако не ни бяха затворили в оная гадна клетка!

Ема се предаде и се обърна към момчето.

— При други обстоятелства щяхме да те приемем с разтворени обятия. Но точно в този момент нашата цивилизация и начинът ни на живот са под заплаха да бъдат унищожени. Така че, сам разбираш, моментът е неподходящ.

— Не е честно — извика момчето. — Защо не съм започнал да изчезвам по-рано? Защо е трябвало да се случи чак сега?

— Способностите на всеки чудат се проявяват, когато им е отредено — намеси се Милърд. — При някои още в ранна детска възраст, при други едва когато порастат. Веднъж чух един от нас да разправя, че не знаел, че може да левитира със силата на ума си, докато не станал на деветдесет и две.

— Аз съм била по-лека от въздуха от мига, когато съм се родила — заяви гордо Олив. — Изскочила съм от мама и съм литнала към тавана на болничната стая! Единственото, което ми попречило да изхвърча през прозореца и да се изгубя сред облаците, била пъпната връв. Казват, че докторът припаднал от уплаха.

— Ти все още плашиш хората, миличка — потупа я Бронуин.

Милърд, видим благодарение на шлифера и обувките, които носеше, пристъпи към момчето.

— Какво мисли баща ти за всичко това? — попита той.

— Истината е, че ние не искаме да си тръгва — обади се Бекир. — Но как бихме могли да се грижим за сина си, когато дори не го виждаме? Той реши да ни напусне и се питам дали няма да е на по-добро място сред вас.

— Обичате ли го? — попита без заобикалки Милърд. — Той обича ли ви?

Бекир смръщи вежди. Той беше човек с традиционни възгледи и въпросът му се стори смущаващ. Но след като помърмори и сумтя, отвърна:

— Разбира се. Той е мое дете.

— Тогава вие сте неговият вид — заключи Милърд. — Мястото на момчето е при вас, не при нас.

Бекир не бе от хората, които издаваха чувствата си пред околните, но този път го видях да стиска челюст, а очите му трепнаха. Той кимна, сведе глава към сина си и рече:

— Хайде, момче. Вземи си торбата и да вървим. Майка ти ще ти направи чай.

— Добре, тате — отвърна момчето, което изглеждаше едновременно разочаровано и облекчено.

— Всичко ще бъде наред — увери го Милърд. — Дори по-добре, отколкото си мислиш. А когато приключим с нашата работа, ще те потърся. Има и други като нас по широкия свят. Двамата с теб ще ги издирим.

— Обещаваш ли? — попита момчето и в очите му блесна надежда.

— Обещавам — отвърна Милърд.

След тези думи момчето се метна на коня на баща си, а ние се обърнахме и минахме през градската порта.

Шеста глава

Градът се наричаше Въглен. Не Въгленград или Въглено село. Просто Въглен. Черният прахоляк беше навсякъде, натрупан на неравни купчинки около вратите на къщите, бълващ от комините като мазен дим, намацан по връхните дрехи на бързащите за работа мъже. Втурнахме се право към гарата в плътна групичка.

— Внимавайте сега — предупреди ни Ема. — Никакви приказки. Очите сведени.

Отдавна изградено правило гласеше, че трябва да избягваме ненужен визуален контакт с нормалните, защото погледите могат да доведат до разговори, разговорите до въпроси, а необикновените нерядко отвръщаха на тези въпроси по начин, който предизвикваше нови въпроси. Разбира се, ако нещо можеше да породи въпроси, то несъмнено бе група мърляви деца, поели нанякъде във военно време — особено когато на рамото на едно от момичетата стърчи голяма птица с остри нокти, — но жителите на градчето сякаш не ни забелязваха. Те пристъпваха от крак на крак на опашки пред пералните и вратите на кръчмите, стрелваха ни за кратко с очи и поглеждаха настрана — очевидно си имаха свои грижи.

Гарата беше толкова малка, та се зачудих дали влаковете изобщо спират тук. Единственото покрито място бе гишето за билети, малка будка в средата на открития перон. В будката имаше дълбоко заспал мъж с килнали се на една страна на носа му очила с дебели като дъна на шишета стъкла.

Ема почука рязко на прозорчето и чиновникът се събуди стреснато.

— Осем билета до Лондон! — рече тя. — Трябва да сме там още днес следобед.

Мъжът ни разглеждаше внимателно през очилата. Свали ги, избърса ги и ги сложи отново, сякаш да се увери, че вижда както трябва. Сигурен съм, че бяхме поразителна гледка — изцапани с кал дрехи, сплъстени и разчорлени коси. Вероятно и понамирисвахме.

— Съжалявам — отвърна чиновникът. — Влакът е пълен.

Огледах се. Освен няколко души, дремещи по пейките, перонът бе пуст.

— Това е абсурдно! — възмути се Ема. — Осигурете ни незабавно билетите, инак ще се оплача на железопътната управа, че дискриминирате децата!

Аз вероятно бих избрал по-внимателен подход, но Ема нямаше търпение да се разправя с важничещи дребни бюрократи.

— Ако изобщо съществува подобно правило, съмнявам се, че може да се приложи спрямо вас — заяви чиновникът и вирна нос. — Сигурно сте чували, че сме във война и има далеч по-важни неща за транспортиране по железопътните линии на нейно кралско величество от деца и животни! — Той изгледа навъсено мис Перигрин. — Във всеки случай не е позволено да пътуват животни!

Един влак навлезе със свистене в гарата и закова на перона. Кондукторът подаде глава от прозореца и се провикна:

— Осем и трийсет за Лондон! Всички да се качват!

Дремещите по пейките пътници се надигнаха и забързаха към вратите.

Мъж със сив костюм ни изтика от гишето и подаде банкнота на продавача. Той взе билет в замяна и забърза към влака.

— Казахте, че е пълен! — ядоса се Ема и затропа отново по стъклото. — Казахте, че няма билети!

— Този джентълмен си купи билет за първа класа — сопна се чиновникът. — А сега се махайте оттук, досадни малки просяци! Идете да бъркате другаде по джобовете на хората!

Хорас пристъпи към прозорчето.

— Както е известно, просяците не разполагат с големи суми пари — натърти той, пъхна ръка под палтото си, извади тлъста пачка с банкноти и я шляпна на гишето. — Щом продавате само билети първа класа, значи такива искаме!

Чиновникът се понадигна, облещил очи в пачката. Ние също се бяхме облещили, тъй като нямахме ни най-малка представа откъде може Хорас да се е сдобил с нея. Чиновникът прелисти с пръст банкнотите и възкликна:

— Брей, че това ще стигне да купите целия вагон първа класа!

— Ами дайте ни вагона тогава! — каза Хорас. — Така ще сте сигурен, че няма да окрадем никого.

Лицето на чиновника почервеня.

— Д-да, с-сър — запелтечи той, — надявам се, ще приемете на шега предишните ми коментари…

— Просто ни дайте проклетите билети, за да можем да се качим на влака!

— Веднага, сър!

Чиновникът побутна снопче с билети първа класа.

— Приятно пътуване! — пожела ни той. — И моля ви, госпожици и господа, не казвайте на никого, че сте го чули от мен, но на ваше място щях да скрия тази птица. Кондукторите никак няма да я харесат, независимо дали сте в първа класа, или не.

Докато се отдалечавахме от гишето с нашите билети, Хорас бе изпъчил гърди като паун.

— Откъде, за бога, имаш толкова много пари? — попита Ема.

— Спасих ги от едно чекмедже в гардероба на мис Перигрин, преди да изгори къщата — обясни Хорас. — Приших си таен джоб на палтото, за да са на сигурно място.

— Хорас, ти си гений! — възкликна Бронуин.

— Един истински гений би ли дал всичките ни пари просто така? — смръщи се Инок. — За какво ни е цял вагон първа класа?

— За нищо — призна Хорас. — Но беше приятно да видиш физиономията на онзи, тип, нали?

— Предполагам, че си прав.

— Истинската природа на парите е да манипулират другите и да ги карат да се чувстват по-нисши от теб.

— Не съм съвсем сигурна в това — противопостави се Ема.

— Майтапих се, бе! — засмя се Хорас. — Всъщност са, за да си купуваш дрехи.

Готвехме се да се качим във влака, когато кондукторът ни спря.

— Да видя билетите ви! — нареди той и докато протягаше ръка към снопчето в ръката на Хорас, забеляза, че Бронуин крие нещо под палтото. — Какво държиш там? — попита и я изгледа подозрително.

— Какво да държа тук? — отвърна с въпрос Бронуин, опитвайки се да изглежда невъзмутима, като същевременно прикриваше подутината на палтото.

— Под палтото там! — посочи с пръст кондукторът. — Не си играй с мен, момиче!

— Ами това е… ааа… — Бронуин се опитваше да измисли някакво обяснение, но не успя. — Птица?

Главата на Ема клюмна. Инок закри очи с длан и изстена.

— Във влака са забранени домашни животни! — излая кондукторът.

— Но вие не разбирате — заговори Бронуин. — Имам я от съвсем малка… и ние трябва да се качим във влака… платили сме цяло състояние за билетите!

— Разпорежданията са си разпореждания! — отвърна кондукторът, чието търпение се изчерпваше. — Не си играйте с мен!

Ема внезапно повдигна обнадеждено глава.

— Играчка! — рече тя.

— Моля? — погледна я кондукторът.

— Това не е истинска птица, сър. Не сме си и помисляли да нарушаваме разпорежданията. Това е любимата играчка на сестра ми и тя се уплаши, че искате да ѝ я вземете. — Ема плесна с ръце и ги разпери умолително. — Няма да отнемете любимата играчка на едно дете, нали?

Кондукторът погледна Бронуин със съмнение.

— Изглежда ми малко големичка за играчки, не мислите ли?

Ема се наведе към него и прошепна:

— Тя е бавноразвиваща се…

Бронуин се намръщи, но нямаше избор и трябваше да се преструва. Кондукторът пристъпи към нея.

— Да видим тогава тази твоя играчка.

Моментът на истината. Затаихме дъх, докато Бронуин разтваряше палтото и бавно вадеше отдолу мис Перигрин. Когато зърнах птицата, за един ужасен миг си помислих, че е мъртва. Мис Перигрин бе застинала напълно неподвижно и лежеше на ръката на Бронуин със затворени очи и изпружени крачета. А после осъзнах, че тя също е влязла в ролята си.

— Видяхте ли? — попита Бронуин. — Птичката ми не е истинска. Препарирана е.

— Одеве я видях да мърда! — възрази кондукторът.

— Ами тя е… навива се… с пружина — заговори припряно Бронуин. — Гледайте!

Бронуин коленичи и положи мис Перигрин на земята до себе си, сетне пъхна ръка под крилото и завъртя ръка. Миг по-късно мис Перигрин отвори очи и започна да пристъпва в кръг, клатейки механично глава и протягайки крака сякаш са на пружини. Не след дълго забави ход, после спря и отново застина. Изпълнение, достойно за малък „Оскар“.

Кондукторът изглеждаше почти убеден — но не напълно.

— Добре — измънка той, — щом е играчка, ще те помоля да я прибереш в сандъка. — Той кимна към сандъка на Бронуин, поставен на перона.

— Това не е… — поде колебливо Бронуин.

— Да, разбира се, няма проблеми — прекъсна я Ема и отвори ключалките на сандъка. — Хайде, прибери я веднага, сестричке!

— Ами ако вътре не ѝ стига въздухът! — попита с яростен шепот Бронуин.

— Тогава ще пробием отстрани дупки! — отвърна по същия начин Ема.

Бронуин вдигна внимателно мис Перигрин и я положи в сандъка.

— Съжалявам, госпожо — прошепна тя, докато спускаше капака.

Кондукторът най-сетне взе билетите ни.

— Първа класа! — изненада се той. — Вагонът ви е най-отпред. — Той посочи далечния край на перона. — Най-добре побързайте!

— Сега ни го казва — ядоса се Ема, обърна се и хукна по перона.

С пуфтене и металическо скърцане влакът започна да се плъзга край нас. Засега се местеше съвсем бавно, но с всяко завъртане на колелата скоростта му нарастваше.

Най-сетне се изравнихме с посочения вагон. Бронуин първа скочи в отворената врата. Тя остави сандъка на пътеката и подаде ръка на Олив.

И тогава зад нас се чу нов глас:

— Спрете! Махнете се оттам!

Не беше гласът на кондуктора. Този бе по-дълбок и по-властен.

— Кълна се — изпъшка Инок, — че ако още някой се опита да ни попречи да се качим във влака…

Отекна изстрел и от уплаха краката ми се заплетоха. Блъснах се във вратата и паднах на перона.

— Казах да спрете! — изрева гласът и когато погледнах през рамо, видях облечен в униформа войник, подпрял коляно в позиция за стрелба и насочил пушка към нас. Той пусна още два куршума над главите ни, за да придаде повече тежест на командата. — Слизайте от влака и коленичете! — нареди и закрачи към нас.

Помислих си да побягна, но после видях очите на войника и изпъкналите им, лишени от зеници ябълки ме разубедиха. Беше гадина и аз знаех, че не би се поколебал и за миг да ни застреля. По-добре да не му даваме повод.

Бронуин и Олив вероятно си бяха помислили същото, защото слязоха от вагона и застанаха на колене до нас.

„А бяхме толкова близо — помислих си. — Толкова близо.“

Междувременно влакът напусна перона без нас и надеждата да спасим мис Перигрин отлетя с парата от комина.

„Както и самата мис Перигрин“ — осъзнах стъписано. Бронуин бе оставила сандъка във вагона! Скочих инстинктивно и без да мисля, вече се готвех да хукна след влака, когато пред лицето ми се показа дулото на пушка и аз усетих, че в миг и последната капчица сила напуска мускулите ми.

— Нито крачка — произнесе бавно войникът.

Отпуснах се обратно на колене.

* * *

Бяхме коленичили с вдигнати ръце и лумкащи сърца. Войникът описа кръг около нас, с насочена пушка и свит на спусъка пръст. От доктор Голън насам не бях заставал толкова близо до гадина. Носеше стандартна британска военна униформа — кафява риза, напъхана във вълнен панталон, черни обувки и шлем — но дрехите му стояха нескопосано като на чучело, панталоните бяха смачкани, шлемът бе килнат назад. Изглеждаше изнервен и непрестанно въртеше глава, докато ни оглеждаше. Сигурно защото ние имахме числено превъзходство, а и макар да бяхме група невъоръжени деца, ние бяхме отговорни за смъртта на една гадина и двама гладни през изминалите три дни. Боеше се от нас и това, повече от всичко, ме караше да се страхувам от него. Страхът му го правеше непредсказуем.

Той откачи радиостанцията от колана си и заговори в нея. В началото се чуваше само статичен шум, но след малко дойде отговорът. Всичко беше в кодове, не разбрах нито дума.

Нареди ни да станем. Ние се изправихме.

— Къде отиваме? — попита покорно Олив.

— На разходка — отвърна той. — Една приятна, добропорядъчна разходка.

Говореше с равен глас, като произнасяше отчетливо думите, и това ме наведе на мисълта, че е от другаде и се старае да имитира британски акцент, но не се справяше съвсем добре. Гадините би трябвало да са майстори на дегизировката, но този очевидно не бе от най-добрите им ученици.

— Никой да не изостава от редичката — нареди той и ни изгледа един по един. — Няма да тичате. Имам петнайсет патрона в пълнителя — достатъчно за по две дупки във всеки от вас. И не си мисли, че не виждам сакото ти, невидимо момченце. Накараш ли ме да те гоня, ще ти отрежа невидимите палци за сувенири.

— Да, сър — рече Милърд.

— Без приказки! — кресна войникът. — А сега, ходом марш!

Минахме покрай будката, но чиновника вече го нямаше, прекосихме перона и излязохме на улицата. Предишния път, когато минавахме през Въглен, никой не ни обръщаше внимание, но сега минувачите въртяха глави като бухали след нас, а ние пристъпвахме в редица под дулото на пушката. Войникът ни държеше близо един до друг и ни скастряше всеки път, когато някой изоставаше. Аз бях най-отзад, той зад мен и докато вървяхме, чувах да потраква паласката му. Подкара ни в посоката, от която бяхме дошли, вън от града.

В главата ми си даваха среща всякакви планове за бягство. Да се разпръснем. Не — ще застреля поне няколко от нас. Някой да се престори, че припада насред пътя, другият зад него ще се спъне и в бъркотията… не, войникът изглеждаше твърде предпазлив, за да позволи да го съборят. Някой от нас трябва да се приближи и да го обезоръжи.

Аз. Нали бях най-близо. Ако забавя ход, оставя го да ме застигне и после се нахвърля върху него… но кого мамех? Аз не съм филмов герой. Бях толкова изплашен, че едва си поемах дъх. Той бе с десет години по-възрастен от мен и държеше пушката насочена в гърба ми. Ще ме застреля в мига, когато се обърна, и ще ме остави да умра на пътя. Да умра от глупост, не в проява на героизъм.

Отзад се чу шум от приближаващ се джип, който постепенно забави ход. Вътре имаше двама войници и макар и двамата да носеха тъмни очила, знаех какво се крие зад тях. Гадината на мястото до шофьора кимна одобрително на войника — добра работа, — обърна се и втренчи поглед в нас. От този момент не сваляше очи от нас, поставил ръка на пушката си.

Сега вече имахме ескорт и от една гадините бяха станали три. Всякаква надежда за бягство се беше изпарила.

Вървяхме и вървяхме, обувките ни хрущяха по чакълестия път, а джипът бръмчеше зад нас като евтина косачка. Градчето изчезна в далечината и от двете страни се появиха ферми с пустеещи, незасяти полета. Войниците не размениха нито дума. Имаше нещо механично в тях, сякаш им бяха извадили мозъците, за да ги заменят с машинки. Гадините по правило се смятаха за много умни, но тези ми приличаха по-скоро на търтеи. Тогава чух бръмчене край ухото си и когато вдигнах глава, забелязах, че една пчела кръжи около главата ми, а сетне отлита.

„Хю — рекох си. — Какво е намислил?“

Потърсих го в редицата, разтревожен, че може да подготвя нещо, заради което да ни застрелят — но не го видях.

Преброих хората пред мен. Един, два, три, четири, пет, шест. Пред мен беше Ема, после Инок, Хорас, Олив, Милърд и Бронуин.

„Къде е Хю?“

Едва не подскочих във въздуха. Хю го нямаше! Това означаваше, че не са го заловили заедно с нас. Все още е на свобода! Може би в суматохата на гарата се бе скрил в пролуката между влака и платформата или е скочил във влака, без войникът да го забележи. Чудех се дали не ни следва — едва се сдържах да не погледна назад, но се уплаших, че ще го издам.

Все пак се надявах да не е там, защото тогава вероятно щеше да е с мис Перигрин. Инак как ще я намерим отново? И какво ще стане с нея, ако ѝ свърши въздухът в затворения сандък? Какво всъщност правят с изоставен багаж през 1940-а?

Лицето ми бе зачервено, гърлото ми се свиваше болезнено. Имаше твърде много неща, от които да се страхувам, стотици ужасни възможности, които се надпреварваха в ума ми.

— Върни се в редицата! — извика войникът и аз осъзнах, че говори на мен, че в трескавото си състояние съм се отдалечил от средата на пътя. Побързах да заема мястото си зад Ема, която ме погледна умоляващо през рамо — не го ядосвай! — и си обещах да не се разсейвам.

Вървяхме в изнервящо мълчание, напрежението се усещаше като статично електричество. Виждах как Ема стиска и разтваря юмруци, Инок клатеше глава и си шепнеше, а Олив пристъпяше неравномерно. Изглежда, бе само въпрос на време някой от нас да предприеме някой отчаян ход и тогава куршумите щяха да литнат.

После чух Бронуин да надава слаб вик и когато вдигнах глава, пред очите ми се разкри ужасяваща сцена, каквато не си бях представял. Три масивни фигури лежаха пред нас, едната на пътя, а другите отстрани в полето, точно зад плитката канавка. В началото си помислих, че са купчини черна земя.

Но после се приближихме и вече не можех да се преструвам, че ги няма там — три мъртви коня на пътя.

Олив нададе писък. Бронуин инстинктивно пристъпи към нея да я успокои — не гледай, мъниче! — и зад гърба ми отекна изстрел. Хвърлихме се на земята и покрихме главите си с ръце.

— Направиш ли го отново, ще лежиш в канавката до тези! — кресна войникът.

Докато се изправяхме на крака, Ема се наведе към мен и прошепна „циганите“, после кимна към най-близкия кон. Разбрах какво иска да каже — че конете са техни. Дори познах единия по белезите — бели петна на задните крака — и осъзнах, че това е точно конят, който бях яздил преди час.

Усетих, че започва да ми призлява.

Всичко се връщаше по местата си, въртеше се в главата ми като на филмова лента. Това бе дело на гадините — същите, които бяха нахлули предната вечер в лагера. Циганите са ги срещнали на пътя, след като тръгнаха от града. Имало е стълкновение, после преследване. Гадините са застреляли конете под тях.

Знаех, че гадините убиват хора — те убиваха и чудати деца, както ни бе казала мис Авъсет, — но бруталният акт на убийството на тези животни, струва ми се, надхвърляше всичко. Преди час това бяха най-изпълнените с жизненост същества, които бях виждал — с блестящи умни очи, играещи под кожата мускули, излъчващи топлина. А сега, благодарение на няколко късчета метал те не бяха нищо повече от купчини студено месо. Тези горди, силни животни — застреляни и зарязани на пътя като боклук.

Целият треперех от страх, тресях се от гняв. Съжалявах, че съм бил толкова безразличен към тях. Че съм такъв глезен неблагодарник.

„Стегни се — рекох си. — Я се стегни.“

Къде са Бекир и хората му? Къде е синът му? Единственото, в което бях сигурен, бе, че гадините ще ни застрелят. Вече бях напълно убеден в това. Самозванците във войнишки униформи не бяха нищо повече от животни — чудовища, по-страшни от гладните, които контролираха. Гадините поне имаха умове и можеха да разсъждават — но използваха тези свои способности, за да разрушат света. Да превърнат живите същества в мъртви. И за какво? За да могат те да живеят малко по-дълго. Да притежават известна власт върху света около тях и обитаващите го създания, за които не ги бе грижа.

Колко безсмислено и глупаво бе всичко това.

А сега те смятаха да убият и нас. Ще ни отведат на някое лобно място, където ще ни разпитат и после захвърлят. И ако Хю е бил толкова глупав, че да ни последва — ако пчелата, която кръжеше около нашата редица, означаваше, че е наблизо — те ще убият и него.

Господ да ни е на помощ.

* * *

Труповете на конете бяха далече зад нас, когато войниците ни наредиха да свием от пътя и да поемем по тясна алея. Беше малко по-голяма от пътека, едва няколко крачки широка, и войниците от ескорта трябваше да оставят джипа и да тръгнат пеша — единият отпред, другият зад нас. Полето от двете страни бе запустяло и обрасло с храсталаци и разцъфнали цветя, над които жужаха насекоми.

Красиво място да умреш.

Не след дълго от едната страна се показа барака с тръстиков покрив. „Там ще го направят — помислих си. — Там ще ни убият.“

Когато се приближихме, вратата се отвори и на прага се показа още един войник. Беше облечен различно от тези, които ни водеха — вместо шлем имаше офицерска шапка с черна лента, вместо пушка — затъкнат в кобур револвер.

Явно беше командирът.

Той застана на пътя, докато се приближавахме, поклащайки се с доволна усмивка.

— Най-сетне се срещнахме! — възкликна. — Доста ни накарахте да се изпотим, но знаех, че в края на краищата ще ни паднете в ръцете. Беше въпрос само на време!

Имаше подпухнало, момчешко лице с едва набола брада, толкова руса, че почти изглеждаше бяла, и беше изпълнен със странна закачлива енергия като прекалил с кафето водач на бойскаути. Но докато го гледах, си мислех само за едно: „Животно. Чудовище. Убиец“.

— Влизайте, влизайте — покани ни офицерът в бараката. — Вашите приятели чакат вътре.

Докато войниците ни побутваха покрай офицера, зърнах табелката с името на гърдите му: Уайт. Като белия цвят.

„Мистър Уайт“. Шегичка, може би? Нищо в него не изглеждаше истинско, най-малко името му.

Натикаха ни вътре и ни накараха да застанем в ъгъла. Колибата бе лишена от мебели и претъпкана с хора. Бекир и другарите му седяха на пода, опрели гърбове в стените. Очевидно се бяха отнесли грубо с тях — целите бяха покрити със синини и кървящи рани и сега имаха потиснат и изплашен вид. Неколцина липсваха — включително и момчето на Бекир. Пазеха ги двама войници — с тях ставаха общо шест, включително мистър Уайт и нашия ескорт.

Бекир улови погледа ми и кимна мрачно. Страните на лицето му бяха потъмнели от синините. „Съжалявам“ — произнесе безгласно.

Мистър Уайт не пропусна да забележи тази размяна на знаци.

— Аха! Значи познаваш тези деца!

— Не — отрече Бекир и сведе глава.

— Не? — повтори мистър Уайт и се престори на изненадан. — Но ти се извини на този хлапак. Трябва да го познаваш, освен ако нямаш навика да се извиняваш на непознати?

— Това не са хората, които търсите — каза Бекир.

— Мисля, че са — възрази мистър Уайт. — Според мен това са тъкмо децата, които търсим. Нещо повече, сигурен съм, че са прекарали предната нощ във вашия лагер.

— Казах ви, не съм ги виждал досега.

Мистър Уайт цъкна с език като недоволен учител.

— Човече, забрави ли какво ти обещах да направя, ако разбера, че ме лъжеш? — Той извади ножа от канията и го опря в бузата на Бекир. — Точно така. Обещах да ти отрежа лъжливия език и да го хвърля на кучето ми. А аз винаги спазвам обещанията си.

Бекир срещна спокойно погледа на мистър Уайт и го издържа, без да мигне. Секундите се занизаха в непоносима тишина. Очите ми бяха фиксирани в ножа. Най-сетне мистър Уайт разтвори устни в усмивка и се изправи, разпръсквайки магията.

— Но — рече той жизнерадостно — първо, най-важното! — Той се обърна към войниците, които ни бяха довели. — Кой от вас носи птицата?

Войниците се спогледаха. После поклатиха глави.

— Не сме я виждали — съобщи този, който ни бе пленил.

Усмивката на мистър Уайт помръкна. Той коленичи до Бекир.

— Ти ми каза, че птицата е с тях — рече.

Бекир сви рамене.

— Птиците имат криле. Могат да отлетят.

Мистър Уайт го промуши в бедрото. Просто така — бързо и безчувствено, острието се заби и излезе. Бекир извика от изненада и болка и се завъртя на една страна, стиснал с ръце раната, от която вече бликаше кръв. Хорас се свлече на пода в безсъзнание. Олив извика уплашено и прикри лицето си с ръце.

— За втори път ме лъжеш — обяви мистър Уайт, докато бършеше окървавеното острие с кърпичка.

Ние останалите стиснахме зъби и запазихме мълчание, но виждах по лицето на Ема, че вече подготвя своето отмъщение, събрала ръце зад гърба си, за да ги затопли.

Мистър Уайт пусна кървавата кърпичка на пода, прибра ножа в канията и се изправи срещу нас. Вече почти не се усмихваше, бе ококорил очи и повдигнал вежди във формата на буквата М.

— Къде е птицата ви? — попита той със спокоен глас. Колкото по-любезен се стараеше да изглежда, толкова повече ме плашеше.

— Тя отлетя — отвърна с огорчение Ема. — Както ви каза и този човек.

Ще ми се да не беше отвръщала. Сега той можеше да я извади от групата и да я подложи на мъчения.

Мистър Уайт пристъпи към нея и каза:

— Крилото ѝ беше повредено. Видели са ви с нея вчера. Не може да е далече оттук. — Той се покашля. — Ще попитам още веднъж.

— Тя умря — обадих се. — Хвърлихме я в реката.

Може би ако се държа достатъчно предизвикателно, ще забрави, че Ема му беше отговорила.

Мистър Уайт въздъхна. Дясната му ръка се плъзна по прибрания в кобура пистолет, задържа се на дръжката на ножа и накрая се спря върху катарамата на колана. Той снижи глас сякаш това, което смяташе да каже, бе предназначено само за моите уши.

— Виждам какъв е проблемът. Вие смятате, че няма да спечелите нищо, ако сте откровени с мен. Че ще ви убием, независимо от това, което ни кажете. Искам обаче да знаете, че случаят не е такъв. За да бъда на свой ред откровен с вас, ще ви кажа едно — не биваше да ни карате да ви гоним. Това беше грешка. Щеше да е много по-лесно, но сега всички са ядосани, защото изгубихте толкова много от нашето време. — Той посочи с пръст войниците. — Тези хора? Те горят от желание да ви го върнат. Аз, от друга страна, мога да погледна на нещата от вашата гледна точка. Разбирам, че ви изглеждаме страшни. Нашата първа среща, на борда на подводницата, бе доста неучтива. Нещо повече, вашите имбрини от години замърсяват умовете ви с погрешна информация за нас. Съвсем естествено е да побегнете. В светлината на казаното аз съм готов да ви направя едно доста разумно предложение. Кажете ни къде е птицата и вместо да ви измъчваме ще ви пратим на едно приятно местенце, където ще се погрижат за вас. Ще ви хранят всеки ден, всеки ще има постеля… и ще бъдете далеч по-свободни, отколкото в онази ваша примка, в която се криете от години.

Мистър Уайт погледна хората си и се разсмя.

— Можете ли да повярвате, че са прекарали, колко — седемдесет години? — на малък остров, преживявайки отново и отново един и същи ден? По-лошо от всеки затвор, за който бих могъл да се сетя. Щеше да е много по-лесно, ако ни бяха сътрудничили! — Той сви рамене и се обърна към нас. — Но така е, като се поддавате на гордостта, продажната гордост. И като си помисля само, че през цялото това време можехме да работим заедно за общото добро!

— Да работим заедно? — изсъска Ема. — Вие ни преследвахте! Пратихте чудовища да ни убият!

„По дяволите — рекох си. — Трябва да мълчиш.“

На лицето на мистър Уайт се изписа тъга.

— Чудовища? — повтори той. — Това е обидно. Говорите за мен, ако не знаете! За мен и за хората ми тук, преди да еволюираме. Но ще се опитам да не приемам лично забележката ви. Пубертетският период е доста неприятен, независимо от расата. — Той плесна неочаквано с ръце и аз подскочих. — А сега, да се захващаме за работа!

Погледът му се плъзна по нас, сякаш търсеше най-слабия. Кой от групата ще се прекърши пръв? Кой ще му каже истината за местонахождението на мис Перигрин?

Мистър Уайт се спря на Хорас. Беше се съвзел от припадъка, но все още лежеше на пода, свит на кълбо и треперещ. Мистър Уайт пристъпи решително към него. Хорас подскочи при шума от стъпките му.

— Стани, момче.

Хорас не помръдна.

— Някой да го вдигне.

Един войник се приближи и го дръпна грубо за ръката.

Хорас застана разтреперан пред мистър Уайт, свел поглед към пода.

— Как се казваш, момче?

— Х-ххорас, сър.

— Добре, Хорас, изглеждаш ми като човек с достатъчно здрав разум. Така че ще ти позволя да избереш.

Хорас повдигна леко глава.

— Да избера…?

Мистър Уайт извади ножа и посочи с острието циганите.

— Кого от тези там да убия пръв. Освен, разбира се, ако не ми кажеш къде е вашата имбрин. Тогава никой няма да умре.

Хорас зажумя, сякаш се опитваше да си представи, че не е тук.

— Или — продължи мистър Уайт — вместо да избираш някого от тях, аз с радост ще избера някого от вас. Кой искаш да бъде?

— Не!

— Хайде, кажи ми! — изкрещя мистър Уайт, разтворил устни в зловеща усмивка.

— Нищо не му казвай, синдригасти! — извика Бекир. Един от войниците го изрита в корема, той изпъшка и млъкна.

Мистър Уайт се пресегна и улови Хорас за брадичката, опитвайки се да го накара да погледне в тези ужасни, слепи очи.

— Ще ми кажеш, нали? Ще ми кажеш и аз няма да ти сторя нищичко.

— Да — отвърна Хорас, все още стиснал очи, все още опитващ се да си представи, че не е тук.

— Да, какво?

Хорас си пое разтреперано дъх.

— Да, ще ви кажа.

— Недей! — извика Ема.

„О, божичко — помислих си. — Той ще я издаде. Толкова е слаб. Трябваше да го оставим в менажерията…“

— Шшшт — просъска мистър Уайт в ухото му. — Не ги слушай. Хайде, синко. Кажи ми къде е птицата.

— Тя е в чекмеджето — отвърна Хорас.

Веждите на мистър Уайт се събраха.

— В чекмеджето? Какво чекмедже?

— Това, в което винаги е била — уточни Хорас.

Гадината разтърси Хорас за брадичката и извика:

— Какво чекмедже?

Хорас понечи да добави нещо, после стисна устни. Преглътна мъчително. Изправи гръб. Отвори очи, погледна с твърд поглед мистър Уайт и рече:

— В чекмеджето, в което майка ти си държи гащите — и се изплю право в лицето на мистър Уайт.

Мистър Уайт удари Хорас по скулата с дръжката на ножа. Олив изкрещя, а ние подскочихме изплашено, когато Хорас се свлече на пода като чувал с картофи и от джоба му се разпиляха билетите за влака.

— Какво е това? — учуди се мистър Уайт и се наведе да погледне.

— Залових ги, когато се опитваха да се качат на влака — докладва войникът, който ни бе довел.

— Защо ми го казваш чак сега?

Войникът трепна.

— Мислех…

— Няма значение — прекъсна го мистър Уайт. — Ще го изпревариш. Тръгвай.

— Сър?

Мистър Уайт погледна билета и после часовника.

— Влакът в осем и трийсет има дълъг престой на Портмадог. Ако си достатъчно бърз, ще е там, като стигнеш. Искам да го претърсиш целия — започни от първа класа.

Войникът козирува и изтича навън.

Мистър Уайт се обърна към другите войници.

— Обискирайте ги — нареди. — Да видим дали не носят и други интересни неща. Ако окажат съпротива, застреляйте ги.

Докато двама войници ни държаха на мушка, трети мина от чудат на чудат и обърна джобовете. В повечето нямаше нищо, освен трохи и мъх, но в джоба на Бронуин войникът откри гребен от слонова кост.

— Моля ви, беше на майка ми! — извика тя, но войникът се разсмя грубо.

— Ако е така, да те беше научила да го използваш, мъжкарано!

Инок имаше малка торбичка с пръст и червеи, която войникът отвори, подуши и захвърли с отвращение. В моя джоб бе само безполезният мобилен телефон. Ема го погледна, когато изтрака на пода, вероятно чудейки се защо ли още го държа. После дойде нейният ред, но тя не смяташе да им позволява. Когато войникът посегна към нея, тя му изръмжа:

— Махни си ръката, инак ще я изгоря!

— Моля те, укроти огъня! — рече той и избухна в смях. — Съжалявам, не можах да се сдържа.

— Не се шегувам — заяви Ема и извади ръце иззад гърба си. Бяха нажежени до червено и дори от няколко крачки усещах топлината, която излъчват.

Войникът отскочи уплашено.

— Докосването ѝ е като характера! — изпъшка той. — Харесва ми тази женичка. Но ако ме изгориш, Кларк ще пръсне мозъка ти по стената отзад.

Войникът, за когото говореше, опря дулото на пушката в челото на Ема. Тя затвори очи, а гърдите ѝ се повдигаха и спускаха учестено. После свали ръце и ги скри зад гърба си. Цялата се тресеше от гняв.

Аз също.

— Внимавай сега — предупреди я войникът. — Без резки движения.

Стиснах юмруци, докато го гледах как плъзга ръце нагоре и надолу по краката ѝ, след това прокарва пръст зад ръба на роклята ѝ, всичко това излишно бавно и придружено с перверзна усмивка. Никога през целия си живот не бях се чувствал толкова безпомощен, дори когато ни заключиха в клетката за животни.

— Тя не носи нищо! — извиках. — Оставете я на мира!

Не ми обърнаха внимание.

— Тази ми харесва — обърна се войникът към мистър Уайт.

— Мисля, че трябва да я задържим за известно време. За… научни изследвания.

Мистър Уайт направи недоволна физиономия.

— Ти си отвратително създание, ефрейтор. Но съм съгласен с теб — тя е невероятна. Бях чувал за теб — каза той на Ема.

— Какво ли не бих дал да мога да правя това, което умееш. Ако знаехме само как да консервираме тези твои ръце…

Мистър Уайт се усмихна странно, преди да се обърне към войника.

— Приключвай — тросна му се. — Нямаме цял ден.

— С удоволствие — отвърна мъжът и се надигна, като прокара ръце по тялото на Ема.

Това, което се случи после, видях като на забавен каданс. Отвратителната твар се готвеше да се наведе и да целуне Ема. Скритите зад гърба ѝ ръце бяха обхванати от пламък. Знаех какво ще последва — в мига, когато устните му я доближат, тя щеше да му изгори лицето — дори ако това означаваше да я застрелят. Беше стигнала точката на кипене.

Аз също.

Напрегнах се, готов за борба. Бях сигурен, че това са последните мигове от живота ни. Но щяхме да ги изживеем по нашите условия — и ако ще умрем, то поне да отнесем със себе си в гроба няколко гадини.

Войникът плъзна ръце около кръста на Ема. Дулото на пушката бе опряно в челото ѝ. Тя сякаш се притискаше в него, предизвиквайки го да я застреля. Зад гърба ѝ по пръстите трепкаха нагорещени до бяло пламъчета.

„Сега или нико…“

После — БУМ — оглушителният екот на изстрел.

Когато зрението ми се възстанови, Ема все още стоеше. Главата ѝ изглеждаше невредима. Пушката, доскоро опряна в нея, сега сочеше надолу, а войникът, който се готвеше да я целуне, се бе обърнал с лице към прозореца.

Изстрелът бе дошъл отвън.

Всяка фибра на тялото ми бе изопната до скъсване.

— Какво беше това? — попита мистър Уайт и изтича при прозореца.

Можех да виждам през стъклото над рамото му. Войникът, когото бе пратил да настигне влака, стоеше насред шубраците с диви цветя. Беше с гръб към нас, вдигнал пушка към полето.

Мистър Уайт се пресегна през решетките на прозореца и го отвори.

— По какво стреляш, дявол те взел? — извика той. — Защо още си тук?

Войникът не помръдна и не отговори. Из полето жужаха насекоми, това бе единственото, което се чуваше.

— Ефрейтор Браун! — кресна мистър Уайт.

Мъжът се обърна бавно и неуверено. Пушката се плъзна от ръцете му и тупна в тревата. Той направи няколко колебливи крачки напред.

Мистър Уайт извади пистолета и го насочи през прозореца към Браун.

— Кажи нещо, проклет да си!

Браун отвори уста и се опита да заговори — но вместо глас от гърлото му излезе звук, който сякаш имитираше звуците в полето наоколо.

Бръмчене на пчели. Стотици, хиляди пчели. А после се появиха и самите пчели — в началото само няколко, които пропълзяха през разтворените му устни. След това сякаш в него взе връх някаква сила, различна от неговата — раменете му се изправиха, гърдите щръкнаха напред, долната му челюст се разтвори и от зейналата му уста бликна толкова гъст поток от пчели, че бяха като твърд предмет — дълъг и дебел маркуч от насекоми, който не спираше да се размотава от гърлото му.

Мистър Уайт се дръпна ужасен от прозореца.

Вън в полето Браун се строполи сред рояк от жилещи насекоми. Докато падаше, зад него се показа друг силует.

Беше момче.

Хю.

Стоеше спокойно и гледаше към прозореца. Насекомите се виеха в широка, вряща сфера около него. Полето гъмжеше от тях — пчели и стършели, оси и търтеи, жилещи неща, чиито имена дори не знаех — и всяко едно, до последното, се подчиняваше на волята му.

Мистър Уайт вдигна пистолета и стреля. Изпразни пълнителя.

Хю падна и изчезна в тревата. Не знаех дали сам е залегнал, или е бил уцелен. Трима войници изтичаха при прозореца и докато Бронуин викаше: „Моля ви, не го убивайте!“, те обсипаха полето с куршуми, ушите ни заглъхнаха от изстрелите.

После в стаята влетяха пчели. Десетина, ядосани и раздразнени, те се нахвърлиха върху войниците.

— Затворете прозореца! — изпищя мистър Уайт и размаха ръце във въздуха.

Един от войниците затръшна прозореца. Всички се заеха да гонят и мачкат пчелите, които бяха проникнали вътре. Докато се занимаваха с това, навън се събраха още — гигантско, пулсиращо одеяло, което закриваше прозореца — бяха толкова много, че когато мистър Уайт и хората му изтребиха тези вътре, те засенчваха напълно слънцето.

Войниците се събраха в средата на стаята — опрели гърбове и с насочени пушки, те приличаха на гигантско бодливо свинче. Беше тъмно и горещо, и зловещото жужене на милиони жилещи насекоми караше стаята да се тресе като в някакъв кошмар.

— Накарай ги да ни оставят на мира! — извика мистър Уайт и в гласа му се долавяше отчаяние и уплаха.

Вероятно се обръщаше към Хю — ако все още бе жив.

— Ще ви направя едно предложение — заговори Бекир и се надигна, като се улови за решетките на прозореца, а едрият му силует се отрази в тъмното стъкло. — Свалете оръжията, инак отварям прозореца.

Мистър Уайт се извъртя към него.

— Дори един циганин не е толкова глупав да го направи.

— Мисля, че ни надценяваш. — Бекир протегна бавно ръка към дръжката.

Войниците вдигнаха оръжия.

— Хайде — подкани ги Бекир. — Стреляйте.

— Недейте, ще строшите стъклото! — извика мистър Уайт. — Хванете го!

Двама войници захвърлиха пушките и се нахвърлиха върху Бекир, но не преди юмрукът му да пробие стъклото.

Прозорецът се строши. В стаята влетяха пчели. Настъпи хаос — писъци, стрелба, бутане, — но едва чувах всичко това над рева на насекомите, които сякаш изпълваха не само ушите ми, но и всяка пора на тялото ми.

Хора се катереха един върху друг, за да излязат. Вдясно от мен Бронуин събори Олив на земята и я прикри с тялото си. Ема извика: „Лягайте!“, и ние всички се хвърлихме долу, докато пчелите се събираха върху откритите части на кожата и косите ни. Чаках да умра, тъй като пчелите покриваха всеки сантиметър от тялото ми и ужилването им щеше да блокира нервната ми система.

Някой изрита вратата и тя се отвори. Нахлу светлина. Десетки обувки затрополиха по дъсчения под.

Настъпи тишина. Бавно отдръпнах ръце.

Пчелите бяха изчезнали. Също и войниците.

После отвън се надигна хор от паникьосани гласове. Скочих и изтичах при разбития прозорец, където вече се бяха скупчили няколко цигани и чудати и надзъртаха навън.

В началото изобщо не виждах войниците — само една гигантска вихреща се маса от насекоми, плътна и непрозрачна, на около петдесетина крачки по пътеката.

Писъците излизаха от вътрешността ѝ.

След това един по един писъците утихнаха. Когато всичко приключи, пчелите започнаха да се отдръпват и разпръскват, разкривайки телата на мистър Уайт и хората му. Те лежаха скупчени в отъпканата трева, мъртви или почти мъртви.

След двайсетина секунди убийците им бяха изчезнали и чудовищното бръмчене утихна, докато се разпръсваха из полето. Постепенно се възцари странно и пасторално спокойствие, сякаш това бе само един обикновен летен ден и не бе се случило нищо необичайно.

Ема преброи на пръсти телата на войниците.

— Шест. Всичките са — рече тя. — Свърши се.

Прегърнах я през рамо, треперещ от благодарност и все още невярващ в късмета ни.

— Кой от вас е ранен? — попита Бронуин, като ни оглеждаше трескаво. Последните няколко минути бяха истинска лудница — безброй пчели, изстрели в мрака. Прегледахме се за рани. Хорас бе замаян, но в съзнание, от скулата му се стичаше тънка струйка кръв. Раната на Бекир от промушването беше дълбока, но щеше да зарасне. Останалите бяхме изплашени, ала невредими — истинско чудо, защото нямахме нито една следа от ужилване.

— Когато счупи прозореца — рекох на Бекир, — откъде знаеше, че пчелите няма да ни нападнат?

— Не знаех — призна той. — За щастие, силата на твоя приятел се оказа достатъчна да ги владее.

Нашият приятел…

Ема внезапно се дръпна от прегръдките ми.

— О, божичко! — извика тя. — Хю!

В хаоса бяхме забравили за него. Вероятно лежеше някъде там, сред високите треви, смъртно ранен или вече мъртъв. Но тъкмо когато се готвехме да изтичаме и да го потърсим, той се появи на прага — с парцаливи дрехи и зеленикави петна от тревата, ала ухилен.

— Хю! — проплака Олив и се втурна към него. — Ти си жив!

— Жив съм — отвърна той възторжено. — Всички ли сте здрави?

— Да — благодарение на теб! — рече Бронуин. — Три пъти ура за Хю!

— Хю, ти си нашият спасител! — извика Хорас.

— Никъде не съм по-опасен, отколкото в поле с диви цветя — обяви Хю, наслаждавайки се на всеобщото внимание.

— Съжалявам за всички моменти, в които съм се надсмивал над способностите ти — призна Инок. — Май не се оказаха безполезни.

— И освен това — добави Милърд — бих искал да поздравя Хю за точния подбор на момента. Наистина, ако беше дошъл няколко секунди по-късно…

Хю обясни как е избегнал пленяването на перона, като се шмугнал между влака и платформата — точно както си бях помислил. Изпратил една от пчелите си да ни шпионира, което му позволило да ни следва на безопасно разстояние.

— Всичко бе само въпрос на намиране на подходящия момент за удар — обяви той гордо, сякаш победата е била предрешена в момента, когато е решил да ни спаси.

— Ами ако случайно не се бе натъкнал на поле, гъмжащо от пчели? — попита Инок.

Хю бръкна в джоба си, извади някакъв предмет и ни го показа: беше едно от чудатите яйца.

— Резервният план — обясни той.

Бекир приближи, накуцвайки, Хю и му стисна ръката.

— Млади човече — рече той, — дължим ти живота си.

— А какво стана с твоето чудато момче? — попита го Милърд.

— Слава на Бога, успя да избяга с двама от хората ми. Днес изгубихме три чудесни животни, но не и хора. — Бекир се поклони на Хю и за момент си помислих, че се готви да му целуне ръка. — Трябва да ни позволиш да ти се отплатим!

Хю се изчерви.

— Няма нужда, уверявам ви…

— Нито пък имаме време — добави Ема и побутна Хю към вратата. — Чака ни влак за хващане!

Тези от нас, които бяха забравили, че мис Перигрин е изчезнала, пребледняха.

— Ще вземем техния джип — каза Милърд. — Ако имаме късмет — и ако гадината не грешеше, — ще успеем да застигнем влака на спирката в Портмадог.

— Зная пряк път — обяви Бекир и начерта схема в пръста с върха на обувката си.

Благодарихме на циганите. Казах на Бекир, че съжалявам за нещастията, които го споходиха покрай нас, но той се разсмя гръмогласно и ни махна да вървим.

— Дано се срещнем пак, синдригасти — извика. — Сигурен съм, че ще стане!

* * *

Натикахме се в джипа на гадините, осем деца, натъпкани като сардини в каросерия, предназначена за трима. Тъй като аз бях единственият, който бе карал кола, седнах на кормилото. Изгубих доста време, докато разбера как се пали проклетото нещо — нямаше ключ, а бутон на пода, — а после трябваше да разуча скоростите, бях карал кола с ръчни скорости само няколко пъти и винаги с помощта на баща ми, седнал на мястото до шофьора. Въпреки това след около две минути вече подскачахме, макар и все още неуверено, по пътя.

Натиснах педала за газта до долу и подкарах с максималната скорост, на която бе способен претовареният джип, докато Милърд крещеше указания, а останалите се държаха един за друг, сякаш от това им зависеше животът. След около двайсетина минути стигнахме град Портмадог и чухме свирката на влака, докато се носехме по главната улица. Заковахме със скърцане на спирачки пред гарата и аз изскочих пръв. Дори не си направих труда да гася мотора. Носейки се по перона като гепарди, гонещи газела, ние успяхме да скочим на площадката на последния вагон тъкмо когато влакът напускаше гарата.

Останахме там, запъхтени и превити от изтощение, а стъписаните пътници се правеха, че не ни виждат. Плувнали в пот, изцапани, с разпокъсани дрехи — бяхме страхотна гледка.

— Успяхме — избъбри задъхано Ема. — Не мога да повярвам, че успяхме.

— Аз пък не мога да повярвам, че карах кола с ръчни скорости — добавих.

Появи се кондукторът.

— Върнахте се — рече той с въздишка. — Предполагам, че билетите все още са у вас?

Хорас ги извади от джоба.

— Вашите места са нататък — посочи кондукторът.

— А сандъкът? — попита изплашено Бронуин и се вкопчи в ръката на кондуктора. — И той ли е там?

Кондукторът освободи ръката си.

— Мислех да го предам на изгубени вещи. Но е толкова тежък, че не можах да го поместя и сантиметър.

Прекосихме тичешком целия влак, докато стигнахме купето в първа класа, където открихме сандъка на Бронуин да си седи както го бяхме оставили. Тя се наведе, отвори ключалките и вдигна капака.

Мис Перигрин не беше вътре.

Получих мини сърдечен пристъп.

— Птицата ми! — извика Бронуин. — Къде е птицата ми?

— Успокойте се, тука е — рече кондукторът и посочи над главите ни. Мис Перигрин стоеше на етажерката за багаж и очевидно бе заспала.

Бронуин се отдръпна назад и за миг си помислих, че ще падне.

— Как е стигнала там?

Кондукторът повдигна вежди.

— Тази играчка е съвсем като жива. — Той се обърна, пристъпи към вратата, после спря и добави: — Между другото, къде мога да си купя такава? Дъщеря ми страшно ще я хареса.

— Боя се, че е единствена по рода си — отвърна Бронуин, сграбчи мис Перигрин и я притисна към гърдите си.

* * *

След всичко, което преживяхме през последните няколко дни — да не говорим за последните няколко часа, — луксозната обстановка в купето първа класа ни дойде като шок. Седалките бяха тапицирани с плюш, имаше маса за ядене и голям прозорец. Приличаше на богаташка стая и беше изцяло на наше разположение.

Изредихме се да посетим облицованата с ламперия баня, после прегледахме менюто.

— Поръчвайте каквото ви се иска — рече Инок и вдигна телефонната слушалка, прикрепена за облегалката на седалката. — Здравейте, имате ли пастет от гъши черен дроб? Да, донесете го всичкия. И препечени филийки.

Никой не заговори за случилото се. Беше твърде страшно, прекалено, откъдето и да го погледнеш, и сега просто искахме да се възстановим и да забравим. Чакаше ни още толкова много работа, много нови опасности, с които да се справим.

Отпуснахме се на седалките. Зад прозореца още се нижеха ниските къщурки на Портмадог, зърнахме и планината на мис Рен, издигаща се над хълмовете. Докато останалите се унесоха в разговори, аз седях, залепил нос на прозореца, опитващ се да възприема този странен и чужд свят на 1940-а — място и време, които доскоро за мен бяха само ограничени до миниатюрен остров, на който можех да попадна всеки път, когато пропълзя през тъмния търбух на Кеърнхолмската грамада. Ала откакто напуснах острова, бях попаднал в истински свят с мочурливи гори, градчета с димящи комини и долини, нарязани от виещи се реки, както и хора и предмети, които изглеждаха стари, а не бяха, сякаш са реквизит от филм за минали времена — и всичко това се нижеше покрай прозореца подобно на безкраен сън.

Заспах и се събудих, отново заспах и пак се събудих, равномерният ритъм на влака ми действаше хипнотизиращо, обгръщаше ме в някакво мъгливо състояние, в което ми бе по-лесно да забравя, че съм нещо повече от страничен наблюдател, че там, отвън, светът е истински. После бавно и постепенно си спомних как бях станал неразривна част от всичко това — дядо ми, острова, децата. Момичето с красиви, непреклонни очи, седящо до мен, чиято ръка бе положена върху моята.

— Наистина ли съм тук? — попитах.

— Заспивай — подкани ме тя.

— Мислиш ли, че ще се справим?

Тя ме целуна по върха на носа.

— Казах ти да заспиваш.

Седма глава

Нови кошмарни сънища, всичките объркани, избледняващи и преливащи един в друг. Разпокъсани епизоди от последните дни — стоманеното око на насочено към мен от упор дуло, пътят с конските трупове по него, езиците на гладния, протягащи се към мен през бездната, ужасните, празни очи на чудовището.

А после това: върнал съм се у дома, но съм призрак. Нося се по улицата, през входната врата и влизам в къщата. Баща ми е заспал на кухненската маса, притиснал към гърдите си телефонна слушалка.

„Не съм мъртъв“ — опитвам се да му кажа, но не издавам никакъв звук.

Майка ми седи на ръба на леглото, все още с нощница, и гледа през прозореца към бледия следобед. Очите ѝ са подпухнали от плач. Протягам се да я докосна по рамото, но ръката ми преминава през нея.

Сетне се озовавам на собственото си погребение и виждам от ковчега правоъгълен къс сиво небе.

Тримата ми чичовци ме гледат отгоре, дебелите им вратове изпълват докрай белите якички.

Чичо Лес: Колко жалко. Нали?

Чичо Джак: Да, още повече за Франк и Мериан.

Чичо Лес: Тъй, тъй. Какво ли ще си помислят хората?

Чичо Боби: Ще си помислят, че на хлапето му е хлопала дъската. Което си беше истина.

Чичо Джак: Знаех си, че така ще стане. Че някой ден ще ни извърти подобен номер. Личеше си по погледа му. Нали разбирате, малко…

Чичо Боби: Шантав.

Чичо Лес: Добре, че е по бащината родствена линия, не по нашата.

Чичо Джак: И все пак е ужасно.

Чичо Боби: Аха.

Чичо Джак:…

Чичо Лес:…

Чичо Боби: Бюфет?

Чичовците ми се отдалечават. Идва Рики и зелената му коса е щръкнала във всички посоки за случая.

Братле. Сега, след като си мъртъв, може ли да ти взема мотора?

Опитвам се да извикам: Не съм мъртъв! Просто съм много далече! Съжалявам…

Но думите отекват в главата ми и се връщат назад.

Навежда се пасторът. Това е Голън, облечен с черно расо и стиснал Библията. Той се хили.

Чакаме те, Джейкъб.

Върху мен се посипва пръст.

Чакаме те.

* * *

Подскочих, събудил се внезапно, а устата ми бе суха като пергамент. Ема седеше до мене, положила ръка на рамото.

— Джейкъб! Слава на Бога — изплаши ни всички!

— Така ли?

— Сънуваше кошмар — рече Милърд. Седеше срещу нас, приличаше на празен костюм, нагласен на седалката. — И говореше насън.

— Говорех?

Ема попи потта от челото ми с първокласна кърпа. (Истински памук!)

— Говореше — повтори тя. — Но бяха някакви брътвежи. Не можах да разбера нито дума.

Огледах се смутено, но изглежда, никой друг не бе забелязал. Останалите деца се бяха пръснали из вагона, дремеха, зяпаха през прозореца или играеха на карти.

Наистина се надявах, че не съм започнал да се побърквам.

— Често ли имаш кошмари? — попита Милърд. — Трябва да ги опишеш на Хорас. Много го бива да разкрива скритите значения на сънищата.

Ема погали ръката ми.

— Сигурен ли си, че си добре?

— Добре съм — кимнах и тъй като не обичах да се суетят около мен, смених темата. Видях, че Милърд държи в скута си разтворената „Приказки за необикновеното“ и попитах: — Четеш, за да се разсееш?

— Изучавам я — отвърна той. — И като си помисля, че доскоро я смятах само за книжка с приказки за малки деца. А всъщност те са невероятно сложни, дори хитри — крият информация за света на необикновеното. Ще ми отнеме години, вероятно десетилетия, за да ги дешифрирам.

— Но каква полза има това за нас сега? — въздъхна Ема. — Какъв смисъл от примките, щом могат да бъдат нападани от гладни? Дори тайните примки от книгите може да бъдат намерени.

— Може би само една примка е била разрушена — рекох, изпълнен с надежда. — Може би гладният в примката на мис Рен е бил изключение.

— Чудат гладен! — възкликна Милърд. — Това звучи невероятно. Но не мисля, че присъствието му там е било случайно. Сигурен съм, че тези „усъвършенствани“ гладни са неразривна част от нападението срещу примките.

— Но как? — недоумяваше Ема. — Какво се е променило в гладните, че могат да проникват в примки?

— Това е въпрос, над който от известно време си блъскам главата — каза Милърд. — Не знаем достатъчно за гладните, тъй като все още не сме имали възможността да изучаваме някого от тях в лабораторни условия. Но смятам, че подобно на нормалните, и на тях им липсва нещо, което аз, ти и всеки друг в този вагон притежава — някои съществени необикновени качества, които ни позволяват да взаимодействаме с примките, да се обвързваме и да бъдем поглъщани от тях.

— Като ключ — вметнах.

— Нещо подобно — кимна Милърд. — Някои вярват, че подобно на кръвта и гръбначномозъчната течност, и нашата чудатост притежава физичен субстрат. Други твърдят, че е вътре в нас, но е нематериална. Втора душа.

— Хм — промърморих. Тази идея ми се понрави — че чудатостта не е недъг, а богатство, че не на нас липсва нещо, което нормалните притежават, а на тях им липсва чудатост. Че ние сме нещо по-висше, а не по-низше.

— Мразя всички тези приказки за ексцентричности — призна Ема. — Идеята, че можеш да затвориш в стъкленица втора душа? Побиват ме тръпки от нея.

— И въпреки това в различни епохи неведнъж са правени подобни опити — изтъкна Милърд. — Ема, какво ти каза онзи войник? „Ще ми се да консервирам това, което притежаваш“, или нещо от тоя род.

Ема потрепери.

— Не ми припомняй.

— Има една теория, според която същината на чудатостта може да бъде дестилирана и улавяна — консервирана, както каза той, или по-вероятно затваряна в колба, — а след това може би прехвърляна от един човек на друг. Ако това е възможно, представи си какъв черен пазар на чудати души може да се развихри между богатите и безскрупулните. Чудатости като твоя огън или необичайната сила на Бронуин ще се продават на този, който даде най-много!

— Това е отвратително — рекох.

— Повечето необикновени са съгласни с теб — отвърна Милърд, — затова преди много години подобни изследвания бяха обявени за незаконни.

— Като че ли гадините ги е еня за нашите закони — изпръхтя Ема.

— Но цялата идея ми се струва налудничава — заявих. — Не е възможно да се получи, нали?

— Не мисля — завъртя глава Милърд. — Поне не мислех до вчера. Сега не съм съвсем сигурен.

— Заради гладния в примката с менажерията?

— Именно. Преди вчера дори не бях сигурен, че вярвам във „втората душа“. Според мен има само един необорим аргумент за нейното съществуване — че когато един гладен погълне достатъчно от нас, той се превръща в различен тип същество, такова, което би могло да пътува през времевите примки.

— Превръща се в гадина — уточних.

— Именно. Но само ако погълне чудати. Може да изяжда колкото си иска нормални, но никога няма да се преобрази в гадина. Ето защо трябва да притежаваме нещо, което нормалните нямат.

— Но онзи гладен в менажерията не се е превърнал в гадина — посочи Ема. — Станал е гладен, който може да влиза в примки.

— Което ме кара да се питам дали гадините не са бърникали в природните закони — продължи Милърд, — и по-специално в прехвърлянето на чудатите души.

— Дори не искам да си помисля за това — потрепери Ема. — Моля ви, не може ли да говорим за нещо друго?

— Но откъде биха могли да се сдобият с души? — попитах. — И по какъв начин?

— Стига вече, ще седна другаде — заяви ядосано Ема. Тя се изправи и се отдалечи.

Известно време двамата с Милърд мълчахме. Непрестанно си представях как ме завързват за една маса, докато сборище от зли доктори се опитват да ми извадят душата. Как ще го направят? С игла? Нож?

За да прогоня тези плашещи мисли, реших на свой ред да сменя темата.

— Как ние всички по начало сме станали чудати?

— Никой не знае със сигурност — отвърна Милърд. — Но има разни легенди.

— Например?

— Някои смятат, че ние сме наследници на шепа необикновени, живели много-много отдавна. Те били много могъщи — и огромни като каменния великан, който намерихме.

— А защо ние сме толкоз малки, щом те са били великани?

— Според теорията с течение на времето, докато сме се размножавали, силата ни се разреждала. И колкото по-слаби сме ставали, толкова се е смалявал и ръстът ни.

— Това е малко трудно за възприемане — рекох. — Защото лично аз се чувствам силен колкото мравка.

— Всъщност мравките са доста силни спрямо размера си.

— Знаеш какво имах предвид. Това, което не разбирам, е защо аз? Никога не съм искал да бъда такъв. Кой решава?

Въпросът беше реторичен и не очаквах отговор, но въпреки това го получих от Милърд.

— Ако ми позволиш да цитирам един прочут чудат: „В сърцето на всяко природно тайнство се крие друго тайнство“.

— Кой го е казал?

— Познаваме го като Перплексус Аномалус. Вероятно името е измислено, но той е бил велик мислител и философ. Перплексус е бил и картограф. Рисувал е за първото издание на „Атлас на дните“, което е отпреди хиляда и повече години.

Засмях се.

— Понякога говориш като учител. Някой казвал ли ти го е?

— През цялото време — усмихна се Милърд. — Ще ми се да можех да преподавам. Ако не се бях родил такъв.

— Щеше да си велик.

— Благодаря ти. — Двамата се умълчахме и в тишината си мислех, че зная за какво си мечтае — представя си сцени от един несъстоял се живот. След време той каза: — Не искам да си мислиш, че не ми харесва да съм невидим. Харесва ми. Джейкъб, обичам да съм необикновен — това е същината на този, който съм. Но има дни, в които ми се ще да се отърва от способностите си.

— Зная какво имаш предвид — отвърнах. Макар че, разбира се, не знаех. Моята чудатост имаше своите предизвикателства, но поне можех да съм част от обществото.

Вратата на купето се отвори. Милърд бързо вдигна качулката на якето си, за да прикрие лице — по-точно липсата му.

На прага стоеше млада жена. Носеше униформа и държеше кутия с разни стоки.

— Цигари? — попита. — Шоколад?

— Не, благодаря — отвърнах.

Тя ме погледна.

— Вие сте американец.

— Боя се, че да.

Тя ме изгледа със съжалителна усмивка.

— Надявам се, че пътуването ви е приятно. Избрали сте неподходящ момент да посетите Британия.

Разсмях се.

— Така ми казаха.

Тя излезе. Милърд се наведе и я изпрати с поглед.

— Бива си я — подхвърли замислено.

Хрумна ми, че вероятно са минали доста години, откакто е виждал момиче, което да не е от онези, живеещи в Кеърнхолм. Но какъв шанс би имал той с нормално момиче?

— Не ме гледай така — скара ми се Милърд.

Не знаех, че в погледа ми е имало нещо особено.

— Как?

— Сякаш ме съжаляваш.

— Не те съжалявам.

Ала го лъжех.

Милърд се изправи, свали палтото си и изчезна. Известно време не се вясваше никакъв.

* * *

Часовете се търкаляха един след друг и за да минава по-лесно времето, децата си разказваха разни истории. Разказваха за прочути чудати и за мис Перигрин в странните, вълнуващи ранни дни на нейната примка, и постепенно започнаха да споделят и собствените си истории. Някои бях чувал и преди — като например как Инок възкресил мъртвеца в погребалното бюро на баща си или как едва десетгодишна, Бронуин строшила врата на своя перверзен пастрок без дори да го иска, — ала имаше и нови за мен. Защото колкото и да бяха възрастни, чудатите деца рядко се поддаваха на носталгия.

Сънищата на Хорас се появили, когато бил на шест, но близо две години той не си давал сметка, че предсказват бъдещето. Докато една нощ сънувал за потопяването на „Лузитания“, а на следващия ден чул новината по радиото. Хю от съвсем малък обичал меда повече от всяка друга храна и на пет започнал да го яде с медените пити — с такова желание, че още първия път погълнал пчела, но не забелязал, докато не я усетил да бръмчи в стомаха му. „Пчелата нямаше нищо против — обясняваше Хю, — затова махнах с ръка и продължих да си хапвам. Съвсем скоро събрах вътре цял рояк.“ Когато пчелите имали нужда да опрашват цветя, той излизал в полето, където се запознал с Фиона. Тя пък спяла там.

Хю ни разказа и нейната история. Фиона била бежанка от Ирландия, където събирала храна за хората от нейното село през глада от 1840 година, но я обвинили, че е вещица и я подгонили. Хю се добрал до тези сведения след години на неуловимо, негласно общуване с Фиона, която не говорела не защото не можела, а „тъй като нещата, на които е станала свидетел по време на глада, били толкова ужасни, че ѝ отнели гласа“.

После дойде ред на Ема, но тя нямаше желание да ни разказва историята си.

— Защо не искаш? — запъна се Олив. — Хайде, разкажи ни как разбра, че си чудата?

— Това е стара история — промърмори Ема — и вече няма значение. Не е ли по-добре да мислим за бъдещето, отколкото за миналото?

— Някои май са сърдитковци — жегна я Олив.

Ема стана и се отдалечи към дъното на вагона, където никой нямаше да я безпокои. Почаках една-две минути, за да не се почувства преследвана, и после отидох при нея. Тя ме видя, че идвам, но се скри зад един вестник, преструвайки се, че чете.

— Просто не искам да го обсъждам — рече иззад вестника. — Ето защо!

— Нищо не съм казал.

— Да, но щеше да попиташ и ти спестих усилията.

— За да е справедливо — предложих, — нека първо аз ти разкажа нещо за мен.

Тя надзърна над ръба на вестника, леко заинтригувана.

— Но аз не знам ли вече всичко за теб?

— Ха — подсмихнах се. — Не съвсем.

— Добре, кажи ми три неща за теб, които не знам. По възможност да са мрачни тайни. Хайде, побързай!

Разрових се из спомените си за някои интересни факти, но се сещах само за срамотии.

— Добре, едно. Като малък съм бил много чувствителен спрямо насилието по телевизията. Не съм разбирал, че не е истинско. Дори когато някоя рисувана мишка удари рисувана котка, аз съм се плашил и избухвал в плач.

Тя смъкна вестника.

— Благословена да е нежната ти душа! — рече. — А погледни се сега — набучваш чудовищни създания право през очните ябълки!

— Две — продължих. — Родил съм се на Хелоуин и докъм осемгодишна възраст съм вярвал на родителите си, че сладкишите, които хората ми дават, когато почукам на вратата им, са всъщност подаръци за рожден ден.

— Хмм — тя свали още малко вестника. — Това беше малко по-мрачно. Но можеш да продължиш.

— Три. Когато се срещнахме за пръв път, бях убеден, че ще ми прережеш гърлото. Но колкото и да бях уплашен, един тъничък гласец в главата ми рече: „Може да е последното лице, което ще видиш през жалкото си съществуване, но поне е хубаво“.

Вестникът падна в скута ѝ.

— Джейкъб, това е… — Тя погледна към пода, през прозореца и отново към мен. — Много мило.

— Истина е — рекох и плъзнах ръка през седалката към нея. — Добре, твой ред.

— Всъщност не се опитвам да скрия нищо. Просто тези полузабравени истории ме карат отново да се чувствам на десет и нежелана. Това никога не отминава, колкото и вълшебни летни дни да са натрупани оттогава.

Раната в душата ѝ още бе отворена — след всички тези години.

— Искам да те опозная — настоях. — Коя си, откъде си дошла. Това е всичко.

Тя се намести смутено.

— Никога ли не съм ти разказвала за моите родители?

— Зная само това, което чух от Голън през онази нощ в ледницата. Той каза, че те дали на пътуващ цирк?

— Не съвсем. — Тя се отпусна на седалката и гласът ѝ се снижи до шепот. — Предполагам, че е по-добре да узнаеш истината, отколкото да чуваш слухове и измислици. Така че, ето я. Започнах да проявявам способността си, когато бях на десет. Непрестанно подпалвах леглото си насън, докато родителите ми не ми взеха чаршафите и ме накараха да спя на гола метална кушетка в стая без нищо, което може да гори. Мислеха, че съм пироман и лъжец, и доказателство за това бе фактът, че никога не получавах изгаряния. Но аз не можех да бъда изгорена, макар в началото да не го знаех. Бях на десет — не разбирах нищичко в тоя живот! Много е страшно да се проявяваш, без да разбираш какво става с теб, но предполагам, че повечето необикновени минават през този период.

— Мога да си представя — кимнах.

— Един ден за всички около мен аз бях обикновена като пудинг, а на следващия се появи странен сърбеж в дланите ми. Те се зачервиха и подуха, после се нагорещиха — бяха толкова горещи, че изтичах в бакалията и ги зарових в сандъка със замразена треска! Когато рибата започна да се топи и да мирише, бакалинът ме заведе у дома и настоя майка ми да плати за развалената стока. По това време ръцете ми горяха още по-силно — ледът само бе влошил нещата! Накрая пламнаха и аз бях сигурна, че съм полудяла.

— Какво си помислиха родителите ти? — попитах.

— Майка ми, която е дълбоко суеверен човек, избяга от вкъщи и никога вече не се върна. Помисли ме за демон, пръкнал се през утробата ѝ право от пъкъла. Старецът избра друг подход. Наби ме, заключи ме в стаята ми и когато се опитах да прогоря вратата, ме омота с азбестови покривала. Държа ме така дни наред, хранеше ме от време на време, като ми даваше право в устата, тъй като не ми се доверяваше и не смееше да ме развърже. Което беше добре за него, защото в мига, когато го стореше, щях да го изгоря.

— Жалко, че не си могла — рекох.

— Колко мило от твоя страна. Но нямаше да ми помогне с нищо. Родителите ми бяха ужасни хора — ако не бяха такива, ако бях останала по-дълго с тях, няма съмнение, че гладните щяха да ме намерят. Дължа живота си на двама души — на по-малката ми сестра Джулия, която ме освободи късно една нощ, за да мога да избягам, и на мис Перигрин, която ме откри след месец в един пътуващ цирк, където се представях в ролята на гълтач на огън. — Ема се засмя замечтано. — Денят, в който я срещнах, за мен бе истинският ми рожден ден. Денят, в който срещнах истинската си майка.

— Благодаря ти, че ми разказа всичко това — промърморих през сълзи. След като изслушах историята ѝ, се чувствах още по-близко до Ема и не тъй самотен в объркването си. Всеки чудат е преминал през период на болезнена несигурност. Всеки чудат е бил подлаган на изпитания. Крещящата разлика между нас беше, че моите родители ме обичаха, въпреки различията, които имах с тях, и проблемите, които им създавах, и аз също ги обичах по свой, неизказан начин. Мисълта, че ги наранявах, сега не ми даваше покой.

Какво всъщност им дължах? И как можеше да се сравни с дълга ми към мис Перигрин или моралния дълг пред дядо ми? А също и с това сладко, мъчително чувство, което изпитвах към Ема и което набираше сила всеки път, когато я поглеждах?

Везните неизменно се накланяха към последното. Но с течение на времето, ако преживея всичко това, ще трябва да се изправя пред решението, което бях взел, и болката, която бях причинил.

Ако.

Това „ако“ винаги връщаше мислите ми към настоящето, защото то зависеше много от това, дали ще съумея да реализирам способностите си. Не бих могъл да усещам нещата около мен, ако се разсейвам. „Ако“ изискваше пълното ми присъствие и участие в „сега“.

„Ако“ колкото ме плашеше, толкова запазваше разсъдъка ми.

Приближавахме Лондон, селцата отстъпваха място на покрайнините на града. Запитах се какво ли ни чака там, какви нови ужаси лежат пред нас.

Погледнах заглавието във вестника, който все още лежеше разтворен в скута на Ема.

БОМБАРДИРОВКИ РАЗТЪРСВАТ СТОЛИЦАТА.

МНОГО УБИТИ

Затворих очи и се опитах да не мисля за нищо.

Втора част

Ако някой е гледал, когато влакът от осем и половина навлезе с пухтене в гарата и спря сред облак пара, вероятно не би забелязал нищо необичайно: нито при кондукторите и носачите, които бързаха да отворят вратите на вагоните и да ги закрепят за стените, нито при множеството от мъже и жени, повечето облечени във военни униформи, които излязоха на перона и се смесиха с тълпата, нито дори при осемте уморени деца, които се изнизаха бавно от едно от купетата във вагона първа класа и се спряха, премигвайки на мъждивата светлина, опрели гърбове едно в друго, смутени от общата глъчка и дим, сред които се бяха озовали.

В един обикновен ден всяка подобна група изгубени и объркани деца щеше да бъде приближена от някой състрадателен възрастен, който да ги попита какво се е случило и дали се нуждаят от помощ, или пък къде са родителите им. Но днес перонът гъмжеше от стотици деца и всички изглеждаха объркани и изгубени. Така че никой не обърна особено внимание на малкото момиче с разрошена кестенява коса и обувки с копчета, нито на факта, че споменатите обувки не докосват перона. Никой не забеляза момчето с бледо лице и каскет, нито пчелите, които излизаха от устата му, опитваха тежкия въздух и се стрелкаха обратно вътре.

Ничий зареян поглед не се спря на хлапето с тъмни кръгове под очите, нито обърна внимание на глиненото човече, което надзърташе от джоба на ризата му само за да бъде натикано обратно с пръст. А също и на другото момче, издокарано в ръчно шит, но изцапан костюм и с цилиндър на главата, с умислено и измъчено от недоспиване лице — не за друго, а защото се е бояло от сънищата, които може да го споходят.

Никой не хвърли повече от мимолетен поглед на едрото момиче с палто и семпла рокля, което изглеждаше яко като професионален борец, още повече че носеше на гърба си сандък, голям почти колкото него. Никой от тези, които я поглеждаха, не би могъл да предположи колко тежи този сандък или какво има вътре и какво може да е предназначението на малките отвори от едната му страна. Напълно остана без внимание и младежът до нея, тъй усукан с шалове и загърнат в шлифер, че не се виждаше и сантиметър гола кожа, макар този ден в началото на септември да бе доста топъл.

А след това идваше ред на американчето, едно съвсем обикновено момче, което не заслужаваше дори да бъде забелязано, та изглежда погледите на хората просто се плъзгаха по него — макар че то ги изучаваше внимателно, повдигаше се на пръсти, въртеше вратле и плъзгаше поглед по перона като бдителен страж. Момичето до него стоеше притиснало ръце една в друга, прикрило филиза от пламък, който упорито си проправяше път около кутрето ѝ всеки път, когато тя се разсейваше. Тогава тя размахваше ръка като някой, който гаси кибритена клечка, и го духваше. Ако не се получеше, тя пъхаше пръстче в устата и изпускаше тъничка струйка дим през ноздрите. Но никой не обърна внимание и на това.

Всъщност никой не разгледа внимателно децата от вагона първа класа на влака в осем и трийсет и така не забеляза нищо необичайно в тях.

Което бе още по-добре.

Осма глава

Ема ме сръчка.

— Е?

— Още минутка само — отвърнах.

Бронуин бе поставила сандъка на перона и сега стоях върху него, с една глава над тълпата, и местех поглед по морето от лица. Дългият перон гъмжеше от деца. Те се гърчеха като амеби под микроскоп, цели редици от дечурлига, които изникваха и чезнеха сред белезникавите пушеци. От двете страни стърчаха пуфтящи черни локомотиви, готови да ги погълнат.

Усещах на гърба си погледите на моите приятели, вперили очи в мен, докато аз разглеждах тълпата. От мен се очакваше да разбера дали някъде из тази гигантска движеща се маса няма чудовища, жадуващи да ни убият — и трябваше да го узная просто като гледам и оценявам усещанията в червата си. Обикновено когато наблизо имаше гладен, изпитвах болка и гадене, но на едно такова голямо и открито място — сред стотици хора — алармиращите ми сигнали можеха да са не по-силни от шепот, едва доловимо и лесно за пропускане прещракване.

— Гадините знаят ли, че идваме? — попита с тих глас Бронуин, сякаш се страхуваше да не ни чуе някой нормален — или още по-лошо, гадина. Те имаха уши навсякъде в този град, поне така ни беше внушено.

— Убихме всички, които биха могли да знаят къде отиваме — заяви гордо Хю. — По-точно — аз ги убих.

— Което означава, че ще ни търсят още по-упорито — отбеляза Милърд. — И сега ще искат не само птицата, но и отмъщение.

— Ето защо не бива да се задържаме тук дълго. — Ема ме потупа по крака. — Свърши ли вече?

Това ме разсея. Изгубих мястото в тълпата, до което бях стигнал. Започнах отново.

— Още една минута — рекох.

Всъщност не се безпокоях толкова от гадините, колкото от гладните. Бях убил вече двама от тях и всяка среща едва не бе фатална за мен. Късметът ми, или това, което ми помагаше досега, щеше да се изчерпи. Ето защо бях твърдо решен повече да не позволявам на гладните да ме изненадват. Бях готов да сторя всичко по силите ми, за да ги усетя отдалече и да не допусна близък контакт с тях. Вярно, нямаше никакво величие в бягството от битка, но пет пари не давах за величието. Просто исках да оцелея.

Истинската опасност, мислех си аз, не са хората, трополящи по перона, а сенките, които се простират зад тях, мракът по краищата. Там бях фокусирал вниманието си. Постепенно бях развил някакъв странен, съществуващ вън от тялото ми усет, който преминаваше над тълпата и опипваше далечните сенки за следи от опасност. Това бе нещо, на което не бях способен допреди няколко дни. Умението ми да го насочвам като лъч на прожектор — това бе новото.

Какво ли още, помислих си, ми предстои да узная за себе си?

— Всичко е наред — заявих и слязох от сандъка. — Няма гладни.

— И аз можех да ви кажа същото — промърмори недоволно Инок. — Ако имаше, досега да са ни изяли!

Ема застана на моя страна.

— Ако се наложи да влезем в бой с тях, хубаво е да сме известени предварително.

— Правя каквото е по силите ми — подхвърлих, чувствайки се като човек, току-що научил се да плува, а искат от него да победи в олимпиада.

Ема кимна.

— Зная, че е така. — Тя се обърна към другите и щракна с пръсти да привлече вниманието им. — Отиваме при телефона — заяви и посочи една червена телефонна будка в далечния край на перона, която едва се различаваше зад тълпата.

— На кого ще се обаждаш? — учуди се Хю.

— Чудатото куче каза, че всички лондонски примки са били нападнати и имбрините им отвлечени. Но не можем да приемем сведенията му на доверие, нали?

— Нима можеш да се обаждаш във времева примка? — попитах сащисано аз. — По телефона?

Милърд обясни, че Съветът на имбрините поддържал телефонна централа, макар че тя можела да се използва само в рамките на града.

— Доста находчиво изобретение, като се имат предвид разликите във времената — добави той. — Но това, че живеем в примка, не означава, че сме затворени в каменната ера!

Ема ме улови за ръката и каза на другите също да се хванат за ръце.

— От жизненоважно значение е да останем заедно — изтъкна тя. — Лондон е огромен град и тук няма служба за изгубени чудати деца.

Навлязохме в тълпата стиснали ръце и нашата виеща се като змия жива верига бе леко параболична в средата, където Олив подскачаше подобно на астронавт на Луната.

— Поотслабнала си, а? — попита я Бронуин. — Май ще ти трябват по-тежки обувки, мъниче.

— Ставам лека като перце, когато не се храня както трябва — отвърна Олив.

— Не се храниш както трябва? Че ние току-що се натъпкахме като царе!

— Не и аз — възрази Олив. — Нямаше пай с месо.

— Ужасно си придирчива за бежанка — тросна се Инок. — Както и да е, тъй като Хорас профука всичките ни пари, единственият начин да се сдобием с храна е да крадем или да открием неотвлечена имбрин, която да ни сготви.

— Все още имаме пари — възрази Хорас и раздрънка монетите в джоба си. — Макар и недостатъчно за месен пай. Но бихме могли да си позволим пълнен картоф.

— Ако изям още един пълнен картоф, ще се превърна в пълнен картоф — захленчи Олив.

— Това е невъзможно, миличка — рече Бронуин.

— Защо? Мис Перигрин може да се превръща в птица!

Едно момче, което подминахме, се обърна и ни погледна. Бронуин изшътка ядосано на Олив. Да се издават нашите тайни пред нормални бе строго забранено, дори и ако звучаха достатъчно фантастично, та никой да не повярва в тях.

Запроправяхме си път през тълпата и не след дълго се добрахме до телефонната будка. Можеше да побере само трима и вътре се напъхаха Ема, Милърд и Хорас, докато останалите се скупчихме пред вратата. Ема вдигна слушалката, Хорас извади последните монети от джоба си и Милърд се зае да прелиства увесения на канап указател.

— Абе ти майтапиш ли се? — попитах. — В телефонния указател има имбрини?

— Адресите им са фалшиви — обясни Милърд. — И няма да те свържат, ако не изсвириш съответната парола. — Той откъсна една страница и я подаде на Ема. — Опитай този. Милисънт Тръш.

Хорас пусна една монета в отвора и Ема набра номера. После Милърд взе слушалката, изсвири като птица в микрофона и я подаде обратно на Ема. Тя се заслуша за миг, после смръщи вежди.

— Само звъни. Никой не вдига.

— Не се тревожи! — успокои я Милърд. — Има още много. Нека потърся друг…

Тълпата пред будката, която досега се движеше, внезапно бе спряла — някъде бе станало задръстване. Перонът на гарата доближаваше пълния предел на възможностите си. От всички страни ни заобикаляха нормални деца, които си подхвърляха реплики, викаха и се бутаха — а едно момиче, което стоеше до Олив, плачеше горчиво. Имаше плитки и зачервени очи, в едната си ръка носеше свито на руло одеяло, а в другата — малко очукано куфарче. На гърдите ѝ с игла бе прикрепена бележка с думи и номера, изписани с едър шрифт:

115-201

ЛОНДОН — ШЕФИЛД

Олив гледаше как момичето плаче и накрая и нейните очи започнаха да се пълнят със сълзи. Не можа да изтърпи повече и я попита какво е станало. Момичето извърна глава и се престори, че не я е чуло.

Олив не схвана намека.

— Какво има? — повтори тя. — Да не плачеш, защото са те продали? — Тя посочи бележката на блузата. — Това ли беше цената ти?

Момичето се опита да се отдалечи, но тълпата беше твърде гъста.

— Мога аз да те купя и да те освободя — продължи Олив, — но се боя, че изхарчихме всичките си пари за билети и не ни остават дори за пай с месо, камо ли за робиня. Ужасно съжалявам.

Момичето извърна лице към Олив.

— Аз не съм за продан! — тросна се и тропна с краче по земята.

— Сигурна ли си?

— Да! — извика момичето и в пристъп на ярост скъса бележката на блузата си и я хвърли долу. — Просто не искам да се местя и да живея в тъпата провинция.

— И аз не исках да си тръгвам от нашата къща, но се наложи — рече Олив. — Разруши я бомба.

Лицето на момичето омекна.

— Извинявай, че ти се сопнах. Казвам се Джесика.

— Аз съм Олив.

Двете се здрависаха любезно.

— Харесва ми блузата ти — посочи Олив.

— Благодаря. А на мен ми харесва — какво е това на главата ти?

— Моята тиара! — Олив вдигна ръка и я пипна. — Но не е от истинско сребро.

— Няма нищо. Хубава е.

Лицето на Олив разцъфна в усмивка и в този момент се чу пронизително изсвирване, последвано от тътнещ глас:

— Всички деца да се качват във влака! И без бутане!

Тълпата около нас отново се раздвижи. Тук и там имаше възрастни, които побутнаха децата, и аз чух един от тях да казва:

— Не се тревожете, скоро ще видите майките и бащите си.

Едва сега разбрах защо тук има толкова много деца. Евакуираха ги. От всичките стотици деца на гарата в тази сутрин само аз и приятелите ми бяхме пристигащи. Останалите заминаваха, откарваха ги в друг град заради собствената им безопасност — и ако се съдеше по зимните палтенца и претъпканите куфари, които някои носеха, може би за дълго време.

— Трябва да вървя — рече Джесика и Олив тъкмо понечи да ѝ пожелае на добър път, когато момичето вече се скри в тълпата към очакващия я влак. Ето колко бързо Олив намери и изгуби единствената нормална приятелка, която някога бе имала.

Джесика погледна назад, докато се качваше. Мрачното ѝ изражение сякаш казваше: „Какво ще стане с мен?“.

Изпратихме я с погледи, докато се питахме същото за нас.

* * *

В телефонната будка Ема гледаше намръщено слушалката.

— Никой не вдига — оплака се тя. — На всички номера само звъни.

— Последен — заяви Милърд и ѝ подаде още една откъсната страница. — Стискай палци.

Бях втренчил напрегнат поглед в Ема, но в този момент зад мен се вдигна някакъв шум и когато обърнах глава, установих, че мъж с пламнало лице размахва чадъра си към нас.

— Какво сте се натъпкали в тази будка! — разкрещя ни се той. — Освободете я и се качвайте на вашия влак.

— Ние току-що слязохме — възрази Хю. — Никъде няма да вървим!

— И какво сте направили с номерата си? — продължи да вика мъжът, пръскайки слюнка от устата. — Извадете ги веднага, инак, кълна се в Бога, ще накарам да ви пратят някъде много по-далече от Уелс!

— Разкарай се още сега — тросна му се Инок, — инак ние ще те пратим право в ада!

Лицето на мъжа стана мораво, сякаш всеки миг изпъкналите вени на шията му щяха да се пукнат. Очевидно не беше привикнал да му говорят по такъв начин — особено деца.

— Казах да се разкарате от телефонната будка! — изрева той, вдигна чадъра като брадва на палач и го стовари върху жицата, свързваща кабината със стената, прекъсвайки я по средата със силно прас!

Телефонът замлъкна. Ема вдигна глава от слушалката, кипяща от беззвучен гняв.

— Ако толкова му е притрябвал телефонът — просъска тя, — да му го оставим.

Докато тя, Милърд и Хорас се измъкваха от будката, Бронуин сграбчи мъжа за ръцете и ги изви отзад.

— Спри! — изкрещя той. — Пусни ме!

— О, аз ще те пусна — заяви Бронуин, прегърна го, повдигна го и го напъха с главата напред в кабината, после затвори вратата и я залости с чадъра. Мъжът крещеше и блъскаше по вратата, подскачаше вътре като затворена в шише тлъста муха. Макар че сигурно щеше да е забавно да го погледаме и да се посмеем, той бе привлякъл твърде голямо внимание и сега и други възрастни се събираха наоколо. Беше време да си вървим.

Уловихме се за ръцете и се втурнахме към изхода, оставяйки зад себе си настъпени и препънати нормални. Вресна локомотивна свирка и в отговор от вътрешността на сандъка на Бронуин долетя писъкът на мис Перигрин, подхвърляна като пране в центрофуга. Твърде лека, за да тича с крачета, Олив се бе вкопчила в шията на Бронуин и се носеше зад нея като полуиздишал балон на връвчица.

Някои от възрастните бяха по-близо до изхода от нас и вместо да ги заобикаляме ние се опитахме да ги избутаме от пътя си.

Не се получи.

Първата, която ни се изпречи, бе едра жена, която халоса Инок по главата с чантата си, а после го събори. Когато Ема се опита да я дръпне встрани, двама мъже я сграбчиха за ръцете и я приковаха към перона. Готвех се да скоча и да ѝ помогна, ала трети мъж улови и мен за ръцете.

— Някой да направи нещо! — провикна се Бронуин. Всички знаехме какво има предвид, но не беше ясно кой от нас трябва да действа. После покрай носа на Инок избръмча пчела и заби жило във възседналата го жена, която изпищя и подскочи.

— Да! — извика Инок. — Още пчели!

— Уморени са! — отговори му Хю. — Току-що заспаха, след като съвсем наскоро ви спасиха живота! — Но той сам виждаше, че няма друг начин — ръцете на Ема бяха приковани, Бронуин бе заета да пази сандъка и Олив от трима ядосани влакови кондуктори, а междувременно прииждаха още възрастни — така че Хю започна да се тупа по гърдите сякаш се мъчеше да се отърве от заседнал в гърлото залък. Миг по-късно той се оригна шумно и от устата му изхвърчаха десетина пчели. Те описаха няколко кръга над нас, избраха си цели и започнаха да жилят всички възрастни в близост.

Мъжете, които държаха Ема, я пуснаха и побягнаха. Този, който ме бе хванал, получи ужилване по носа, нададе вик и размаха ръце над главата си, сякаш бе обладан от демони. Скоро всички възрастни тичаха и се опитваха да се защитят от малките жилещи нападатели със странни танцови движения за забавление на децата на платформата, които се кискаха и вдигаха ръце във въздуха, имитирайки движенията на смешните многострадалци.

И тъй като никой вече не ни обръщаше внимание, ние се надигнахме, преминахме между перилата на изхода и се озовахме насред кипящия от живот лондонски следобед.

* * *

Изгубихме се в хаоса на улиците. Имахме чувството, че сме били напъхани в буркан с лепкава течност, из която пъплеха всякакви дребни частици: джентълмени и дами, работници, войници, улични хлапета и просяци, които се блъскаха целенасочено във всички посоки и си проправяха път около малките натъпкани със стока колички, чиито притежатели — уличните търговци, хвалеха предимствата на стоките си; между файтони, чиито кочияши крещяха, автомобили и автобуси, които надуваха клаксони и спираха с видимо раздрусване, за да избълват от вътрешностите си още хора, втурващи се по претъпканите тротоари. И всичко това се побираше в тесен каньон между сгради с колони отпред, простиращи се надолу по улицата, докато се изгубят в сенките, тъй като следобедното слънце вече се бе килнало към хоризонта и хвърляше малко светлина, ограничавана още повече от бълващите дим комини и разсейвана от трепкащите отблясъци на фенерите.

Замаян от този хаос, аз притворих очи и оставих на Ема да ме дърпа със свободната си ръка, а с другата бръкнах в джоба и докоснах хладното стъкло на моя мобилен телефон. Усещане, което намерих за странно успокояващо. Телефонът ми бе безполезна реликва от бъдещето, но въпреки това бе предмет, който съдържаше известна сила — една дълга и тънка нишка, свързваща този суетящ се свят с разумния, познат свят, към който доскоро принадлежах, нещо, което ми казваше, когато го докоснех: „Ти си тук и всичко това е истинско, ти не сънуваш и пак си ти“. И по някакъв начин караше всичко около мен да не трепти в това безумно темпо.

Инок бе прекарал ранните си години в Лондон и твърдеше, че все още познава улиците, затова той ни водеше. Придържахме се повече към тесните улички и задните алеи, които караха града да наподобява лабиринт от посивели стени и водосточни тръби, а величието му се разкриваше в редки отблясъци, докато претичвахме през някой булевард към спасителните сенки. Превърнахме го в игра, смеехме се и се надбягвахме от една уличка към друга. Хорас се престори, че се спъва в бордюр, после подскочи и затанцува, като ни поздравяваше с шапката си. Смеехме се като обезумели, изпълнени с внезапна и необяснима радост, все още наполовина невярващи, че сме стигнали дотук — през морето, през горите, покрай ръмжащи гладни и смъртоносни отреди на гадини, през целия път до Лондон.

Изминахме доста голямо разстояние от гарата, преди да спрем до кофи за боклук в една задна уличка, за да си поемем дъх. Бронуин остави сандъка и извади мис Перигрин, която се запрепъва замаяно по калдъръма. Хорас и Милърд избухнаха в смях.

— Кое е толкова смешно? — попита Бронуин. — Мис П не е виновна за състоянието си.

Хорас разпери ръце величествено.

— Добре дошли в красивия Лондон! — обяви той. — Инок, той е още по-впечатляващ, отколкото го описа. Ах, а как само ни го обрисуваше! Цели седемдесет и пет години — Лондон, Лондон, Лондон! Най-великият град на Земята!

Милърд вдигна една празна консерва.

— Лондон! Най-красивите боклуци, които можеш да откриеш някъде!

Хорас свали шапката си.

— Лондон! Където дори плъховете имат цилиндри!

— О, не съм ви говорил такива неща! — рече Инок.

— Напротив! — възрази Олив. — Ами, казваше, не така правят нещата в Лондон. Или, в Лондон храната е много по-изискана!

— Очевидно в момента не сме на туристическа обиколка из града! — опита се да се защити Инок. — Какво предпочитате, да обикаляте задните улички или да ви спипат гадини?

Хорас не му обърна внимание.

— Лондон, където всеки ден е празник… за боклукчията!

Той избухна в смях и смехът му се оказа заразителен. Скоро почти всички се кискахме — дори Инок.

— Май наистина съм го лустросал малко — призна той.

— Не виждам нищо толкова забавно в този твой Лондон — нацупи се Олив. — Мръсен е и мирише, и е пълен със зли, лоши хора, които разплакват децата, и аз го мразя! — Тя смръщи лице и добави: — Даже аз станах една мърморана! — което ни накара отново да избухнем в смях.

— Онези хора на гарата бяха наистина много зли — съгласи се Милърд. — Но си получиха заслуженото! Никога няма да забравя лицето на оногова, дето Бронуин го натика в телефонната кабина.

— Или на ужасната жена, когато пчелата я ужили по задника! — закима Инок. — Бих дал всичките си джобни, за да го видя отново.

Погледнах към Хю, очаквайки и той да се включи, но видях, че стои с гръб към нас и раменете му се тресат.

— Хю! — повиках го. — Добре ли си?

Той се отдръпна.

— Никой не дава пукнат грош — изхленчи. — Не се интересувате от стария Хю, той е тук само за да ви спасява задниците, без да получи и една думичка за благодарност!

Засрамени, ние всички го наобиколихме с извинения и благодарности.

— Прощавай, Хю.

— Благодаря отново, Хю.

— Хю, ти си нашият храбрец.

Той се обърна към нас.

— Те ми бяха приятели.

— Още сме! — възрази Олив.

— Не вие — моите пчели! Могат да жилят само по веднъж, а след това гасят лампите и поемат към великия кошер на небето. Сега ми остана само Хенри и дори той не може да лети, защото му е скъсано едното крилце. — Той протегна ръка, разтвори бавно пръсти и там, на дланта му, лежеше Хенри и ни махаше с единственото си крилце.

— Хайде, приятелче — прошепна му Хю. — Време е да се прибираш у дома. — Той изплези език, положи пчелата върху него и затвори уста.

Инок го потупа по рамото.

— Бих им върнал живота, но не съм сигурен дали ще се получи при толкова дребни същества.

— Все пак благодаря — кимна Хю, покашля се и изтри с ръкав бузи, сякаш бе засрамен от сълзите си.

— Ще ти намерим още веднага щом оправим мис Перигрин — обеща Бронуин.

— Като стана дума за това — обърна се Инок към Ема, — успяхте ли да намерите някоя имбрин по телефона?

— Нито една — поклати глава Ема и седна на преобърната кофа, отпуснала рамене. — Надявах се поне този път да ни потръгне. Но не би.

— В такъв случай май кучето е било право — обади се Хорас. — Великите лондонски примки са станали жертва на враговете ни. — Той наведе мрачно глава. — Случило се е най-лошото. Всички имбрини са били отвлечени.

Ние сведохме глави и веселото ни настроение се изпари в миг.

— В такъв случай — поде Инок — Милърд е най-добре да ни разкаже всичко, което му е известно за наказателните примки. Ако там държат имбрините, ще трябва да организираме спасителна експедиция.

— Не — размаха ръце Милърд. — Не, не, не.

— Какво значи това „не“? — попита Ема.

Милърд издаде странен звук, сякаш се задушаваше, и после задиша учестено.

— Искам… да кажа… не мога…

— Какво му става? — учуди се Бронуин. — Мил, какво има?

— Най-добре ни обясни още сега какво искаш да кажеш с това „не“ — произнесе заплашително Ема.

— Защото ще умрем, ето защо! — провикна се Милърд, възвърнал гласа си.

— Но когато бяхме в менажерията, от устата ти звучеше толкова лесно! — намесих се аз. — Почти сякаш ще влезем с валс в някоя от тези примки…

Милърд продължаваше да диша шумно и изглеждаше на ръба на истерията — и това ме изплаши. Бронуин намери една смачкана хартиена торба и му каза да диша в нея. Когато се повъзстанови, той заговори.

— Влизането наистина е лесно. — Говореше бавно, като се стараеше да диша равномерно. — Излизането — ей там е трудното. Излизането жив, исках да кажа. Наказателните примки са точно каквито твърдеше кучето, дори повече. Реки от огън… кръвожадни викинги… чума и мор, толкова гъсти, че не можеш да дишаш… и примесени с всичко това, като някаква дяволска абракадабра, само светата птица знае колко гадини и гладни!

— Ама това е невероятно! — възкликна Хорас и вдигна ръце. — Можеше да ни го кажеш по-рано — например още докато бяхме в менажерията и подготвяхме пътуването си!

— Щеше ли да има разлика, Хорас? — Той пое няколко пъти дъх от торбата. — Ако те бях изплашил тогава, щеше ли да оставиш мис Перигрин да изгуби човешката си същност?

— Разбира се, че не — отвърна Хорас. — Но трябваше да ни кажеш истината.

Милърд пусна торбата. Силата му се възвръщаше, а с нея и убедителността.

— Признавам, че поскрих малко от истинските опасности на наказателните примки. Но никога не съм мислел, че ще трябва да влезем в тях. Въпреки всички прокобни изказвания на кучето за Лондон бях сигурен, че ще открием поне една ненападната примка и с невредима имбрин в нея. И доколкото ни е известно, все още бихме могли! Откъде да сме сигурни, че са отвлекли всичките? Виждали ли сме ги със собствените си очи да го правят? Ами ако телефоните на имбрините просто са… разкачени?

— Всичките? — попита намусено Инок.

Дори неизменната оптимистка Олив поклати глава, чула това.

— Тогава какво предлагаш, Милърд? — попита Ема. — Да обиколим лондонските примки с надеждата да открием някого у дома? И какви са шансовете според теб тези, дето ни издирват, да са ги оставили без надзор?

— Мисля, че ще имаме по-големи шансове да преживеем нощта, ако я прекараме в игра на руска рулетка — рече Инок.

— Това, което казвам — оправда се Милърд, — е, че нямаме доказателство…

— Какви доказателства още ти трябват? — попита Ема. — Локви кръв? Купчина оскубана имбринска перушина? Мис Авъсет ни каза, че нападенията над примки са започнали още преди седмици. Мис Рен е била почти сигурна, че всички лондонски имбрини са били отвлечени — нима ти знаеш повече от мис Рен, която е имбрин? И стигаме до момента, когато нито един телефон на примка не отговаря. Така че, кажи ми, защо ходенето от примка на примка ще е нещо по-различно от самоубийствено опасна загуба на време?

— Чакай малко — това е! — възкликна Милърд. — Какво ще кажеш за мис Рен?

— Какво за нея? — попита Ема.

— Не помниш ли думите на кучето? Мис Рен е пристигнала в Лондон преди няколко дни, когато чула, че сестра ѝ е била отвлечена.

— Е?

— Ами ако е още тук?

— Тогава вероятно вече е в плен! — извика Инок.

— Ами ако не е? — В гласа на Милърд се долавяше надежда. — Тя би могла да помогне на мис Перигрин — а след това няма да ни се налага дори да доближаваме наказателните примки!

— И как предлагаш да я открием? — попита с изтънял от раздразнение глас Инок. — Да викаме името ѝ от покривите? Това не е Кеърнхолм, в този град живеят милиони!

— Гълъбите ѝ — рече Милърд.

— Я повтори?

— Чудатите гълъби на мис Рен са ѝ казали къде са отвели пленените имбрини. Щом те знаят къде са другите имбрини, би трябвало да знаят и къде е мис Рен. В края на краищата те са нейни.

— Ха! — възкликна Инок. — Ако в този град има нещо в по-голямо изобилие от невзрачни женици на средна възраст, това са ятата гълъби. Нима искаш да претърсим целия град заради едно специално ято?

— Изглежда ми малко налудничаво — съгласи се Ема. — Съжалявам, Мил, не виждам как може да стане.

— Значи имате късмет, че прекарах времето си във влака да изучавам „Приказките“ вместо да дърдоря глупости. Някой да ми подаде книгата!

Бронуин извади книгата от сандъка и му я връчи. Милърд я разтвори и запрелиства страниците.

— Вътре има много отговори, само трябва да се намерят — рече той, — стига да знаете къде да ги търсите. — Той спря на една страница и забоде пръст в нея. — Аха! — зарадва се и обърна бавно книгата да им покаже какво е открил.

Заглавието гласеше „Гълъбите на «Свети Павел»“.

— Господ да ме поживи! — възкликна Бронуин. — Възможно ли е това да са същите гълъби, за които говорим?

— Ако за тях е писано в „Приказките“, почти сигурно е, че са чудати гълъби — подчерта Милърд. — А колко ята от чудати гълъби може да има?

Олив плесна с ръчички и извика:

— Милърд, ти си гений!

— Благодаря ти, да, зная.

— Чакайте, обърках се — рекох. — Какво е „Свети Павел“?

— Дори аз зная отговора — рече Олив. — Катедралата! — Тя изтича до входа на уличката и посочи грамадния купол, издигащ се в далечината.

— Това е най-голямата и най-величествената катедрала в Лондон — обясни Милърд, — и ако интуицията не ме мами, трябва да е мястото, където гнездят гълъбите на мис Рен.

— Да се надяваме, че са си у дома — подхвърли Ема. — И че ще ни донесат добри новини. Защото напоследък е голяма суша.

* * *

Докато се лутахме из лабиринта от тесни улички, водещи към катедралата, сред групата ни се бе възцарило мрачно мълчание. Никой не смееше да го наруши и единственият звук бе трополенето на обувките ни по паветата и шумовете на града: самолети, неизменният тътнеж на трафика, сирени, които разцепваха въздуха наоколо.

Колкото повече се отдалечавахме от гарата, на толкова повече свидетелства за бомбардировки се натъквахме. Фасади на сгради, олюпени от шрапнели. Разбити прозорци. Улици, които блестят с отраженията на натрошени стъкла. Небето бе изпълнено със сребристи балони, закотвени с дълги въжета за земята.

— Това са баражни балони — обясни Ема, когато ме видя да въртя глава. — Ако немските бомбардировачи се оплетат във въжетата им, ще паднат долу.

А след това се натъкнахме на сцена на разрушение и спряхме, зяпнали с уста — не от някакъв пристъп на воайорство, а защото умовете ни не бяха в състояние да възприемат картината. Огромен бомбен кратер изпълваше цялата ширина на улицата, като гигантска уста с нащърбени павета за зъби. В единия край взривът бе отнесъл предната стена на сграда, но бе оставил непокътнато почти всичко вътре. Приличаше на къща за кукли с отворени към улицата стаи — столовата с маса, подредена за вечеря, семейни снимки, килнати от взривната вълна, но все още по стените, руло тоалетна хартия, развито и поклащащо се на вятъра като дълго бяло знаме.

— Да не са забравили да я достроят? — попита Олив.

— Не, глупаче — отвърна Инок. — Ударена е от бомба.

В началото Олив изглеждаше сякаш ще се разплаче, но после лицето ѝ придоби суров изглед, тя размаха юмруче към небето и извика:

— Гаден Хитлер! Спри тази ужасна война и се разкарай някъде!

Бронуин я потупа по ръката.

— Шшшт. Може да те чуе, мъниче.

— Не е честно — тросна се Олив. — Уморих се от самолети, бомби и от тази война!

— Всички сме уморени — рече ѝ Инок. — Дори аз.

Изведнъж чухме писъка на Хорас и когато се обърнахме, видяхме го да сочи нещо на пътя. Изтичах да видя какво е и спрях, вцепенен, умът ми изкрещя „Бягай!“, ала краката ми отказваха да се подчинят.

Беше пирамида от глави, обгорени и смачкани, със зейнали усти, слепнали клепачи, разтопени и сраснали се в ямата като някаква ужасна глава на хидра. Ема се изправи до мен, погледна ги, извика и се обърна, Бронуин ни доближи, надзърна и започна да охка, накрая се приближи и Инок, който не изглеждаше ни най-малко смутен, а побутна спокойно с крак една от главите и ни обясни, че това са само восъчни манекени, изпопадали от витрината на разбития от бомба магазин за перуки. Всички се почувствахме неловко, но не бяхме по-малко изплашени, защото, макар главите да не бяха истински, те олицетворяваха нещо, което се криеше под отломките около нас.

Продължихме нататък. Стараех се да гледам в земята, но нямаше как да се изолирам от страшните сцени, покрай които минавахме. Обгорени руини, бълващи дим, самотен пожарникар, пратен да гаси огъня, с изцапано от сажди унило лице и насочен маркуч. Стоеше там като някакъв самотен войн, чиято задача бе да не изпуска из очи пожара.

Бебе в проходилка, ревящо, зарязано насред улицата.

Бронуин се намръщи, преизпълнена със състрадание.

— Не може ли да им помогнем с нещо?

— Едва ли ще има значение — отвърна Милърд. — Тези хора принадлежат на миналото, а то не може да се променя.

Бронуин кимна тъжно. Знаеше, че е така, но имаше нужда да ѝ го кажат. Ние едва присъствахме тук, безплодни като призраци.

Вдигна се облак прах и закри нашия пожарникар и ревящото дете. Продължихме нататък, задавени от носените от вятъра пепелища, с покрити с бетонен прах дрехи и побелели като сняг лица.

* * *

Вървяхме покрай разрушените къщи толкова бързо, колкото можехме, после спряхме стъписани, когато улицата внезапно отново се изпълни с живот. Само на няколко пресечки от ада хората отиваха на работа, крачеха по тротоарите, излизаха и влизаха в сгради с електричество, прозорци и врати. Свихме зад ъгъла и пред нас се извиси куполът на катедралата, горда и величествена въпреки обгорените петна по камъните и няколкото съборени арки. Също като духа на този град, на катедралата щяха да са ѝ нужни повече от няколко бомби, за да бъде съборена.

Ловът ни започна на един площад близко до катедралата, където възрастни хора, насядали по пейки, хранеха гълъби. В началото настъпи суматоха — ние се втурнахме, изплашихме гълъбите и те се разлетяха с пърхане. Старците започнаха да протестират и ние се дръпнахме в очакване птиците да се завърнат. Така и стана не след дълго, тъй като гълъбите не са най-умните животни на тази планета. При втория си опит излизахме поединично от скривалището си, разхождахме се нехайно из площада и после се втурвахме да сграбчим някоя птица. Мислех, че Олив, която е дребна и чевръста, или Хю, с неговата необичайна връзка с крилати същества, може да постигнат известен успех, но и двамата бяха надиграни. Милърд също не можа да се похвали със сполука, а птиците дори не можеха да го видят. По времето, когато дойде моят ред, на гълъбите вероятно им бе омръзнало да им досаждаме, защото веднага щом излязох на открито, те се вдигнаха във въздуха и ме посипаха с такъв бомбен заряд от курешки, че се наложи да избягам при фонтана, за да измия оцапаната си глава.

В края на краищата Хорас успя да улови един. Той приседна до старците и започна да ръси семена, докато птиците го наобиколиха. Сетне, навеждайки се бавно напред, протегна ръка и придавайки си небрежен вид, улови един гълъб за краката.

— Пипнах те! — извика той.

Птицата размаха крила и се опита да се измъкне, но Хорас я държеше здраво.

После я донесе при нас.

— По какво ще познаем дали е чудата? — попита, докато я обръщаше, за да ѝ огледа коремчето, сякаш очакваше да открие там табелка.

— Ще я покажем на мис Перигрин — рече Ема. — Тя ще знае.

И така ние отворихме сандъка на Бронуин, пъхнахме гълъба при мис Перигрин и го хлопнахме обратно. Гълъбът пищеше сякаш го разкъсват жив.

Неволно трепнах и извиках:

— По-внимателно, мис П!

Когато отново отворихме капака, във въздуха излетяха няколко пера, но от гълъба нямаше и следа.

— О, не, тя го е изяла! — проплака Бронуин.

— Не, не е — възрази Ема. — Погледнете под нея!

Мис Перигрин се надигна и пристъпи встрани, и гълъбът наистина се оказа под нея — жив, макар и замаян.

— Е? — попита Инок. — Този от гълъбите на мис Рен ли е?

Мис Перигрин сръчка птицата с клюн и гълъбът отлетя. След това тя изскочи от сандъка, закуцука из площада и с един остър писък разгони останалите гълъби. Посланието ѝ беше ясно — не само гълъбът на Хорас не е чудат, но никой от останалите не принадлежи към тази категория. Налагаше се да продължим издирването.

Мис Перигрин изтърча при катедралата и размаха нетърпеливо крило. Застигнахме я на стъпалата. Сградата се извисяваше над нас със своите камбанарии, досущ стражи край гигантския купол. Армия от измазани със сажди ангели ни разглеждаше от мраморните барелефи.

— И как ще претърсим едно толкова голямо място? — зачудих се на глас.

— Стая по стая — отвърна Ема.

При вратата ни спря странен звук. Приличаше на сирена на пожарна кола — вой, който се издигаше и снижаваше с бавна амплитуда. Но през 1940-а не е имало сирени на колите.

Беше сирена за въздушно нападение.

Хорас се присви.

— Немците идват! — извика той. — Смърт от небето!

— Не знаем какво означава това — възрази Ема. — Може да е фалшива тревога или проверка.

Ала улиците и площадът опустяваха бързо, старците сгъваха вестниците и напускаха местата си по пейките.

— Те явно не мислят, че е учебна тревога — изтъкна Хорас.

— И откога се страхуваме от няколко бомби? — попита Инок. — Стига си дрънкал!

— Трябва ли да ти напомня — каза Милърд, — че това не са бомби като онези, с които сме свикнали. За разлика от бомбите, които падаха над Кеърнхолм, ние не знаем къде ще попаднат тези!

— Още една причина час по-скоро да намерим това, заради което сме тук! — заяви Ема и ни поведе вътре.

* * *

Отвътре катедралата бе не по-малко внушителна — колкото и да бе невероятно, изглеждаше дори по-голяма, отколкото отвън — и макар пострадала, няколко храбри вярващи бяха коленичили и се молеха беззвучно. Олтарът бе заровен под купчина отломки. Там, където бомбата бе пробила покрива, сноп светлина падаше над широките греди. Самотен войник седеше на съборена колона, загледан в небето през разрушения покрив.

Навлязохме вътре, вдигнали глави, а под краката ни хрущяха натрошени плочи.

— Нищо не виждам — оплака се Хорас. — Тук има достатъчно скривалища за хиляди гълъби!

— Не гледай — посъветва го Хю. — Слушай.

Спряхме и наострихме слух в очакване да чуем характерното гукане на гълъби. Но ни заливаше само неспирният вой на сирените, а зад него серия от приглушени тътени, като приближаващи се гръмотевици. Повтарях си, че трябва да запазя спокойствие, но сърцето ми туптеше като барабан.

Някъде се сипеха бомби.

— Трябва да се махаме — извиках, завладян от паника. — Сигурно наблизо има бомбоубежище. Да се скрием на безопасно място.

— Ама ние сме съвсем близо! — възрази Бронуин. — Не може да се откажем сега!

Чу се нов трясък, този път по-близо и сега вече и другите започнаха да проявяват нервност.

— Може би Джейкъб е прав — рече Хорас. — Да идем да потърсим убежище, докато отмине бомбардировката. После ще продължим с издирването.

— Никъде няма да сме в пълна безопасност — вдигна вежди Инок. — Тези бомби могат да проникнат и в най-дълбокото бомбоубежище.

— Не могат да проникнат в примка — възрази Ема. — И ако в приказката се споменава тази катедрала, значи наблизо трябва да има и вход за примка.

— Може би — поклати глава Милърд. — Може би, може би. Подайте ми книгата, ще проуча въпроса.

Бронуин отвори сандъка и му подаде книгата.

— Да видим сега. — Той запрелиства страниците, докато стигна „Гълъбите на «Свети Павел»“.

„Наоколо падат бомби, а ние четем приказки — помислих си аз. — Трябва да съм в света на лудите“.

— Слушайте внимателно! — вдигна пръст Милърд. — Ако наблизо има вход за примка, тази приказка трябва да ни обясни как да го намерим. За щастие е кратка.

Навън падна бомба. Подът се разтресе, от тавана се посипа мазилка. Стиснах зъби и се опитах да се съсредоточа върху дишането си.

Милърд се покашля безгрижно.

— „Гълъбите на «Свети Павел»“! — поде той със силен, кънтящ глас.

— Заглавието вече го знаем! — намръщи се Инок.

— Чети по-бързо, моля те! — подкани го Бронуин.

— Ако не престанете да ме прекъсвате, ще прекараме тук цялата нощ! — тросна се Милърд и после зачете: — В едно отминало чудато време, много преди в град Лондон да е имало кули или камбанарии, или всякакви високи сгради, живеело ято гълъби, които си наумили, че искат хубаво, високо местенце, където да гнездят, над шумотевицата и врявата на човешкото общество. Те знаели и как да го построят, защото гълъбите са строители по природа и са много по-интелигентни, отколкото сме свикнали да ги смятаме. Но хората от стария Лондон не питаели интерес към конструирането на високи неща и затова една нощ гълъбите се промъкнали в леглото на най-работливия човек, когото могли да намерят, и му прошепнали на ухо план за величествена кула.

На сутринта човекът се събудил обхванат от голямо вълнение. Той сънувал — или поне така си мислел — величествена църква с камбанария, толкова висока, че щяла да се извисява над най-високия хълм на града. Няколко години по-късно и с изразходването на огромни човешки средства тя била построена. Това си била съвсем истинска кула и имала всякакви кътчета и пролуки, където можели да гнездят гълъбите, и те били много доволни от себе си.

После, един ден, викингите плячкосали града и изгорили кулата до основи, така че гълъбите трябвало да открият друг архитект, да му пошепнат в ухото и да чакат търпеливо да бъде построена новата църковна кула — тази била още по-висока и по-величествена от предишната. Ала и тази кула след време била изгорена.

Нещата продължили по този начин в продължение на стотици години, кулите горели, а гълъбите шепнели планове за още по-грандиозни и високи кули на поредица от успешни и вдъхновени архитекти. И макар тези архитекти никога да не разбирали какво дължат на птиците, те се отнасяли към тях с почтителност и им позволявали да се заселват където поискат, в нефове и камбанарии, сякаш били талисмани и пазители на тези места, което, незнайно за тях, всъщност било истина.

— Това никак не ни помага — обади се Инок. — Потърси онази част, в която се говори за входа към примката!

— Прояви малко търпение! — тросна се Милърд. — С течение на времето, след като много кули били построявани и събаряни, плановете на гълъбите станали толкова амбициозни, че им било нужно ужасно много време, за да намерят човек, достатъчно интелигентен да ги осъществи. Когато най-сетне сполучили, човекът се опънал, изпълнен с увереността, че хълмът е прокълнат, след като толкова много църкви на него изгаряли в миналото. Макар да се опитвал да прогони тази идея от главата си, гълъбите се връщали нощ след нощ и отново му я нашепвали. Ала мъжът не предприемал никакви действия. Тогава те го навестили през деня, нещо, което не били правили досега, и му казали на своя странен, наподобяващ смях език, че той е единственият човек, способен да построи тази кула, и че просто трябва да го направи. Но той отказал и ги пропъдил от къщата си с виковете: „Марш оттук, вървете си, мръсни птици!“

Гълъбите, обидени и изпълнени с желание за мъст, продължили да преследват мъжа, докато почти го докарали до полуда — следвали го навсякъде, където отивал, късали дрехите му, дърпали му косата, замърсявали храната му с перушина от трътките си, чукали нощем по прозореца, за да не може да спи — докато един ден той паднал на колене и проплакал: „О, гълъби! Ще построя каквото поискате само ако го пазите и не позволявате да изгори!“

Гълъбите били учудени от това желание. Те се посъветвали и стигнали до извода, че вероятно са щели да бъдат по-добри пазители на предишните кули, ако не изпитвали такава радост от построяването им, и дали обет да направят всичко, което е по силите им, за да опазят следващата кула. Мъжът изпълнил заръката и построил катедрала с две кули и купол. Била толкова великолепна, че мъжът и гълъбите останали безкрайно доволни от творението и станали добри приятели. До края на живота си мъжът не отивал никъде, без да вземе със себе си някой гълъб, за да се вслушва в съветите му. Дори след като умрял, на преклонна и щастлива възраст, птиците продължили да го навестяват от време на време в земята отдолу. И до ден-днешен ще откриете катедралата, която той построил, да се извисява на най-високия хълм в Лондон, а гълъбите продължават да я пазят.

Милърд затвори книгата.

— Край.

Ема изпъшка с досада.

— Да, но откъде я пазят?

— Вероятно щяхме да получим повече помощ в тази ситуация — обяви Инок, — ако ни беше прочел приказка за котки на Луната.

— Не мога да схвана смисъла на тази приказка — оплака се Бронуин. — Някой разбра ли я?

Имах чувството, че съм близо до отговора на този въпрос — особено когато чух за „земята отдолу“, но единственото, което си помислих, бе „Нима гълъбите навестяват ада?“

После падна още една бомба, разтърси цялата сграда и някъде от високо долетя пърхане на криле. Вдигнахме глави и видяхме три изплашени гълъба да се стрелкат от скривалището си над покривната греда. Мис Перигрин извряска от вълнение — сякаш да ни каже „Това са те!“, — Бронуин я взе на ръце и всички се втурнахме след птиците. Те прелетяха цялата дължина на кораба, направиха остър завой и изчезнаха през една врата.

Стигнахме вратата само след броени секунди. За мое облекчение тя не водеше навън, където не бихме имали никаква възможност да ги хванем, а към стълбище, което се виеше спираловидно надолу.

— Ха! — възкликна Инок и плесна с пълничките си ръце. — Ето че сами се затвориха в мазето!

Хукнахме надолу по стълбите. Озовахме се в голямо, мъждиво осветено помещение, облицовано с каменни плочи. Тук бе студено и влажно и цареше почти пълен мрак, тъй като крушките не светеха. Ема разпали огън в ръката си и озари вътрешността, а ние се озърнахме. Под краката ни, простиращи се от едната до другата стена, имаше мраморни плочи с издълбани надписи. Тази под мен гласеше:

ЕПИСКОП ЕЛДРИДЖ ТОРНБРЪШ,

ПОЧИНАЛ В ГОДИНА 1721

— Това не е подземие — рече Ема, — а крипта.

Побиха ме тръпки и аз неволно пристъпих към светлината и топлината на пламъка от ръцете ѝ.

— Искаш да кажеш, че в пода има заровени хора? — попита Олив с разтреперан гласец.

— Какво от това? — подхвърли Инок. — Хайде да хванем проклетия гълъб, преди някоя от тези бомби да е заровила и нас в пода.

Ема се завъртя в кръг, хвърляйки трепкаща светлина към стените.

— Трябва да са някъде тук. Няма друг изход, освен стълбите.

И тогава чухме пърхане на крила. Застинах. Ема усили пламъка и го насочи към източника на звука. Светлината попадна върху гробница, издигната на няколко стъпки от пода. Между гробницата и стената имаше пролука, но от мястото, където стояхме, не виждахме какво има там — идеално скривалище за птици.

Ема повдигна пръст към устните си и ни даде знак да я последваме. Запристъпвахме безшумно през помещението. Когато наближихме гробницата, се разпръснахме и я заобиколихме от три страни.

„Готови ли сте?“ — попита само с устни Ема.

Другите кимнаха. Аз вдигнах палец. Ема доближи на пръсти гробницата и надзърна, после ни погледна с помръкнало лице.

— Нищо! — рече и тропна ядно по пода.

— Не разбирам — обади се Инок. — Те бяха точно там!

Приближихме се да погледнем. После Милърд каза:

— Ема! Би ли осветила гробницата отгоре?

Тя го послуша и Милърд прочете на глас надписа:

ТУК ЛЕЖИ СЪР КРИСТОФЪР РЕН —

СТРОИТЕЛЯТ НА ТАЗИ КАТЕДРАЛА

— Рен! — възкликна Ема. — Какво странно съвпадение!

— Не мисля, че е съвпадение — възрази Милърд. — Трябва да е роднина на мис Рен. Може би е баща ѝ!

— Това е много интересно — промърмори Инок, — но с какво ни помага да открием нея и нейните гълъби?

— Тъкмо над това си блъскам главата — отвърна Милърд, помисли малко и изрецитира един пасаж от книгата: „птиците продължили да го навестяват от време на време в земята отдолу“.

Изведнъж ми се стори, че чувам гукане на гълъб.

— Шшт! — рекох и дадох знак на другите да слушат. Гукането се повтори след няколко секунди откъм задния край на гробницата. Заобиколих от тази страна, коленичих и тогава забелязах малка дупка в пода до основата на гробницата, не по-голяма от юмрук — достатъчно, за да се провре през нея гълъб. — Насам! — извиках.

— Да пукна дано! — възкликна Ема и освети с пламъка дупката. — Може би това е „долната земя“?

— Но дупката е толкова малка — посочи Олив. — Как ще изкараме птиците отвътре?

— Можем да чакаме, докато излязат — подхвърли Хорас и в този момент падна нова бомба, толкова близо, че зъбите ми изтракаха.

— Няма какво да чакаме! — извика Милърд. — Бронуин, би ли отворила гробницата на сър Рен?

— Не! — размаха ръце Олив. — Не искам да виждам старите му прогнили кости!

— Не се безпокой, миличка — рече Бронуин, — Милърд знае какво прави. — Тя опря длани на капака на гробницата и започна да бута, докато плочата се плъзна с ниско, глухо стържене.

Миризмата, която полъхна отвътре, не бе тази, която очаквах — не миришеше на смърт, а на плесен и стара пръст. Приближихме се и погледнахме вътре.

— Да пукна дано! — повтори Ема.

Девета глава

Там, където трябваше да има ковчег, се виждаше стълба, изчезваща надолу в мрака. Ние се втренчихме в отворената гробница.

— За нищо на света няма да сляза долу! — заяви Хорас. Но после три бомби една след друга разтърсиха сградата, по главите ни нападаха парчета мазилка и изведнъж Хорас ме блъсна встрани и стъпи на стълбата. — Извинете ме, но аз съм най-подходящо облечен, за да сляза пръв!

Ема го дръпна за ръкава.

— Светлината е у мен, затова аз ще сляза първа. След мен ще бъде Джейкъб, в случай че долу… има разни неща.

Отправих ѝ вяла усмивка, но коленете ми омекнаха.

— Искаш да кажеш, неща, различни от плъхове, холера и побъркани тролове, каквито вероятно живеят под криптите?

— Няма значение какво има долу — заяви мрачно Милърд. — Ще трябва да се изправим срещу него и нищо не може да се направи.

— Чудесно — въздъхна Инок. — Но се надявам, че ще открием мис Рен, защото ухапванията от плъхове никак не зарастват бързо.

— А от гладни още по-бавно — припомни Ема и прехвърли крак през стената на гробницата.

— Бъди внимателна — рекох. — Идвам след теб.

Тя ми отдаде чест с пламтящата си ръка.

— Ето че пак навлизаме в неизвестното — промърмори и заслиза.

После беше мой ред.

— Случвало ли ви се е да слизате в открита гробница по време на бомбардировка — подметнах. — И да ви се прииска да си бяхте останали в леглото?

Инок ме изрита по обувката.

— Стига си се туткал.

Улових се за ръба на гробницата и поставих крак на стълбата. За миг ме споходи мисълта за всякакви други приятни и досадни неща, с които бих могъл да се занимавам през това лято, и тогава животът ми щеше да е съвсем различен. Тенис лагер. Уроци по ветроходство. Рафтове със стоки. А после, с почти херкулесово усилие, си наложих да сляза долу.

Стълбата се спускаше в тунел. От едната страна тунелът бе задънен, другата изчезваше в мрака. Бе студено и миришеше странно, като дрехи, оставени да изгният в наводнено мазе. Грубите каменни стени бяха покрити с влага, чийто произход оставаше загадка.

Докато двамата с Ема чакахме всички останали да се спуснат, студът започна малко по малко да прониква в мен. Другите също го почувстваха. Когато Бронуин стигна дъното, тя отвори сандъка и ни раздаде пуловерите от вълна на чудати овце, които бяхме получили в менажерията. Нахлузих моя през главата. Беше ми по мярка колкото чувал, ръкавите се поклащаха под пръстите, а долният край стигаше коленете, но поне бе топъл.

Сега вече сандъкът на Бронуин бе празен и тя го остави зад нас. Мис Перигрин бе сгушена под палтото ѝ, където почти си бе свила гнездо. Милърд настояваше да носи „Приказките“ в ръка, колкото и да бяха тежки и неудобни, защото, както той каза, може да му потрябват за справка по всяко време. Мисля, че ги възприемаше като застрахователна полица или като книга, пълна със заклинания, която само той може да разчете.

Бяхме наистина странна сбирщина.

Наострих сетива, търсейки гладни в мрака. Този път почувствах някакво ново усещане в стомаха, много слабо, сякаш гладният е бил тук, но си е тръгнал, и аз долавях остатъчни следи. Не го споменах, нямаше смисъл да безпокоя без нужда останалите. Вървяхме бавно. Звукът от обувките ни, плъзгащи се по влажния под, отекваше надалече в тунела. Нямаше никакъв начин да се прокраднем безшумно, ако някой ни дебнеше там. Не след дълго отпред отново долетя познатото пърхане на крила и ние неволно ускорихме крачка. Имах неприятното чувство, че ни подмамват към някаква противна изненада. В стените бяха вградени каменни плочи, като онези в криптата, но по-стари, с почти изтрити надписи. Сетне подминахме ковчег, сложен направо на пода — малко по-нататък имаше цяла купчина, опрени на стената като изхвърлени контейнери.

— Що за място е това? — прошепна Хю.

— Гробището е претъпкано — обясни Инок. — Когато им потрябва място за нови клиенти, изкопават старите и ги захвърлят тук долу.

— Какъв ужасен вход на примка — рекох. — Представяте ли си, всеки път, когато искате да влезете или излезете, да минавате оттук!

— Не е по-различен от нашия тунел в Кеънхолм — възрази Милърд. — Отблъскващите гледки във входовете на примките имат своето предназначение — нормалните ги отбягват и необикновените се чувстват спокойни.

Толкова разумно. Толкова мъдро. Но в главата ми се въртеше само: „Тук долу е пълно с мъртъвци, те гният и се разпадат и, о, боже…“

— Хм — изсумтя Ема и спря внезапно, а аз се сблъсках с нея и другите последваха примера ми.

Държеше пламъка от едната си страна и осветяваше сводеста врата в стената. Беше леко открехната, но в цепнатината се виждаше само чернилка.

Наострихме слух. В началото не се чуваше нищо друго, освен нашето дишане и падащи в далечината капки. Сетне доловихме шум, но не такъв, какъвто очаквахме — не беше пърхане на крила и дращене на птичи крачета — а нещо човешко.

Някой много тихо плачеше.

— Ехей? — подвикна Ема. — Кой е там?

— Моля ви, не ме удряйте — чу се глас в отговор.

Или бяха два гласа?

Ема подсили пламъка. Бронуин се промуши край нас и побутна вратата с крак. Тя се разтвори и зад нея се показа малка камера, пълна с кости. Бедрени кости, пищяли, черепи — разчленени останки на стотици хора, нахвърляни в пълен безпорядък.

Люшнах се назад, зашеметен от видяното.

— Ехей? — повика отново Ема. — Кой каза това? Покажи се!

В началото не виждах нищо, освен кости, но когато чух подсмърчане и проследих звука до върха на купчината, видях два чифта очи да премигват към нас от тъмните сенки в дъното на помещението.

— Няма никой тук — рече тъничък гласец.

— Вървете си — добави втори. — Ние сме мъртви.

— Не, не сте — възрази Инок. — И аз го зная!

— Елате тук — подкани ги с мек глас Ема. — Нищо няма да ви сторим.

— Обещавате ли? — попитаха едновременно двата гласа.

— Обещаваме — отвърна Ема.

Костите се размърдаха. Един череп се отдели от купчината и се изтъркаля на пода, спря в краката ми и втренчи в мен пустите си очници.

„Здравей, бъдеще“ — помислих си мрачно.

Две малки момчета изпълзяха на ръце и крака през костницата. Кожата им бе мъртвешки бледа и те ни гледаха втренчено с потъмнели очи, които се въртяха замаяно в орбитите си.

— Аз съм Ема, това е Джейкъб, а тези са наши приятели — представи ни Ема. — Ние сме чудати и няма да ви сторим нищо лошо.

Момчетата се свиха като изплашени животинчета и мълчаливо въртяха очи, сякаш виждаха навсякъде и никъде.

— Какво им има на тия? — прошепна Олив.

Бронуин ѝ изшътка.

— Не бъде груба.

— Ще ми кажете ли как се казвате? — попита Ема с все така мек и подмамващ глас.

— Аз съм Джоел-и-Питър — отговори по-голямото момче.

— Кой си ти? — не разбра Ема. — Джоел или Питър?

— Аз съм Джоел-и-Питър — обади се по-малкото.

— Нямаме време за игри — тросна се Инок. — При вас има ли някакви птици? Да сте ги виждали да прелитат наблизо?

— Гълъбите обичат да се крият — рече по-голямото.

— На тавана — добави малкото.

— В нашата къща — заявиха и двете, вдигнаха ръце и посочиха надолу по тъмния коридор. Изглежда, синхронизираха отговорите си, защото ако изречението бе по-дълго от няколко думи, единият го започваше, а другият довършваше, без осезаема пауза между репликите. Забелязах също така, че когато единият заговори, другият мълчи, но мърда беззвучно устни в идеален синхрон — сякаш споделяха един ум.

— Ще бъдете ли така любезни да ни покажете пътя до вашата къща? — помоли Ема. — И да ни отведете на тавана ви?

Джоел-и-Питър поклатиха глави и се дръпнаха назад в мрака.

— Какво има? — попита Бронуин. — Защо не искате да дойдете?

— Смърт и кръв! — провикна се едното дете.

— Кръв и писъци! — извика второто.

— Писъци и кръв, и сенки, които хапят! — произнесоха те едновременно.

— Всичко хубаво! — заяви Хорас и се завъртя на пети. — Ще ви чакам горе в криптата. Дано не ме разпердушини някоя бомба!

Ема го хвана за ръкава.

— Никъде няма да вървиш! Ти си единственият, който успя да улови един от проклетите гълъби.

— Не ги ли чу? — ококори се Хорас. — Примката е пълна със сенки, които хапят. Това може да означава само едно — гладни!

— Била е пълна с тях — поправих го аз. — Но оттогава са минали дни.

— Кога за последен път бяхте във вашата къща? — попита момчетата Ема.

Примката им била нападната — обясниха ни те по странния си накъсан начин, — но те успели да избягат в катакомбите и да се скрият сред костите. Не могат да кажат преди колко време. Два дни? Три? В тъмнината изгубили представа за времето.

— О, бедни същества! — възкликна Бронуин. — Какви ли ужаси сте преживели!

— Не може да останете тук вечно — посочи Ема. — Ще остареете бързо, ако не се приберете скоро в друга примка. Ние можем да ви помогнем — но първо трябва да уловим един гълъб.

Момчетата се спогледаха с въртящи се очи и изглежда, разговаряха, без да произнесат нито дума. После заявиха в унисон:

— Следвайте ни.

Те се плъзнаха по купчината от кости и поеха в тунела.

Ние тръгнахме след тях. Не можех да откъсна очи от двамата, бяха невероятно странни. Непрестанно се държаха за ръце и на всеки няколко крачки цъкаха с език.

— Какво правят? — попитах шепнешком.

— Предполагам, че така виждат — обясни Милърд. — Така правят и прилепите в тъмнината. Звукът се отразява в разни неща и когато се върне при тях, оформят картина в умовете си.

— Ние сме ехолокатори — заяви Джоел-и-Питър.

Очевидно имаха необичайно остър слух.

Тунелът се раздвои, после се раздвои отново. В един момент усетих напрежение в ушите си и преглътнах, за да го освободя. И точно тогава осъзнах, че напуснах 1940-а и влязох в примката. Малко по-нататък стигнахме задънена стена с издълбани в нея вертикални стъпала. Джоел-и-Питър спряха в подножието и посочиха ярката точка дневна светлина отгоре.

— Нашата къща… — рече по-малкият.

След което се скриха в сенките.

* * *

Стъпалата бяха покрити с плесен и доста трудни за изкачване. Трябваше да се катерим бавно, иначе рискувахме да тупнем долу. Те водеха до кръгъл двукрил капак на тавана, през който проникваше самотен лъч светлина. Пъхнах пръсти в цепнатината, натиснах с рамо и капакът се разтвори като щора на фотоапарат, разкривайки овален тухлен канал, който се издигаше на двайсет или трийсет стъпки към кръг от небе. Намирах се на дъното на фалшив кладенец.

Издърпах се в кладенеца и продължих нагоре. Някъде по средата на пътя спрях да си почина, опрял гръб на срещуположната стена. Когато горящите ми мускули се поуспокоиха, изкатерих останалата част, издрапах през ръба и тупнах на тревата. Бях в двора на някаква съборетина. Небето бе с жълтеникав оттенък, но в него нямаше дим, нито се чуваше бръмчене на мотори. Бяхме в по-минали времена, преди войната, може би дори преди автомобилите. Въздухът бе студен, самотна снежинка се спусна наблизо и се разтопи на земята.

След мен се изкачи Ема, после Хорас. Ема бе решила, че само ние тримата трябва да огледаме къщата. Не знаехме какво ще открием там и ако се наложеше да си тръгнем бързо, по-добре да сме малка група. Никой от останалите долу не възрази, предупрежденията на Джоел-и-Питър за кръв и сенки ги бяха изплашили. Само Хорас беше нещастен и не спираше да мърмори, че не е трябвало изобщо да хваща оня гълъб на площада.

Бронуин ни махна отдолу и затвори овалния капак на дъното на кладенеца. Отгоре той се оказа изрисуван като водна повърхност — тъмна, затлачена вода, в която никой не би спуснал кофа. Много хитро.

Тримата се огледахме, притиснати един в друг. Дворът на къщата бе занемарен. Тревата около кладенеца бе изпотъпкана, по-нататък пък бе избуяла до пояс и достигаше до приземните прозорци. В единия ъгъл зърнах порутена кучешка къщичка, а близо до нея прекатурен простор бе погълнат почти напълно от бурените.

Стояхме и чакахме, ослушвайки се за гълъбите. Иззад къщата долетя тропот на конски копита върху паваж. Не, това определено не беше Лондон от 1940 година.

И тогава на един от горните прозорци зърнах да помръдва завеса.

— Там горе! — прошепнах и посочих с пръст. Не зная дали птица, или човек го бе направил, но си заслужаваше да се провери. Насочих се към вратата на къщата и повиках с жест другите да ме последват — и в този момент се спънах в нещо. Беше тяло, проснато на земята и покрито от главата до петите с черен брезент. Чифт износени обувки се подаваха от едната страна, сочейки към небето. В пукнатината на едната подметка бе затъкната бяла картичка, върху която бе изписано с прилежен почерк:

Мистър А. Ф. Крамбли

Дошъл от външните провинции

Предпочел да остарее бързо вместо да бъде заловен жив

Любезно молим останките му да бъдат спуснати в Темза

— Нещастникът — прошепна Хорас. — Дошъл е тук от провинцията, вероятно след като неговата примка е била нападната — за да се озове в друга, която също е била атакувана.

— Но защо ще оставят бедния мистър Крамбли навън по този начин? — прошепна Ема.

— Защото е трябвало да напуснат бързо мястото — отвърнах.

Ема се наведе и посегна към брезента. Не исках да гледам, но нямах сили да извърна поглед и затова вдигнах ръка, надзъртайки през пръсти. Очаквах да видя изсъхнал труп, но мистър Крамбли изглеждаше почти непокътнат и изненадващо млад, може би на четирийсет или петдесет, черната му коса бе посивяла само на слепоочията. Очите му бяха затворени и умиротворени, сякаш просто беше заспал. Дали наистина бе остарял бързо, като изсъхналата ябълка, която взех от примката на мис Перигрин?

— Ей, мъртъв ли си, или спиш? — попита Ема. Тя побутна ухото му с върха на обувката си, при което тази страна на главата му хлътна и се разпадна на прах.

Ема извика и пусна брезента. Крамбли се бе превърнал в изсушена отливка на самия себе си, толкова крехка, че един силен вятър можеше да я разруши.

Оставихме бедния, съсухрен мистър Крамбли и отидохме при вратата. Улових дръжката и я завъртях. Вратата се отвори и ние се озовахме в перално помещение. Имаше кошница с чисти, изпрани дрехи и дъска за пране, окачена прилежно над мивката. Това място не бе изоставено много отдавна.

Усещането тук бе по-силно, но все още за остатъчни следи. Отворихме следващата врата и влязохме във всекидневната. Сърцето ми се сви. Тук имаше ясни признаци за борба — преобърнати и изтърбушени мебели, съборени картини, парчета накъсани тапети.

— О, не — прошепна Хорас и когато проследих погледа му, видях тъмно, приблизително кръгло петно на тавана. Нещо ужасно се бе случило на горния етаж. Ема затвори очи и ги стисна.

— Слушайте — рече тя. — Ослушвайте се за птиците и не мислете за нищо друго.

Затворихме очи и се заслушахме. Измина една минута. После най-сетне чухме пърхане и гукане. Отворих очи, за да проверя откъде идва звукът.

Стълбището.

Изкатерихме безшумно стълбата, като се стараехме да не поскърцва под краката ни. Усещах, че сърцето ми бие в гърлото или в слепоочията. Бих могъл да преживея стар, изсъхнал труп. Но не бях сигурен дали ще е същото с някоя сцена на клане.

Стаята на горния етаж бе покрита с отломки. Врата, изтръгната от пантите, лежеше захвърлена. През зейналия отвор виждах разбити дъски и строшен гардероб — останки от барикада.

В следващата стая белият килим бе подгизнал от кръв — петното, което се бе просмукало през пода и се виждаше на тавана от долния етаж. Но който и да бе изгубил тази кръв, бе изчезнал отдавна.

Последната врата в коридора не носеше белези от насилствено проникване. Побутнах я предпазливо. Огледах стаята — имаше гардероб, скрин с внимателно подредени статуетки, дантелени завеси, които се поклащаха на прозореца. Килимът бе чист. Всичко изглеждаше непокътнато.

Сетне погледът ми се премести към леглото и това, което лежеше в него, и аз се олюлях, опирайки рамо на рамката. Сгушени под чистите бели завивки там лежаха двама мъже, които изглеждаха заспали — а между тях два скелета.

— Бързо остаряване — рече Хорас и вдигна разтреперана ръка към гърлото си. — Двама от тях значително по-ускорено от другите.

Мъжете, които изглеждаха заспали, бяха също толкова мъртви, колкото и мистър Крамбли в двора, обясни Хорас, и ако ги докоснем, ще се разпаднат по същия начин.

— Предали са се — прошепна Ема. — Изморили са се да бягат и са се предали. — Тя ги разглеждаше със смесица от съжаление и отвращение.

Смяташе ги за слаби и страхливи — за хора, избрали лесния изход. Но никой от нас не знаеше какво може да са правили гладните с другите чудати. Може би на тяхно място ние също бихме избрали смъртта.

Върнахме се в коридора. Чувствах се замаян и отпаднал, исках да се махна час по-скоро, но все още не можехме да си тръгнем. Оставаше още една стълба за изкачване.

На върха открихме обгоряла площадка. Предположих, че чудатите, които бяха удържали първоначалната атака, са се качили тук за последния бой. Може би са се опитали да спрат ренегатите с огън — или пък ренегатите са се опитали да ги изкарат с пушек. И в двата случая къщата е била на косъм да изгори.

Навели глави, ние влязохме в таванското помещение. Тук всичко бе почерняло. Пламъците бяха оставили опушени дупки в покрива.

Ема побутна Хорас.

— Тук някъде е — рече тя тихо. — Хайде, използвай магията си, птицеловецо.

Хорас пристъпи на пръсти в помещението и полузапя-полузачурулика:

— Тууууука, туууука, гълъбче…

И тогава зад гърбовете ни се разнесе пърхане на крила и сподавено гукане. Обърнахме се, но там нямаше гълъб, а момиче с черна рокля, полускрито в сенките.

— Това ли търсите? — попита тя и вдигна ръка към светлината. Гълъбът се извиваше в ръката ѝ, опитвайки се да се освободи.

— Да! — възкликна Ема. — Слава на небесата, че си го уловила! — Тя пристъпи напред, протегнала ръка да вземе гълъба, но момичето извика:

— Спри на място! — и щракна с пръсти. Обгореният килим под краката на Ема се дръпна рязко и тя падна с трясък на пода.

Изтичах при нея.

— Добре ли си?

— На колене! — кресна ми момичето. — Ръцете на тила!

— Добре съм — пошушна ми Ема. — Прави каквото ти казва. Тя е телекинетик и очевидно е неуравновесена.

Коленичих до Ема и сплетох ръце зад главата. Ема направи същото. Хорас, разтреперан и мълчалив, се отпусна тромаво и опря длани на пода.

— Нищо лошо няма да ти сторим — заговори Ема. — Трябва ни само гълъбът.

— О, зная чудесно какво ви трябва — отвърна момичето с ехидна усмивка. — Такива като вас никога не се отказват, а?

— Такива като нас?

— Извадете оръжията и ги плъзнете към мен! — излая момичето.

— Нямаме оръжия — отвърна Ема, стараейки се да не ядосва повече непознатата.

— Ще бъде по-лесно за вас, ако престанете да ме смятате за глупачка! — кресна ни момичето. — Вие сте слаби и нямате собствена дарба, затова разчитате на оръжия. А сега ги оставете на пода!

Ема завъртя глава към мен и прошепна:

— Тя мисли, че сме гадини!

Едва не се разсмях.

— Ние не сме гадини! Ние сме чудати!

— Не сте първите типове с пусти очи, дошли тук да гонят гълъби — процеди момичето, — нито сте първите, които се опитват да се представят за чудати деца. И няма да сте първите, които ще убия! А сега поставете оръжията на пода, преди да съм строшила врата на гълъба — а после и вашите!

— Но ние не сме гадини! — упорствах аз. — Погледни зениците ни, ако не ни вярваш!

— Очите ви не означават нищо! — кресна тя. — Фалшивите лещи са най-старият номер в историята — и повярвайте ми, зная ги всичките.

После пристъпи към нас и се показа на светло. Лицето ѝ бе изкривено от омраза. Изглеждаше мъжкарана, ако се изключеше роклята — с къса коса и мускулеста челюст. Имаше стъкления поглед на човек, който не е спал много дни и се крепи само на инстинкти и адреналин. Никой в подобно състояние не би проявил каквато и да било милост към нас, нито пък търпение.

— Ние сме необикновени, кълна се! — рече спокойно Ема. — Гледай, ще ти покажа! — Тя вдигна ръка над главата си и се приготви да разпали пламък, когато внезапно предчувствие ме накара да я стисна за китката.

— Ако наблизо има гладни, ще те усетят — рекох. — Мисля, че те могат да ни усещат така, както аз ги усещам. Но за тях е много по-лесно, когато прибягваме до силите си. Все едно задействаме аларма.

— Но ти използваш твоята сила — възрази тя подразнена. — И тя използва нейната!

— Моята е пасивна! — отвърнах. — Не мога да я изключа, но и вероятно е по-трудно да бъде засечена. Колкото до нея, попитай я — вероятно те вече знаят, че е тук. И не нея търсят.

— Колко удобно! — подсмихна се момичето. — И това ли трябва да е дарбата ти? Да усещаш сенчестите твари?

— Може и да ги вижда — добави Ема. — И да ги убива.

— Трябва да поработите над лъжите си — подхвърли презрително мъжкараната. — Никой, дори с половин мозък, не би повярвал на това.

И докато разговаряхме, изведнъж у мен се надигна ново неприятно усещане. Вече не долавях само остатъчни следи от някогашно пребиваване на гладни, а активно присъствие на поне един от тях.

— Има един наблизо — съобщих на Ема. — Трябва да се махаме.

— Не и без птицата — прошепна тя.

— Време е да приключваме — рече момичето. — Наслушах се достатъчно на глупостите ви. Както и да е, обичам да убивам такива като вас. След всичко, което сторихте на приятелите ми, просто не мога да се наситя да го правя!

Тя се доближи на няколко крачки от нас и вдигна свободната си ръка — вероятно се готвеше да стовари на главите ни това, което бе останало в стаята. Ако смятахме изобщо да предприемем нещо, сега бе моментът.

Скочих на крака, изпънал ръце напред, блъснах момичето и го съборих на пода. Натиснах с юмрук дланта ѝ, за да не може да щракне отново с пръсти. Тя пусна птицата и Ема я улови.

Сетне двамата с Ема скочихме и хукнахме към отворената врата. Хорас все още седеше замаян на пода.

— Ставай и бягай! — викна му Ема.

Спрях да дръпна Хорас за ръката, когато вратата се затръшна в лицето ми, а обгорелият скрин в другия край внезапно се издигна и прелетя през стаята. Единият му ръб се блъсна в главата ми, аз се завъртях и тупнах, събаряйки и Ема с мен.

Момичето бе завладяно от гняв и крещеше неистово. Бях сигурен, че ми остават броени секунди живот. И тогава Хорас скочи и извика с пълни гърди:

— Мелина Манон!

Момичето замръзна.

— Какво каза?

— Името ти е Мелина Манон — повтори той. — Родила си се в Люксембург през 1899 година. Дошла си да живееш с мис Тръш, когато си била на шестнайсет, и оттогава си все тук.

Хорас я бе заварил неподготвена. Тя се намръщи, после описа с ръката си дъга. Скринът, който едва не бе ме пратил в несвяст, литна през стаята и увисна над Хорас. Ако го пуснеше, щеше да го смачка.

— Виждам, че си си написал добре домашното — рече момичето, — но всяка гадина може да научи името ми и къде съм родена. За твое съжаление вече не намирам за интересни опитите ви да ме измамите.

И въпреки това не изглеждаше твърдо решена да го убие.

— Баща ти е бил банков чиновник — продължи Хорас припряно. — Майка ти била хубавица, но със силен дъх на лук, неприятно състояние, от което не е могла да се отърве през целия си живот.

Скринът над Хорас вибрираше. Момичето го гледаше, сключило вежди и вдигнало ръка във въздуха.

— Когато си била на седем, ужасно си искала да имаш арабски кон — не спираше Хорас. — Родителите ти не можели да си позволят едно толкова екстравагантно животно и вместо това ти купили магаренце. Нарекла си го Хабиб, което означава „обичан“. И наистина си го обичала.

Долната челюст на момичето увисна.

Хорас не млъкваше.

— Била си на тринайсет, когато си осъзнала, че можеш да въздействаш с ума си на предмети. Започнала си с дребни неща, хартиени листове и монети, после по-големи и по-големи. Но никога не си могла да вдигнеш с ума си Хабиб, защото дарбата ти не се разпростира върху живи същества. Когато родителите ти се местели на ново място, за известно време си губела способността си, защото всичко наоколо е било ново и непознато. Ала веднага щом си привиквала с нещата и си начертавала карта в главата си, си можела отново да местиш предмети в пределите на помещенията.

— Откъде знаеш всичко това? — попита Мелина, ококорена в него.

— Защото те сънувах — отвърна Хорас. — Това е моята дарба.

— Боже мили — прошепна момичето, — ти наистина си чудат.

И скринът бавно се спусна на пода.

* * *

Пристъпвах несигурно от крак на крак и търках удареното от скрина място.

— Тече ти кръв! — извика Ема и скочи да огледа раната.

— Нищо ми няма, добре съм — отвърнах и се дръпнах. Усещането караше вътрешностите ми да се местят и ако тя ме докоснеше в такъв момент, можеше да затрудни възприемането, да прекъсне по някакъв начин развитието му.

— Съжалявам за раната — обади се Мелина Манон. — Мислех, че съм последната жива чудата!

— Има цяла група от такива като нас в другия край на кладенеца, в тунела с катакомбите — съобщи ѝ Ема.

— Наистина ли? — лицето на Мелина светна. — Значи все още има надежда!

— Имаше — поправи я Хорас. — Но току-що излетя през покрива.

— Какво… за Уинифред ли говориш? — Момичето пъхна два пръста в уста и свирна. Миг по-късно гълъбът се появи, прелетя през отвора и се приземи на рамото ѝ.

— Невероятно! — възкликна Хорас и плесна с ръце. — Как го правиш?

— Уини ми е приятелче — отвърна Мелина. — Опитомен е като домашна котка.

Изтрих кръвта от челото си с опакото на ръката и реших да не обръщам внимание на болката. Сега не беше време да се поддавам на слабости. Казах на момичето:

— Одеве спомена, че тук идвали гадини, преследващи гълъба.

Мелина кимна.

— Преди три нощи дойдоха заедно с техните сенчести чудовища. Обкръжиха мястото, плениха мис Тръш и половината пазачи, после подпалиха къщата. Аз се скрих на покрива. Оттогава гадините се връщат всеки ден на малки групи и се опитват да уловят Уинифред и приятелите му.

— А ти ги убиваш? — попита Ема.

Мелинда сведе глава.

— Това казах, нали?

Беше твърде горда да признае, че е излъгала. Не че имаше значение.

— Значи ние не сме единствените, които търсят мис Рен — промърмори Ема.

— Което показва, че тя все още е на свобода — добавих.

— Може би — въздъхна Ема. — Може би.

— Ние мислим, че гълъбът може да ни помогне — рекох. — Трябва да открием мис Рен и смятаме, че птицата знае къде е.

— Никога не съм чувала за никаква мис Рен — заяви Мелина. — Просто храня Уини всеки път, когато идва в нашия двор. Ние сме приятели. Нали, Уини?

Птицата чуруликаше безгрижно на рамото ѝ.

Ема се приближи към Мелина и се обърна към гълъба:

— Можеш ли да ни помогнеш да я открием? Мис Рен?

Гълъбът скочи от рамото на Мелина и прелетя до вратата. Там описа кръг и се върна обратно.

„Нататък“ — вероятно означаваше това.

— Трябва да вземем птицата с нас — рекох, сметнал, че повече доказателства не са ни нужни.

— Не и без мен — изтъкна Мелина. — Ако Уини знае как да намери тази имбрин, значи и аз идвам с вас.

— Идеята не е добра — възрази Хорас. — Разбираш ли, ние сме тръгнали на опасна мисия…

— Дай ни птицата — прекъсна го Ема. — Ще се върнем за теб, обещавам ти.

Рязка и внезапна болка ме накара да се превия на две.

Ема изтича при мен.

— Джейкъб? Какво има?

Не можех да говоря. Вместо това докуцуках до прозореца, едва намерих сили да се изправя и проектирах усещането си към купола на катедралата, който се виждаше над покривите на няколко пресечки по-нататък — а след това надолу по улицата, където се поклащаха няколко теглени от коне фургона.

Да, там. Усещах ги да се приближават по една странична уличка, недалече от нас.

Те. Не един, двама гладни.

— Трябва да вървим — рекох. — Сега.

— Моля те — обърна се Хорас към момичето. — Този гълъб ни е ужасно необходим!

Мелина щракна с пръсти и скринът, който едва не ме уби, се издигна отново.

— Не мога да го позволя — заяви тя и присви очи, като ги местеше между нас и скрина, за да сме сигурни какво има предвид. — Виж, ако ме вземете с вас, ще получите в комплект и Уини. Иначе…

Скринът описа пирует на един крак, подскочи и тупна с трясък на една страна.

— Добре тогава — процеди Ема през стиснати зъби. — Но ако ни забавиш, ще вземем птицата и ще те зарежем.

Мелина се ухили и с щракване на пръсти вратата с отвори.

— Както кажеш.

* * *

Спуснахме се по стълбата толкова бързо, че краката ни сякаш едва докосваха земята. След двайсетина секунди вече бяхме отвън на двора, прескочихме мъртвия мистър Крамбли и се гмурнахме в кладенеца. Аз слязох пръв, изритах огледалния капак на дъното и той се отвори.

— Пазете се долу! — извиках, после се хлъзнах несръчно по мокрите стълби и полетях в мрака.

Чифт силни ръце ме уловиха — Бронуин ме положи на пода. Благодарих ѝ с разтуптяно сърце.

— Какво стана горе? — попита тя. — Хванахте ли гълъба?

— У нас е — отвърнах и в този момент Ема и Хорас се спуснаха на дъното и нашите приятели ги посрещнаха с радостни възгласи. — Това е Мелина — добавих и вдигнах пръст към мъжкараната, с което представянето приключи. Всъщност Мелина още се бавеше горе. — Хайде! — подканих я аз. — Какво правиш там?

— Печеля време! — извика тя и след това затвори и залости дървения капак на дъното, препречвайки пътя на светлината. Докато се спускаше в мрака, разказах за гладните, които ни преследват. В паническото ми състояние се получи нещо като: ДА БЯГАМЕ ВЕДНАГА, ИДАТ ГЛАДНИ СЕГА, което се оказа ефикасно, макар и не съвсем правилно, тъй като предизвика всеобща истерия.

— Как ще бягаме, щом нищо не виждаме? — разтревожи се Инок. — Ема, запали пламък!

Тя не бързаше, защото все още си спомняше предупреждението ми на тавана. Реших, че моментът е подходящ да го затвърдя, сграбчих я за ръката и рекох:

— Не го прави! Веднага ще се ориентират къде сме!

— Но не можем да тичаме на сляпо из тъмнината! — възрази Ема.

— Разбира се — обади се младият ехолокатор.

— Ние можем — добави другият.

Мелина пристъпи неуверено към гласовете.

— Момчета! Вие сте живи! Това съм аз — Мелина!

Джоел-и-Питър каза:

— Ние смятахме, че сте…

— Мъртви до последния…

— От вас.

— Всички да се уловят за ръце! — нареди Мелина. — Момчетата ще ни водят!

И така аз хванах ръката на Мелина в мрака, Ема хвана моята, после намери пипнешком ръката на Бронуин и така нататък, докато оформихме човешка верига, водена от слепите братя. След това Ема даде команда и момчетата се затичаха, дърпайки ни в чернилката.

Свихме наляво. Шляпахме през локви застояла вода. По някое време от тунела зад нас долетя ечащ надалече грохот, който означаваше само едно — гладните са си пробили път през капака на дъното на кладенеца.

— Влязоха! — извиках.

Почти усещах как провират телата си през тесния отвор. Слязат ли долу на равното, ще ни застигнат за нула време. Бяхме минали едва първото разклонение на тунела — не беше достатъчно, за да ни изгубят. Изобщо не беше достатъчно.

Ето защо това, което Милърд каза, ми се стори най-малкото налудничаво.

— Спрете! Всички да спрат!

Слепите момчета го послушаха. Скупчихме се зад тях, препънахме се и едва се удържахме на крака.

— Какво, по дяволите, ти става? — извиках. — Бягайте!

— Съжалявам — отвърна Милърд, — но току-що ми хрумна: един от нас трябва да премине през вратата на примката преди ехолокаторите или момичето, инак те ще се озоват в настоящето, а ние в 1940-а. Един от нас трябва да е пръв, за да прокара пътя.

— Не идвате ли от настоящето? — попита смутено Мелина.

— От 1940-а, както каза той — отвърна Ема. — Но там валят бомби. По-добре да не идваш с нас.

— Хубав опит — подсмихна се Мелина, — ама няма да се отървете толкова лесно от мен. В настоящето е далеч по-зле — гадините са навсякъде! Затова никога не излизах от примката на мис Тръш.

Ема пристъпи напред и ме дръпна със себе си.

— Добре! Ние ще минем първи!

Протегнах ръка, чувствайки се ужасно неуверен в мрака.

— Но аз не виждам нищо!

По-големият ехолокатор каза:

— Само двайсет крачки напред, не…

— … можеш да го пропуснеш — добави по-малкият.

И така ние продължихме напред, размахвайки ръце пред себе си. Изритах нещо с крак и залитнах. Лявото ми рамо одращи стената.

— Дръж права посока! — скастри ме Ема и ме дръпна надясно.

Стомахът ми се сви. Усещах го — гладните се бяха спуснали през шахтата. Сега дори да не могат да ни надушат, имаше петдесетпроцентов шанс да свърнат надясно и да ни застигнат.

Времето за безшумно промъкване бе отминало. Трябваше да бягаме.

— Майната му — изругах. — Ема, дай ми светлина!

— С удоволствие! — Тя пусна ръката ми и направи пламък, толкова голям, че усетих да опърля косата ми.

Веднага забелязах преходния пункт. Беше току пред нас, маркиран с вертикална линия на стената. Хукнахме право нататък, както си бяхме в плътна група.

В момента, в който го пресичахме, усетих натиск в ушите. Бяхме обратно в 1940-а. Прекосихме катакомбите, пламъкът на Ема хвърляше трепкащи сенки по стените, а слепите момчета продължаваха да цъкат с езици и да подвикват „Наляво!“ и „Надясно!“, когато наближавахме разклонение в тунела.

Подминахме купчината ковчези, свлачището от кости. Най-сетне се върнахме при задънения край и стълбата към криптата. Побутнах Хорас пред мен, после Инок, а след това Олив си свали обувките и литна право нагоре.

— Губим твърде много време! — извиках.

Усещах, че се приближават по коридора. Чувах езиците им да блъскат по каменния под, изхвърляйки ги напред. Можех да си представя как от челюстите им се стича черна жлъчка в нетърпеливо предвкусване на убийството.

А след това ги видях. Някакво мътно, черно петно в далечината.

Извиках:

— Побързайте!

После скочих на стълбата, последен от групата. Когато наближих горния край, Бронуин протегна ръка и ме издърпа с едно рязко движение. Ето че се озовах в криптата, заедно с всички останали.

Пъшкайки шумно, Бронуин повдигна похлупака на гробницата на Кристофър Рен и го положи на място. Не изминаха и две секунди и нещо се удари с ужасна сила от долната му страна, при което тежкият похлупак подскочи. Нямаше да задържи още дълго гладните — не и когато бяха двама.

А бяха толкова близо. Вътре в мен святкаха аларми, стомахът ми стържеше сякаш съм изпил киселина. Изкачихме се тичешком по витата стълба и излязохме в катедралата. Тук вече цареше мрак, единствената светлина идваше от витражните прозорци. За момент си помислих, че това са последните лъчи на залязващото слънце, но после, докато бягахме към изхода, зърнах за момент небето през полуразрушения покрив.

Беше се спуснала нощ. Бомбите продължаваха да се сипят и бумтяха като неравномерни удари на сърце.

Изтичахме навън.

Десета глава

От мястото, където стояхме стъписани, завладени от ужас, изглеждаше сякаш гори целият град. Небето беше панорама от ярки оранжеви пламъци, толкова силни, че можеше да четеш на тях. Площадът, където бяхме гонили гълъбите, беше димящ кратер. Сирените не спираха да вият, сопранов контрапункт на несекващия бас на бомбите, чието пронизително пищене, докато падаха, ни караше да си мислим, че всички обитатели на града са излезли на стълбите, за да дадат с гърлата си воля на преизпълващия ги страх. След това и при нас ужасът отстъпи място на страха, ние се спуснахме надолу по обсипаните с отломки стълби и излязохме на улицата. Хукнахме покрай разрушения площад и около един двуетажен автобус, който сякаш е бил смачкан от юмрука на разгневен великан, бягахме, без да зная накъде, нито ме интересуваше, стига да беше надалече от усещането за гладни, което набираше сила в мен с всяка изминала секунда.

Погледнах назад към телекинетичното момиче, дърпащо след себе си двамата братя, които не спираха да цъкат с езици. Помислих си да ѝ кажа, че трябва да пусне гълъба, за да го последваме — но каква полза да открием мис Рен сега, докато гладните ни преследват? Щяхме да я намерим само за да бъдем изклани на прага ѝ и при това да изложим и нейния живот на опасност. Не, първо трябваше да се отървем от гладните. Или, по-добре — да ги убием.

Мъж с метална каска подаде глава от една врата и извика:

— Съветвам ви да намерите укритие! — После се прибра вътре.

„Да бе — рекох си, — но къде?“ Може би бихме могли да се скрием сред отломките наоколо и да се надяваме, че в хаоса и тупурдията гладните ще ни пропуснат. Но все още бяхме близо до тях и следите ни бяха пресни. Предупредих приятелите си да не използват способностите си каквото и да се случи, и двамата с Ема се понесохме, криволичейки по улиците, с надеждата да ги затрудним в преследването.

И въпреки всичко продължавах да усещам приближаването им. Вече бяха излезли от катедралата и препускаха след нас, невидими за всички, освен за мен. Зачудих се дали ще мога да ги забележа тук, в тъмнината — сенчести твари в един сенчест град.

Тичахме, докато дробовете ми започнаха да пламтят. Докато Олив не можеше да издържа повече и се наложи Бронуин да я вземе на ръце. Покрай безброй пресечки с къщи, чиито прозорци тъмнееха като незрящи очи. През едно бомбардирано гробище, чиито отдавна забравени обитатели висяха по дърветата и се хилеха зловещо с прогнилите си официални дрехи. Покрай разрушени люлки на детска площадка. Ужасът продължаваше да се трупа и да се трупа, напълно неразбираем, падащите бомби осигуряваха временно зарево, на което да се полюбуваме на превъплъщенията на околността, като едновременно блясване на хиляди светкавици на фотоапарати. Сякаш искаха да ни кажат: гледайте. Гледайте какво направихме.

Истински оживял кошмар — от началото до края. Като самите гладни.

„Не гледай, не гледай, не гледай…“

Завиждах на слепите братя, които се ориентираха с безупречна точност в един свят, наподобяващ по-скоро топографска карта или безличен макет. Замислих се за миг какво ли представляват сънищата им — ако изобщо сънуват.

Ема тичаше до мен, развяла назад дългата си, покрита с прах коса.

— Всички са каталясали — каза ми задъхано. — Няма да издържим още дълго!

Права беше. Дори най-силните от нас вече залитаха, скоро гладните щяха да ни застигнат и тогава щеше да се наложи да се изправим срещу тях насред улицата. А това означаваше поредната кървава баня. Трябваше час по-скоро да намерим скривалище.

Погледнах към редицата от къщи. Тъй като бе по-вероятно пилотите на бомбардировачите да се прицелят в някоя примамливо осветена къща, отколкото в тънеща в мрак, всички прозорци бяха затъмнени — лампите на стълбищата бяха изгасени и бяха пуснати дебели завеси. Най-безопасна за нас би била някоя празна къща, но маскирани по този начин, беше невъзможно да определим коя от къщите е обитаема и коя не. Налагаше се да изберем някоя напосоки.

Накарах другите да спрат насред улицата.

— Какво правиш? — изпуфтя Ема. — Да не си полудял?

— Може би — рекох, сграбчих Хорас за ръката и посочих редицата от къщи. — Избирай!

— Какво? — подскочи той. — Защо аз?

— Защото вярвам на случайния ти избор повече, отколкото на моя.

— Но аз никога не съм сънувал това!

— Може да си и да не помниш. Избирай.

Едва сега той си даде сметка, че няма измъкване, преглътна уплашено, затвори за миг очи и посочи къщата зад нас.

— Тази.

— Защо точно тя? — попитах.

— Защото ти ме накара да избирам! — сопна се ядосано той.

Това трябваше да свърши работа.

* * *

Входната врата беше заключена. Това не беше пречка за нас. Бронуин изтръгна бравата и я хвърли на улицата, вратата изскърца и се отвори сама. Нахълтахме в тъмното антре, украсено със семейни снимки, лицата на които почти не се различаваха. Бронуин затвори вратата и я подпря с масата, която откри в хола.

— Кой е там? — попита един глас от дъното на къщата.

Проклятие. Не бяхме сами.

— Трябваше да избереш празна къща — скарах се на Хорас.

— Знаеш ли, ще те ударя много силно — заплаши ме шепнешком той.

Нямаше време да търсим друга. Налагаше се да се представим и да се надяваме, че който и да е вътре, ще ни посрещне дружелюбно.

— Кой е там! — повтори настойчиво гласът.

— Не сме крадци, нито германци — нищо подобно! — отвърна Ема. — Само търсим убежище!

Никакъв отговор.

— Останете тук — нареди Ема на другите и после ме дръпна по коридора. — Идваме да се представим! — извика на висок глас и с приятелски тон. — Моля ви, не стреляйте.

Стигнахме края на коридора и завихме. Пред нас, изправено в рамката на вратата, стоеше момиче. В едната си ръка държеше фенер със спуснат капак, а в другата стискаше нож за отваряне на писма. Черните ѝ очи се стрелкаха изплашено между Ема и мен.

— Тук няма нищо ценно! — увери ни тя. — Вече ни обираха.

— Казах ти, че не сме крадци! — отвърна обидено Ема.

— А аз ви казах да си вървите. Ако не си тръгнете, ще пищя и… и баща ми ще слезе с… пушката и каквото има там!

Момичето изглеждаше едновременно наивно и преждевременно пораснало. Беше подстригана късо и носеше детска рокличка с големи бели копчета, но нещо в каменното ѝ изражение я караше да изглежда по-възрастна, уморена от света за своите дванайсет-тринайсет години.

— Моля те, не викай — рекох, докато си мислех не за вероятно измисления ѝ баща, а за други неща, които могат да дотичат.

И тогава зад нея се чу втори, по-тънък глас, през вратата, която тя бе запречила преднамерено.

— Сам, кой е там?

На лицето на момичето се изписа раздразнение.

— Само някакви деца — обясни тя. — Помолих те да мълчиш, Исми.

— Приятни ли са? Искам да се запозная с тях!

— Тъкмо си тръгват.

— Ние сме много, а вие сте само две — заговори с хладен тон Ема. — Смятаме да останем тук и това е решено. Вие няма да викате, а ние няма да откраднем нищо.

В очите на момичето блеснаха гневни пламъчета, но бързо помръкнаха. Тя знаеше, че е изгубила.

— Добре — склони, — но ако се опитате да направите нещо, ще викам и ще ви разпоря коремите с това. — И размаха ножа за писма, после го прилепи до тялото си.

— Става — съгласих се аз.

— Сам? — попита тънкият глас. — Какво ще правим сега?

Момичето — Сам — отстъпи неохотно встрани и зад нея се показа баня, озарена от трепкащите светлинки на свещи. Имаше умивалник, тоалетна и вана, а във ваната малко момиче — вероятно на пет. То надзърташе любопитно над ръба.

— Това е сестра ми Исми — представи я Сам.

— Здравейте! — рече Исми и ни помаха с гуменото пате. — Знаете ли, че бомбите не могат да ви стигнат, когато сте в банята?

— Не знаех — отвърна Ема.

— Това е нейното безопасно място — прошепна Сам. — Прекарваме всички бомбардировки тук.

— Няма ли да е по-безопасно в бомбоубежището? — попитах.

— Тези ужасни подземия — въздъхна Сам.

Другите се бяха уморили да чакат и дойдоха по коридора. Бронуин надникна през вратата и махна за здрасти.

— Влизайте! — покани ги радостно Исми.

— Твърде си доверчива — сопна ѝ се Сам. — Някой ден ще срещнеш лош човек и ще съжаляваш дълбоко.

— Те не са лоши — възрази Исми.

— Не можеш да познаеш по външния вид.

После Хорас и Хю подадоха лица през вратата, любопитни да видят кого сме заварили, Олив се пъхна между краката им и седна насред пода. Съвсем скоро всички се натъпкахме в банята, дори Мелина и слепите братя, които застанаха в ъгъла, извърнати към стената. Като видя колко сме на брой, Сам въздъхна покрусено и се отпусна на клозетната чиния, но сестра ѝ ставаше все по-възбудена и питаше за имената на всички, които влизаха.

— Къде са родителите ви? — поинтересува се Бронуин.

— Татко стреля по лошите хора във войната — обясни гордо Исми. Тя се направи, че държи пушка, и извика: — Бум!

Ема погледна към Сам.

— Нали каза, че баща ти е на горния етаж? — попита безизразно.

— Вие нахлухте в къщата ни — изтъкна Сам.

— Вярно.

— А майка ти? — продължи с въпросите Бронуин. — Тя къде е?

— Умря много отдавна — отвърна почти безчувствено Сам. — Така че, когато татко замина на война, те се опитаха да ни пратят на друго семейство — и тъй като сестрата на татко в Девон е много зла и искаше да вземе само едната от нас, те държаха да пратят Исми и мен на различни места. Но ние скочихме от влака и се прибрахме.

— Няма да позволим да ни разделят — заяви Исми. — Ние сме сестри.

— И се страхувате да слизате в бомбоубежището, за да не ви открият? — попита Ема. — И да ви пратят отново?

— Във ваната е по-безопасно — обясни Исми. — Може би и вие трябва да се напъхате. Така всички ще сме на сигурно.

Бронуин сложи ръка на сърцето си.

— Благодаря ти, миличка, но едва ли ще се поберем!

Докато другите говореха, насочих вниманието си навътре, опитвайки се да почувствам гладните. Те вече не тичаха. Усещането се беше стабилизирало, а това означаваше, че не се приближават, нито отдалечават, а вероятно душат наблизо. Приех го за добър знак — ако знаеха къде сме, щяха да идват право към нас. Следата ни беше изстинала. Оставаше ни само да се притаим за известно време, а след това да последваме гълъба до мис Рен.

Бяхме насядали на пода на банята, заслушани в падащите в тази част на града бомби. Ема намери шише с медицински спирт в аптечката и настоя да почисти и превърже раната на главата ми. След това Сам затананика една мелодия, която ми беше позната, но не можех да си спомня името, Исми ѝ заприглася с гуменото пате и постепенно усещането за гладните започна да изчезва. В продължение на няколко минути тази потънала в сумрак баня се превърна за нас в целия свят — един пашкул далече от заплахите и войната.

Но войната отвън не позволи да бъде пренебрегвана толкова дълго. Обадиха се зенитни оръдия. По покрива като стържещи нокти затрополиха падащи шрапнели. Бомбите се приближаваха и скоро към тътнежа им се присъединиха нови, по-зловещи звуци — глухите удари на рухващи стени. Олив обгърна раменцата си с ръце. Хорас пъхна пръсти в ушите си. Слепите момчета стенеха и се люшкаха на крака. Мис Перигрин се сгуши дълбоко в палтото на Бронуин, а гълъбът в ръката на Мелина се разтрепери.

— В що за безумие ни доведохте? — изохка Мелина.

— Предупредих те — озъби се Ема.

Водата във ваната на Исми се набраздяваше от вълнички при всеки взрив. Момиченцето стисна гуменото пате и се разплака. Хлипанията ѝ изпълваха малката стая. Сам затананика по-силно, като спираше, за да прошепне: „Тук си в безопасност, Исми, в безопасност си, да знаеш“. Но от това Исми само се разплака по-силно. Хорас извади пръсти от ушите и се опита да развлече Исми, като разиграваше кратки представления със сенки на стената. Но тя почти не ги забеляза. След това в успокояването на малката се включи човек, за когото най-малко предполагах, че би се загрижил за нещо подобно.

— Погледни тук — рече Инок. — Имам едно малко човече, което би искало да се повози на твоето пате, изглежда му е тъкмо по мярка. — Той извади от джоба си един глинен хомункул, висок седем-осем сантиметра, последния от тези, които бе направил още в Кеърнхолм. Хлипанията на Исми утихнаха, докато го гледаше как свива краката на човечето и го поставя да седне на ръба на ваната. После, с едно натискане с палец върху гърдите, малкият хомункул внезапно оживя. Лицето на Исми се озари от удоволствие, когато дребосъкът скочи на крака и хукна по ръба на ваната.

— Хайде — подкани го Инок. — Покажи ѝ какво можеш.

Глиненото човече подскочи и тракна с токчета, след това се поклони театрално. Исми се разсмя и плесна с ръце и когато миг по-късно една бомба падна съвсем близо и накара глиненото човече да изгуби равновесие и да цопне във ваната, тя само се разсмя по-силно.

Внезапно почувствах хладен полъх по тила си и кожата на скалпа ми настръхна. Заедно с това се върна и усещането за гладни, толкова бързо и рязко, че изпъшках и се превих на мястото, където седях. Другите ме видяха и разбраха мигом какво означава това.

Те идваха. Идваха много бързо.

Разбира се, че ще дойдат — Инок бе използвал дарбата си, а аз дори не бях го спрял. Със същия успех можехме да изстреляме сигнална ракета.

Олюлях се, борейки се с тази смазваща болка. Опитах се да извикам — бягайте, да изчезваме отзад! — но не можах да накарам думите да излязат от гърлото ми. Ема постави ръка на рамото ми.

— Концентрирай се, миличък, имаме нужда от теб!

А след това нещо заблъска по входната врата и звукът отекна надалече в къщата.

— Те са тук! — успях най-сетне да промълвя, но бумтежът на тресящата се в пантите врата го бе възвестил преди мен. Всички скочиха и се събраха в малкия коридор. Само Сам и Исми останаха в банята, объркани и изплашени. Двамата с Ема трябваше буквално да измъкнем Бронуин навън.

— Не можем да ги изоставим! — викаше тя, докато я влачехме към вратата.

— Напротив, можем! — настоя Ема. — С тях всичко ще е наред — не ги гонят гладни!

Знаех, че е вярно, но също така знаех, че гладните са в състояние да разкъсат всичко, което срещнат по пътя си, включително и две нормални момиченца.

Бронуин блъсна гневно с юмрук по стената и остави там дупка с размерите на юмрук.

— Съжалявам — извини се тя на момичетата и после позволи на Ема да я избута в коридора.

Хукнах след тях с болезнено свит стомах.

— Заключете вратата и не отваряйте на никого! — извиках, когато се озърнах за миг и видях бледото лице на Сам и ококорените ѝ, изплашени очи.

Прозорецът в предната стая се разби с трясък. Някакво самоубийствено любопитство ме накара да надзърна зад ъгъла. Между люшкащите се завеси се провираха черни пипала.

После Ема ме хвана за ръката и ме дръпна силно — надолу по друг коридор, през кухнята, навън през задната врата, в покритата с прахоляк градина и по една тясна уличка, където останалите вече тичаха в плътна група. Някой извика „Вижте, вижте!“ и без да спирам да тичам, аз се обърнах и зърнах голяма бяла птица да се носи над улицата. Инок се провикна „Мина е! Това е мина!“ и това, което наподобяваше разперени криле, внезапно се преобрази в парашут, а масивното сребристо тяло, увиснало отдолу и натъпкано с експлозиви, довършваше образа на този ангел на смъртта, реещ се зловещо над земята.

Гладните изскочиха навън. Можех да ги различа смътно, докато прекосяваха градината с размахани във въздуха езици.

И тогава мината се приземи с метален звън върху къщата.

— Залегнете! — изкрещях.

Нямахме никакъв шанс да се скрием в убежище. Едва успях да тупна в пръста, когато блесна ослепителна светлина, последвана от звук на разцепваща се земя и ударна вълна, толкова мощна, че изкара въздуха от дробовете ми. После върху нас се посипаха черни отломки и аз притиснах гърдите си с колене, опитвайки се да се превърна в колкото се може по-малък и непробиваем обект.

А след това имаше само вятър и сирени, и звънтенето в ушите ми. Поех си с пъшкане въздух, но се нагълтах с вихрушка от прах. Дръпнах яката на пуловера си над носа и устата, за да я използвам като филтър, и бавно вдишах отново.

Преброих си крайниците — две ръце, два крака.

Добре.

Седнах бавно и се огледах. Не виждах кой знае колко през прахоляка, но чувах приятелите ми да се викат по имена. Разпознах гласа на Хорас, Бронуин, Хю. На Милърд.

Къде беше Ема?

Извиках името ѝ. Опитах се да стана, но отново паднах. Краката ми бяха невредими, но трепереха и не можеха да поемат тежестта ми.

Извиках отново:

— Ема!

— Тук съм!

Обърнах глава в посоката на гласа. Тя се материализира от дима.

— Джейкъб! Слава богу!

И двамата треперехме. Прегърнах я и прокарах ръце по тялото ѝ, за да се уверя, че всичко си е на мястото.

— Добре ли си? — попитах.

— Да. А ти?

Ушите ме боляха, гърдите ми щяха да се пръснат, усещах на гърба си местата, където ме бяха удряли отломките, но болката в стомаха бе утихнала. Сякаш в момента на взрива някой бе натиснал копче вътре в мен и усещането бе изчезнало.

Гладните бяха унищожени.

— Добре съм — рекох. — Добре съм.

Също и останалите, ако се изключеха драскотини и охлузвания. Клатушкахме се сред дима и прахоляка и сравнявахме пораженията си. Всичките бяха дребни.

— Това е някакво чудо — възкликна Ема, като клатеше недоверчиво глава.

Чудото се оказа още по-голямо, когато установихме, че навсякъде около нас има забити остри парчета бетон и трески, много от тях проникнали на сантиметри в земята под въздействие на взрива.

Инок закуцука към една паркирана наблизо кола с разбити стъкла и каросерия, толкова нашарена от шрапнели, че изглеждаше като надупчена с картечница.

— Трябваше да сме мъртви — зачуди се той, пъхайки пръсти в дупките. — Защо и ние не сме нашарени като тази кола?

— Пуловерът ти, приятелче — рече Хю. Той се приближи и извади закривен пирон от гърба на прашния му пуловер.

— И твоят — отвърна Инок и измъкна заострено парче метал от дрехата на Хю.

След това всички прегледахме пуловерите си. В тях имаше забити всякакви остри късове метал, дърво и стъкло, които трябваше да са проникнали в телата ни — но не бяха. Нашите дращещи, размъкнати, чудати пуловери не бяха водонепроницаеми или огнеупорни, както бе предположила емурафата. Те бяха бронебойни. И ни бяха спасили живота.

— Никога не съм си мислел, че ще дължа живота си на една толкова жалка на вид дреха — промърмори Хорас, докато прокарваше края на пуловера между пръстите си. — Чудя се дали не биха могли да ушият смокинг от подобна тъкан.

После се появи Мелина, с гълъба на рамо и слепите братя до нея. Благодарение на сонарните си способности братята бяха открили една невисока стена от подсилен бетон — звукът ѝ подсказвал, че е здрава — и дръпнали Мелина зад нея точно когато бомбата избухвала. Сега оставаше да видим само какво е станало с двете нормални момичета. Но докато прахолякът се уталожваше, къщата им постепенно изплува пред нас — по-точно това, което бе останало от нея — и всяка надежда да ги открием живи се стопи. Горният етаж бе рухнал, смазан върху долния. Бяха останали само щръкнали подпори, строшени греди и димящи отломки.

Въпреки това Бронуин хукна нататък, крещейки имената на сестрите. Проследих я, изгубил надежда.

— Можехме да им помогнем, а не го направихме — проплака отчаяно Ема. — Оставихме ги да умрат.

— Нищо нямаше да променим — възрази Милърд. — Смъртта им е записана в историята. Дори да ги бяхме спасили днес, нещо друго щеше да ги сполети утре. Поредната бомба. Автобусна катастрофа. Те бяха от миналото и миналото винаги се коригира, както и да се намесваме в него.

— Което е и причината да не можеш да се върнеш назад и да убиеш бебето Хитлер, за да не позволиш да избухне войната — добави Инок. — Историята се самолекува. Не е ли интересно?

— Не — тросна се Ема, — а вие сте безсърдечни копелдаци, щом говорите за убийства на бебета в момент като този. Или когато и да било.

— Бебето Хитлер — подчерта Инок. — И да се разговаря за теорията на примките е по-добре, отколкото да се поддаваме на безполезна истерия. — Гледаше към Бронуин, която се бе покатерила сред отломките и се ровеше в тях, разхвърляйки разни предмети.

Тя се обърна и ни махна с ръка.

— Елате насам! — извика.

Инок поклати глава.

— Някой да я прибере. Трябва да намерим имбрина.

— Елате насам! — извика отново Бронуин, този път по-силно. — Чувам едната от тях!

Ема ме погледна.

— Чакай. Какво каза тя?

А после всички се втурнахме едновременно.

* * *

Открихме малкото момиче под една бетонна плоча от покрива. Беше рухнала върху ваната, която бе смачкана, но не докрай. Вътре се гушеше Исми — мокра, мръсна, изплашена, но жива. Ваната я бе спасила, точно както бе обещала сестра ѝ.

Бронуин повдигна плочата достатъчно, за да може Ема да се пресегне и да измъкне Исми. Момичето се вкопчи в нея, разтреперано и обляно в сълзи.

— Къде е сестра ми? — плачеше тя. — Къде е Сам?

— Тихо, бебче, тихо — рече ѝ Ема, като я люшкаше. — Ще те отведем в болница. Сам ще се позабави. — Това бе лъжа, разбира се, и аз виждах, че сърцето на Ема се къса, докато я казваше. Това, че ние и момичето сме оцелели, бяха две чудеса в една нощ. Да се очаква трето щеше да е проява на лакомия.

Но след това се случи и трето чудо, или нещо подобно: чухме гласа на сестра ѝ.

— Тук съм, Исми! — долетя един глас отгоре.

— Сам! — извика малката и ние вдигнахме глави.

Сам се поклащаше от една дървена греда на покрива. Гредата бе строшена и висеше надолу под четирийсет и пет градуса. Сам беше близо до долния край, но все още твърде високо, за да може някой от нас да я стигне.

— Пусни се! — извика Ема. — Ние ще те хванем!

— Не мога!

Погледнах внимателно, видях защо не може и едва не припаднах.

Ръцете и краката на Сам бяха свободни. Тя не висеше от гредата, а на нея. Беше набучена през средата на тялото. И въпреки това очите ѝ бяха отворени и премигваха, докато гледаше към нас.

— Явно съм се заклещила — рече тя.

Бях сигурен, че Сам ще умре всеки момент. Тя беше в шок и не усещаше болка, но съвсем скоро адреналинът в жилите ѝ щеше да се разнесе, тя щеше да изгуби съзнание и да си отиде.

— Някой да свали сестра ми долу! — проплака Исми.

Бронуин се зае с това. Тя се изкатери по разрушеното стълбище до порутения покрив, пресегна се и хвана гредата. После я задърпа и благодарение на огромната си сила успя да я наклони надолу, докато строшеният ѝ край почти докосна отломките. Това позволи на Инок и Хю да стигнат поклащащите се крака на Сам и много внимателно да я плъзнат напред, докато тя се освободи с едно тихо шляп и се приземи на крака.

Сам разгледа мрачно дупката в корема си. Беше почти петнайсет сантиметра в диаметър, идеално кръгла, като гредата, на която се бе набучила, и въпреки това очевидно не ѝ причиняваше никакво страдание.

Исми се изтръгна от Ема и изтича при сестра си.

— Сам! — извика тя и обгърна с ръчички кръста ѝ. — Слава на небесата, че си невредима!

— Не мисля, че е! — обади се Олив. — Изобщо не мисля, че е невредима.

Но Сам се тревожеше единствено за Исми, не за себе си. Тя коленичи, отдалечи малката от себе си и я огледа за рани и синини.

— Кажи ми къде те боли — рече.

— Ушите ми звънтят. И си одрасках коляното. Влезе ми малко прах в окото…

След това Исми се разтрепери и разплака, шокът от преживяното най-сетне се бе пробудил в нея. Сам я прегърна и заговори:

— Няма, миличка, няма…

Изглеждаше в разрез с всякакъв здрав разум, че тялото на Сам продължаваше да функционира в сегашното си състояние. И което бе още по-странно, раната ѝ не кървеше, не се виждаха краища на вътрешности и черва, както ми бе внушено да очаквам от филмите на ужаси. Вместо това Сам приличаше на хартиена кукла, в която някой е изрязал кръгъл отвор.

Макар че всички умирахме за някакво разумно обяснение, бяхме решили да оставим на момичетата няколко минути да се порадват една на друга и само гледахме изумени от почтително разстояние.

Инок обаче не бе надарен с подобна толерантност.

— Прощавай — рече той, като се напъха съвсем близо до тях, — но ще може ли да ни обясниш как така си все още жива?

— Не е нищо сериозно — отвърна Сам. — Само роклята ми май е за хвърляне.

— Нищо сериозно?! — възкликна Инок. — Че аз мога да виждам през теб!

— Малко ме сърби — призна Сам, — но до ден-два ще се запълни. Такива неща винаги се запълват.

Инок се разсмя налудничаво.

— Такива неща?

— В името на всичко, що е чудато — произнесе с тих глас Милърд. — Знаеш какво означава това, нали?

— Тя е един от нас — рекох.

* * *

Имахме въпроси. Много въпроси. И когато сълзите на Исми започнаха да пресъхват, ние насъбрахме кураж да ги зададем.

Сам знае ли, че е чудата?

Знаела, че е различна, отвърна, но никога не е чувала термина „чудата“.

Някога живяла ли е в примка?

Не е живяла (В какво?), което означаваше, че е точно на възрастта, на която изглежда. Дванайсет, каза тя.

Не е ли идвала при нея някоя имбрин?

— Веднъж дойде една дама — отвърна тя. — Имало и други като мен, но за да се присъединя към тях, трябваше да изоставя Исми.

— А Исми не може ли… да прави нещо? — попитах.

— Мога да броя назад от сто с патешки глас — предложи Исми, докато още подсмърчаше и после, за да ни демонстрира изквака: — Сто, деветдесет и девет, деветдесет и осем…

Но преди да стигне по-нататък, Исми бе прекъсната от сирена, този път пронизителна и приближаваща се много бързо. Една линейка се появи със свирене на гуми иззад ъгъла и се насочи към нас, фаровете ѝ бяха замаскирани и виждахме само два тънки снопа. Тя закова с поднасяне наблизо, изключи сирената и шофьорът изхвърча навън.

— Има ли пострадали? — попита той, като хукна към нас. Носеше смачкана сива униформа и очукана каска и макар да изглеждаше изпълнен с енергия, по измъченото му лице си личеше, че не е спал от дни.

Погледът му се спря на дупката в гърдите на Сам и той замръзна на място.

— Господ да ме убие!

Сам се надигна бавно.

— А, нищо особено! — отвърна тя. — Добре съм си. — И за да демонстрира колко е добре, тя прекара юмрук през отвора няколко пъти и изимитира кукла на конци.

Фелдшерът припадна.

— Хм — промърмори Хю и сръга тупналия мъж с крак. — А си мислех, че тия момчета са направени от по-жилав материал.

— Тъй като очевидно не е годен за служба, предлагам да вземем назаем линейката — подхвърли Инок. — Няма начин да знаем къде ще ни отведе гълъбът. Ако е далече, може да се наложи да вървим цяла нощ, докато открием мис Рен.

Хорас, който бе приседнал на парче от стената, скочи на крака.

— Страхотна идея! — одобри той.

— Идея, която заслужава порицание! — възрази Бронуин. — Не можем да откраднем линейка — има пострадали, които се нуждаят от нея!

— Ние също сме пострадали — проплака Хорас. — И имаме нужда от нея!

— Не е същото!

— Света Бронуин! — подметна насмешливо Инок. — Толкова ли си загрижена за здравето на нормалните, че си готова да рискуваш живота на мис Перигрин, за да спасиш неколцина от техните? Че хиляда от тях не се равняват на една като нея! На един като нас, ако става въпрос!

Бронуин зяпна.

— Как може да кажеш подобно нещо пред…

Сам доближи Инок с мрачно изражение.

— Виж какво, момче — заговори тя. — Ако още веднъж намекнеш, че животът на сестра ми не струва пукната пара, ще те фрасна по главата!

— Съжалявам, ако съм оскърбил деликатната ти душа — отвърна Инок с глас, в който се долавяше нарастващо раздразнение, — но ти никога не си имала имбрин и никога не си живяла в примка, затова едва ли ще разбереш едно нещо — че случващото се сега всъщност не е истинско. То е минало. Животът на всеки нормален в този град вече е бил изживян. Съдбите им са предопределени, независимо колко линейки ще откраднем! Така че в действителност това няма никакво значение!

Сам видимо се стъписа, но въпреки това продължаваше да го гледа с ненавист.

— И така да е — намеси се Бронуин. — Не е редно да караме хората да страдат. Не можем да вземем линейката!

— Всичко това добре, но помислете за мис Перигрин! — заговори Милърд. — На нея не ѝ остава повече от един ден.

И така нашата група, изглежда, бе разделена между предложението да откраднем линейката и да продължим пеш и затова решихме да гласуваме. Аз самият бях против пътуването с кола, най-вече заради повредените от бомбардировките пътища, по които не знаех как ще управлявам това нещо.

Ема пое нещата в свои ръце.

— Кой гласува да вземем линейката? — попита тя.

Няколко ръце се стрелнаха нагоре.

— А против?

Изведнъж се чу силен пукот откъм линейката и когато се обърнахме установихме, че мис Перигрин стои до задната гума, която изпускаше със свистене въздух. Мис Перигрин бе гласувала с клюна си — като проби автомобилната гума. Сега никой не можеше да използва линейката — нито ние, нито пострадалите — и нямаше смисъл да спорим повече.

— Е, това опростява нещата — въздъхна Милърд. — Ще вървим пеш.

— Мис Перигрин! — извика Бронуин. — Как можахте?

Като пренебрегна възмущението на Бронуин, мис Перигрин докуцука до Мелина, вдигна глава към гълъба на рамото ѝ и нададе пронизителен крясък. Посланието беше ясно: да вървим!

Какво ни оставаше? Времето ни бе ограничено.

— Ела с нас — предложи Ема на Сам. — Ако има някаква справедливост на този свят, преди да настъпи следващата нощ ще сме на по-безопасно място.

— Казах ти, че няма да изоставя сестра си — отвърна Сам. — Отивате на едно от вашите места, където тя не може да влезе, нали?

— Аз… ами… не зная — замънка Ема. — Възможно е…

— И без това не ме интересува — прекъсна я с хладен глас Сам. — След това, което видях току-що, не бих пресякла и улицата с вас.

Ема се дръпна назад с пребледняло лице. После попита с тънък гласец:

— Защо?

— Щом дори низвергнати и прокудени нещастници като вас не могат да изразят поне малко състрадание към другите — обясни Сам, — значи няма надежда за този свят. — Тя се обърна и понесе Исми към линейката.

Ема реагира, сякаш са я зашлевили — бузите ѝ поруменяха. Тя изтича след Сам.

— Чакай, не всички мислим като Инок! А що се отнася до нашата имбрин, сигурна съм, че не е искала да направи това!

Сам се завъртя към нея.

— Никак не беше случайно! Радвам се, че сестра ми не е като вас! Какво ли не бих дала и с мен да е така.

Тя отново се обърна и този път Ема не я последва. Изпроводи я с ококорени очи, после се върна при нас. По някакъв начин маслиновата клонка, която ѝ бе протегнала, се бе превърнала в змия, която я ухапа.

Бронуин изхлузи пуловера си и го остави върху купчина отломки.

— Когато отново започнат да падат бомби, накарай сестра си да го облече — извика тя на Сам. — Ще я пази по-добре от ваната.

Сам не отговори, дори не погледна. Беше се навела над шофьора на линейката, който тъкмо мърмореше:

— Имах странен сън…

— Това беше много глупаво — укори Инок Бронуин. — Сега ти нямаш пуловер.

— Затвори си плювалника — сопна се гневно Бронуин. — Ако някога намериш сили да направиш поне едно добро за друг човек, ще ме разбереш.

— Че аз направих нещо добро за друг човек — възрази Инок — и едва не ни излапаха гладните!

Сбогувахме се полугласно, обърнахме се и се изнизахме мълчаливо към сенките. Мелина взе гълъба от рамото си и го хвърли в небето. Той литна нагоре, но полетът му бе прекъснат, когато завързаната за крачето му връв се изопна като на куче, пратено да дири следа.

— Мис Рен е нататък — посочи Мелина накъдето дърпаше птицата и ние последвахме момичето и нейния приятел гълъба надолу по улицата.

Готвех се да заема челна позиция в групата, за да следя за намиращи се в околностите гладни, когато нещо ме накара да погледна назад към сестрите. Обърнах се тъкмо навреме да видя, че Сам вдига Исми и я поставя в линейката, след това се навежда и полага целувка на всяко от изранените ѝ коленца. Запитах се какво ли ще стане с тях. По-късно Милърд щеше да ми каже, че щом никой от тях не е чувал за Сам — или за някого с подобни уникални способности, — значи най-вероятно тя не е преживяла войната.

Ала целият този епизод оказа страшно въздействие на Ема. Не зная защо ѝ се е струвало толкова важно да докаже на едно непознато момиче, че сме хора с добри сърца, за каквито ние и без това се смятахме — но предположението, че не сме чак ангелите, за които се мислим, и че в натурата ни са вплетени и тъмни страни, пробуди тревогата ѝ.

— Те не разбират — повтаряше тя.

„Но от друга страна — помислих си, — може би разбират.“

Единайсета глава

И така, ето че се стигна до това: всичко зависеше от един гълъб. Дали ще приключим тази вечер под майчините грижи на някоя имбрин, или полусдъвкани в непрогледния мрак на червата на гладен, дали мис Перигрин ще бъде спасена, или ще се скитаме изгубени сред тези разрушения, докато часовникът отброи и последните минути, дали ще доживея да видя отново дома си и моите родители — всичко това зависеше от един проскубан чудат гълъб.

Вървях в челото на групата, настроил усещането за гладни, но в действителност гълъбът бе този, който ни водеше, дърпайки своята каишка като уловила следа хрътка. Свивахме наляво, когато птицата извиеше наляво, и надясно, когато се дърпаше надясно, покорни като овце, дори когато това означаваше да вървим по улици, изпъстрени с кратери или посипани с кости и отломки от разрушени сгради, чиито остри пирони блещукаха зловещо в сумрака, прицелени в гърлата ни.

Като последствие от ужасните събития през този ден бях стигнал ново ниво на изтощение. Главата ми пулсираше по странен начин. Краката ми се влачеха. Тътнежът на бомбите бе утихнал, сирените най-сетне бяха замлъкнали и аз се чудех дали тъкмо тези апокалиптични звуци не са ме държали буден. Сега задименият въздух бе изпълнен с далеч по-тихи шумове: вода, шуртяща от прекъснатите водопроводи, вой на заклещени под руините кучета, пресипнали гласове, зовящи за помощ. От време на време от мрака изникваше нечия фигура — бяха като призраци, измъкнали се от подземния свят, с блестящи от подозрителност очи и помъкнали в ръцете си странни неща — радио, откраднато сребро, кутия за бижута, погребална урна. Мъртъвци, носещи мъртъвци.

Стигнахме до задънена част на пътя и спряхме, защото гълъбът не можеше да избере в коя посока да поеме.

— Хайде, Уини — подкани го Мелина. — Бъди добро гълъбче. Покажи ни пътя.

Инок реши да се намеси:

— Ако не ни намериш мис Рен, лично ще те изпека на скара.

Птицата подскочи във въздуха и се стрелна наляво.

Мелина изгледа свирепо Инок.

— Ти си тъпак.

— Но имаше резултат — отбеляза той.

В края на краищата стигнахме станция на метрото. Гълъбът ни преведе през сводестия вход към редицата от гишета и тъкмо си помислих „Ще се возим на метро — умна птичка“, когато осъзнах, че подлезът е пуст, а будките — разбити. Макар да не изглеждаше, че в обозримото бъдеще влакчета може да посетят станцията, ние се промушихме през отключената врата по коридора, облепен с разноцветни обяви и облицован с бели плочки, към стръмната спираловидна стълба, по която се спуснахме в бръмчащите, осветени от електрически лампи недра на града.

На всяка площадка се налагаше да прескачаме спящи хора, увити в одеяла — в началото отделни фигури, после групи, налягали като разхвърлени кибритени клечки, и още по-надолу, на самото дъно, плътна човешка маса, покрила цялото пространство между стените и коловозите — стотици хора, свити на пода, изтегнати на походни легла, потънали в сгъваеми кресла. Тези, които не спяха, люшкаха бебета, четяха вестници, играеха на карти или се молеха. Не чакаха метрото, защото то не работеше. Бяха прокудени от бомбите и това бе тяхното убежище.

Наострих сетива за гладни, но имаше толкова много лица, толкова много сенки. Ако изобщо ни бе останал някакъв късмет, би трябвало да се прояви поне сега.

Но какво да правим?

Нуждаехме се от напътствия от гълъба, но той изглеждаше объркан — също като мен, и той се бе смутил от тази тълпа — и затова стояхме и чакахме сред сподавеното дишане, хъркането и стенанията на спящите около нас.

След около минута гълъбът застина насред въздуха и се понесе към релсите, после стигна края на връвта и отскочи назад като йо-йо.

Заобиколихме на пръсти плътно налягалите хора и скочихме на коловозите. Те изчезваха в тунели от двете страни на станцията. Имах потискащото предчувствие, че бъдещето ни лежи в някоя от тези зейнали черни дупки.

— О, надявам се, че няма да се наложи да се шляем там вътре — отбеляза Олив.

— Разбира се, че ще се наложи — отвърна Инок. — Ваканцията няма да е истинска, докато не цопнем из всички канали наоколо.

Гълъбът се дръпна надясно. Тръгнахме по релсите.

Прескочих една мазна локва и под краката ми се стрелна малък легион от плъхове, който прати Олив с писък в ръцете на Бронуин. Тунелът зееше пред нас, черен и заплашителен. Хрумна ми, че това ще е ужасно място за среща с гладни. Тук нямаше стени, по които да се изкатерим, нито къщи, където да се скрием, или гробници с тежки каменни похлупаци. Тунелът бе дълъг, прав и озарен от редки мъждиви крушки, които блещукаха анемично на равни интервали.

Ускорих крачка.

Мракът се затвори около нас.

* * *

Когато бях малко дете, обичах да играя на криеница с дядо. Винаги аз се криех, а той ме търсеше. Бях много добър в това, най-вече защото за разлика от повечето деца на четири или пет притежавах рядката способност да пазя пълна тишина за дълги периоди от време — можех да се натикам в най-малката цепнатина и да остана там двайсет, дори трийсет минути, без да издавам звук, и същевременно да се забавлявам.

Ето защо вероятно ще си помислите, че не бих имал проблеми с непрогледен мрак и затворени пространства. Или най-малкото ще си помислите, че един тунел, построен да побира релси и влакчета и нищо друго, би бил по-малко притеснителен за мен, отколкото, да речем, отворен гроб, с всички Хелоуинови атрибути, разхвърляни около него. Ала въпреки казаното, колкото повече навлизахме в тунела, толкова повече ме завладяваше лепкав, прокрадващ се страх — чувство, съвсем различно от усещането, което бях привикнал да асоциирам с гладните, това сега беше просто неприятно усещане. Ето защо аз ускорих още крачка, подтичвайки със скоростта, която позволяваше най-бавният от нас, и подканяйки Мелина да бърза, докато накрая тя ми кресна да се успокоя. Постоянно нахлуващият в кръвта ми адреналин бе прогонил напълно доскорошното изтощение.

След дълъг преход и няколко разклонения гълъбът ни поведе към изоставена секция от подземната железница, където релсите бяха разкривени и покрити с прах и ръжда, а между траверсите имаше локви застояла вода. Налягането от преминаващите в далечните тунели влакове пращаше мощни тласъци от въздух, като въздишки на огромно подземно чудовище.

И после далеч пред нас се появи тънък лъч светлина, който в началото премигваше, но растеше бързо. Ема извика: „Влак!“ и ние се разпръснахме и притиснахме гърбове в стените. Запуших уши, очаквайки оглушителен грохот от преминаващата машина, но той така и не дойде — чувах само слабо, остро пищене, което бях почти сигурен, че идва някъде отвътре в главата ми. Светлината изпълни тунела докрай, сиянието ѝ ни обгърна в миг, усетих внезапен натиск в тъпанчетата си и после светлината изчезна.

Все още замаяни, ние се отдръпнахме от стените. Сега релсите и траверсите под краката ни бяха нови, сякаш току-що ги бяха положили. Тунелът вече не миришеше така силно на пикня. Крушките на тавана грееха по-ярко и вместо да светят равномерно премигваха, защото не бяха електрически, а газови.

— Какво стана? — попитах.

— Влязохме в примка — отвърна Ема. — Но каква беше тази светлина? Никога не бях виждала нещо подобно.

— Всеки вход за примка си има своите приумици — засмя се Милърд.

— Някой да знае къде сме? — попитах.

— Предполагам, във втората половина на деветнайсети век — отвърна Милърд. — Преди 1863 г. в Лондон не е имало подземна железница.

А след това зад нас се появи нова светлина — тази беше придружена от порив на горещ вятър и оглушителен рев.

— Влак! — извика отново Ема и сега вече беше права. Ние се хвърлихме към стените и влакът профуча покрай нас сред вихрушка от шум и светлина, изригвайки облаци пара. Не приличаше на модерен влак, а по-скоро на малък старовремски локомотив. Дори имаше служебен вагон, от който мъж с голяма черна брада и светещ фенер в ръката ни изгледа учудено, преди влакът да се изгуби с потракване зад следващия завой.

Вятърът бе отнесъл шапката на Хю и тя се оказа смачкана. Той отиде да я вземе, но тъй като бе скъсана, я хвърли гневно.

— Хич не ми харесва тази примка — оплака се той. — Тук сме от десет секунди, а вече се опитва да ни убие. Да свършим каквото има да се върши и да се махаме.

— Поддържам с две ръце — кимна Инок.

Гълъбът ни водеше навътре в тунела. След около десетина минути взе да се дърпа към глуха стена. Не разбирахме защо, докато не погледнах внимателно и не видях частично замаскирана врата, където стената опираше в тавана, на около двайсетина стъпки отгоре. Тъй като не виждах някакъв начин да я стигна, Олив си свали обувките и литна до тавана, за да огледа отблизо.

— Има ключалка — съобщи тя. — Брава с шифър.

Имаше и отвор с размери, позволяващи да премине гълъб, в долния край на вратата, но това едва ли можеше да ни помогне — трябваше ни комбинацията.

— Някаква идея каква може да бъде? — попита Ема, обръщайки се към всички.

В отговор получи хъмкане и повдигане на рамене.

— Никаква — рече Милърд.

— Ще трябва да налучкваме — въздъхна Ема.

— Може да е моят рожден ден — подхвърли Инок. — Опитай три-дванайсет-деветдесет и две.

— Защо някой ще знае твоя рожден ден? — учуди се Хю.

Инок се намръщи.

— Просто опитай.

Олив завъртя колелото напред и назад, после натисна бравата.

— Съжалявам, Инок.

— А какво ще кажете за датата на нашата примка? — попита Хорас. — Девет-три-четиресет.

Това също не доведе до резултат.

— Едва ли ще е нещо лесно за познаване, като дата — отсъди Милърд. — Това би обезсмислило една толкова сложна брава.

Олив се зае да опитва случайни комбинации. Ние стояхме и я гледахме с нарастващо безпокойство след всеки неуспешен опит. Междувременно мис Перигрин се измъкна безшумно изпод палтото на Бронуин и изтича при гълъба, който се въртеше безпомощно на края на връвта и кълвеше от земята. Когато зърна мис Перигрин, сивкавата птица се опита да се дръпне, но директорката я последва, издавайки ниски, заплашителни звуци.

Гълъбът запърха с криле и отлетя на рамото на Мелина, извън обсега на мис Перигрин. Директорката спря в краката на момичето и изграка към Уини. Това, изглежда, изплаши още повече гълъба.

— Мис П, какво сте намислили? — попита Ема.

— Мисля, че иска нещо от твоята птица — рекох на Мелина.

— Ако гълъбът знае пътя — промърмори замислено Милърд, — вероятно знае и комбинацията.

Мис Перигрин се обърна към него и изкряка, сетне погледна към гълъба и изкряка по-силно. Гълъбът се опита да се скрие зад врата на Мелина.

— Може би гълъбът знае комбинацията, ала няма как да ни я каже — вметна Бронуин. — Но би могъл да я съобщи на мис Перигрин, защото двете говорят птичи език, и тогава мис Перигрин ще каже на нас.

— Накарай гълъба ти да говори с нашата птица — нареди Инок.

— Вашата птица е два пъти по-едра от Уини и с по-голям клюн — възрази Мелина и отстъпи назад. — Уини е изплашен и не мога да го виня за това.

— Няма от какво да се бои — рече Ема. — Мис П не би наранила друга птица. Това е в разрез с имбринския кодекс. .

Мелина се ококори, сетне присви очи.

— Тази птица е имбрин?

— Тя е нашата директорка! — съобщи гордо Бронуин. — Алма Лефей Перигрин.

— Ама и вие сте пълни с изненади, нали? — попита Мелина и прихна по начин, който не изглеждаше съвсем дружелюбен. — Щом си имате имбрин, защо ви е да търсите друга?

— Дълга история — отвърна Милърд. — Достатъчно е да знаеш, че нашата имбрин се нуждае от помощта на друга имбрин.

— Просто остави проклетия гълъб на пода и дай на мис Перигрин да поговори с него! — ядоса се Инок.

Най-сетне и с видима неохота Мелина се съгласи.

— Хайде, Уини, бъди добричък. — Тя вдигна гълъба от рамото си и го остави на земята, сетне настъпи връвта с обувката си, за да не може да отлети.

Всички се скупчиха да гледат как мис Перигрин се приближава до гълъба. Той се опита да избяга, но бе ограничен от късата връв. Мис Перигрин мушна глава в лицето му, като не спираше да чурулика и кряка. Всичко това приличаше на разпит. Гълъбът скри глава под крилото и започна да трепери.

И тогава мис Перигрин го клъвна по главата.

— Ей! — извика Мелина. — Престани!

Гълъбът не вадеше глава изпод крилото и мис Перигрин го клъвна отново, по-силно.

— Достатъчно! — Мелина се наведе, освободи връвта и посегна да хване гълъба. Но преди да сключи пръсти около него, мис Перигрин разкъса връвта с ноктите си, сграбчи нещастната птица в клюна си и побягна.

— Върни се веднага! — викна ѝ ядосано Мелина и се готвеше да хукне след нея, когато Бронуин я улови за ръцете.

— Почакай! — рече ѝ тя. — Сигурна съм, че мис П знае какво прави.

Мис Перигрин спря малко по-нататък в тунела, извън обсега на всеки от нас. Гълъбът се бореше в хватката на клюна ѝ, Мелина се бореше с Бронуин, но и двете напразно. Мис Перигрин, изглежда, чакаше гълъбът да се умори и откаже, но после изгуби търпение и започна да люшка Уинифред във въздуха, уловила го за едното краче.

— Моля те, мис П! — извика Олив. — Ще го убиеш!

Бях близо до мисълта да хукна натам и да сложа край на това мъчение, но птиците изглеждаха като размазано кълбо от нокти и клюнове и никой не би могъл да ги доближи достатъчно. Затова викахме и умолявахме мис Перигрин да спре.

Накрая тя се вслуша. Гълъбът падна от устата ѝ и се изправи, клатушкайки се, на крачетата си, твърде замаян, за да побегне. Мис Перигрин му зачурулика, както го правеше по-рано, и този път гълъбът зачурулика в отговор. После мис Перигрин тропна три пъти с клюн по земята, сетне десет пъти и накрая пет.

Три-десет-пет. Олив опита комбинацията. Бравата изщрака, вратата се отвори навътре, от тавана се размота въжена стълба и опря в пода.

Разпитът на мис Перигрин бе дал резултат. Беше направила каквото трябва, за да ни помогне, и отчитайки този акт, трябваше да признаем, че сме я подценявали. А междувременно събитията продължаваха да се развиват. Мис Перигрин сграбчи отново замаяния гълъб в клюна си, завъртя рязко глава и го запокити към стената.

Другите реагираха с общ ужасен вик. Аз бях занемял от шок.

Мелина се освободи от Бронуин и изтича при гълъба. Той увисна безжизнено в ръцете ѝ, със строшено вратле.

— О, птичката ми, тя я уби! — проплака Мелина.

— Какви усилия само положихме, за да я уловим — въздъхна Хю. — И сега какво стана.

— Ще смажа главицата на тази ваша имбрин! — кресна Мелина, преизпълнена с гняв.

Бронуин отново я улови за ръцете.

— Недей! Спри веднага!

— Вашата имбрин е дивачка! Ако така ще се държи, по-добре да идем при гадините!

— Вземи си думите обратно! — извика Хю.

— Не, няма! — кресна му Мелина.

Размениха се още остри слова. Едва бе избегнат юмручен бой. Бронуин държеше Мелина, а аз и Ема удържахме Хю, докато двамата поизпуснаха парата, макар не и горчилката.

Никой не можеше да повярва в това, което бе сторила мис Перигрин.

— И за какво вдигате толкова шум? — попита Инок. — За един глупав гълъб.

— Не, не е така — възрази Ема и погледна намръщено мис Перигрин. — Тази птица бе личен приятел на мис Рен. Била е на над сто години. За нея пишеше в „Приказките“. А сега е мъртва.

— Убита — подчерта Мелина и плю на земята. — Така се нарича, когато отнемеш преднамерено живота на някого.

Мис Перигрин се пощеше безгрижно под крилото, сякаш думите не се отнасяха за нея.

— Нещо зло се е загнездило в нея — подхвърли Олив. — Това не е нашата мис Перигрин.

— Тя се променя — обади се Хю. — Превръща се все повече в животно.

— Надявам се, че е останало поне малко човешко, за да можем да я спасим — произнесе мрачно Милърд.

Всички мислехме като него.

Изкатерихме се по стълбата, всеки от нас спохождан от неспокойни мисли.

* * *

Зад вратата имаше коридор, който водеше към стълбище, после нов коридор и още една врата, през която пък влязохме в озарена от дневна светлина стая с рафтове, закачалки и гардероби с дрехи. Имаше и две съблекални с паравани за преобличане, няколко огледала на стойки и кроячна маса с шевна машина и парчета плат. Всичко това приличаше едновременно на бутик и на шивашка работилница — истинско блаженство за Хорас, който изтича радостно вътре и се провикна:

— Попаднах в рая!

Мелина пристъпваше мрачно отзад и не разговаряше с никого.

— Какво е това място? — попитах.

— Стая за дегизировка — обясни Милърд, — създадена да улесни идващите от тази страна чудати да се смесят незабелязано с нормалните в примката. — Той посочи няколко рисунки на стената, демонстриращи дрехите, които се носят в този период.

— Когато си в Рим! — възкликна Хорас и се насочи към рафтовете с дрехи.

Ема помоли всички да се преоблекат. Освен че щяха да ни помогнат за дегизировката, новите дрехи биха затруднили гладните, които ни преследваха.

— Но запазете пуловерите отдолу, в случай че възникнат нови проблеми.

Бронуин и Олив избраха семпли рокли и се скриха зад паравана. Аз замених прашните си лекьосани панталони и якето с неумело ушит, но сравнително чист костюм. Не ми беше никак удобно в него и се зачудих как ли векове наред хората са носили по цял ден такива официални одежди.

Милърд избра дрехи с ярки цветове и взе да се върти пред огледалото.

— Как изглеждам? — поинтересува се той.

— Като невидимо момче с парцалки — отвърна Хорас.

Милърд въздъхна, постоя още малко пред огледалото, после се съблече и изчезна отново.

Първоначалното вълнение на Хорас вече се бе уталожило.

— Подборът тук е ужасен — оплака се той. — Дрехите, които не са проядени от молци, са лекьосани и износени! Омръзна ми да изглеждам като уличен просяк.

— Уличните просяци не привличат внимание — посочи Ема, скрита зад паравана. — За разлика от дребничките господа с цилиндри. — Тя се появи, издокарана в яркочервени пантофки и синя рокля с къси ръкави, спускаща се малко под коленете. — Какво мислите? — попита и се завъртя, за да накара полата да се издуе.

Изглеждаше като Дороти от „Магьосникът от Оз“, само че по-хубава. Не знаех как да ѝ го кажа пред другите и вместо това си позволих нескопосана усмивка и повдигане на палец.

Тя се разсмя.

— Харесва ли ти? Жалко — добави със свенлива усмивка. — Защото ще изпъквам като въшка на чело. — Изведнъж лицето ѝ помрачня, вероятно се бе почувствала гузна, че си позволи да се засмее, като се имаше предвид всичко, което се бе случило и което все още ни предстоеше — и отново се шмугна зад паравана.

Аз също го усещах — страха заради нещастията, на които бяхме станали свидетели и които се разиграваха отново и отново в съзнанието ми като в някаква пощуряла времева примка. Но човек не може да се чувства зле непрестанно, исках да ѝ кажа аз. Смехът не прави лошите неща още по-лоши, също както и плачът не ги подобрява. Това не означава, че не те е грижа или че си забравил. Значи само, че си човек. За съжаление не знаех как точно да го кажа.

Когато се появи отново, беше навлякла безформена блуза с дрипави ръкави и пола от грубо сукно, която се спускаше до обувките. (Дори повече от мен приличаше на просякиня.) Но беше запазила червените обувки. Ема имаше слабост към блясъка, макар и в дребни размери.

— А това? — попита Хорас, размахал пухкава оранжева перука. — Как ще ми помогне то да се смеся с нормалните?

— Може би отиваме на карнавал — предположи Хю и посочи един плакат на стената, който възвестяваше подобно събитие.

— Само за момент! — Хорас изтича при него. — Чувал съм за това място! Това е стара туристическа примка!

— Какво е туристическа примка? — попитах.

— Навремето можеше да ги откриеш къде ли не из чудатия свят — обясни Милърд, — разположени на стратегически места и моменти с историческа важност. Образуваха нещо като Гранд тур, който навремето се смяташе за съществена част от правилното обучение и възпитание на чудатите. Това, разбира се, беше преди много години, когато бе още сравнително безопасно да се пътува в чужбина. Не знаех, че още са останали такива.

След като приключихме с преобличането, ние оставихме дрехите от двайсети век на купчина и последвахме Ема през друга врата, зад която имаше улица, задръстена от боклуци и празни щайги. Познах в далечината звуците на карнавал — неритмична свирня на гайди, глух ропот на тълпа. Макар нервите ми да бяха изопнати, а тялото — изтощено, почувствах прилив на вълнение. Някога чудатите са идвали тук да зяпат и да се забавляват. А моите родители никога не ме бяха водили в Дисни уърлд.

Ема ни даде обичайните инструкции:

— Дръжте се заедно. Следете Джейкъб и мен за сигнали. Не разговаряйте с никого и избягвайте да гледате хората в очите.

— Как ще знаем къде да отидем? — попита Олив.

— Ще трябва да мислим като имбрини — отвърна Ема. — Ако сте мис Рен, къде бихте се скрили?

— Където и да е, но не в Лондон — предположи Инок.

— Само ако някой не беше убил нещастния гълъб — въздъхна Бронуин и погледна огорчено мис Перигрин.

Директорката стоеше на калдъръма и ни гледаше, но никой не искаше да я докосва. Ала трябваше да я скрием и затова Хорас се върна в работилницата и донесе платнена торба. Мис Перигрин очевидно не гореше от ентусиазъм да влезе в нея, но когато стана ясно, че никой няма да я вземе — най-малкото Бронуин, която изглеждаше отвратена от нея, — тя се шмугна вътре, Хорас заметна капака и я вдигна.

* * *

Вървяхме право към глъчката на карнавала, през тесни и мръсни улици с множество дървени зарзаватчийски колички, отрупани със смърдящ зеленчук, между тях сновяха деца и котки, които ни оглеждаха с жадно любопитство, други клечаха между щайгите и белеха прогнили картофи, строейки малки планини от обелките им. Макар че се опитвахме да останем незабелязани, почти всички минувачи сякаш се извръщаха след нас — продавачите, дечурлигата, жените, котките, мъртвите и одрани зайци, полюшващи се на куките.

Дори в своите нови, съответстващи на епохата дрехи аз се чувствах крещящо неприсъщ на това място. Смесването не е само облекло, но и театрално изпълнение, осъзнах аз, а приятелите ми нямаха и частица от излъчването на тези помръкнали лица и схлупени рамене на тукашните обитатели. В бъдеще, ако исках да се дегизирам толкова добре, колкото и гадините, трябваше да поработя над актьорските си умения.

С приближаването ни карнавалът ставаше все по-шумен, а миризмите се усилваха — преварено месо, печени ядки, конска пикня, човешки изпражнения и дим от разпалени огнища, всичко това се смесваше в общ сладникав мирис, от който въздухът сякаш ставаше лепкав. Най-сетне стигнахме широк площад, натъпкан с хора и пъстроцветни шатри, където всичко непрестанно се движеше и бе почти невъзможно да бъде проследено. Цялата тази сцена бе изтезание за сетивата ми. Имаше акробати и въжеиграчи, хвърлячи на ножове и гълтачи на огън, както и всякакви други улични представления. Вреслив знахар рекламираше лекарствата си от терасата на фургона: „Необичайно стимулиращо средство, което ще подсили вътрешностите ви срещу заразни паразити, нездравословни изпарения и злокачествени миазми!“. Съревновавайки се за внимание, на съседната платформа стоеше гласовит звероукротител с фрак, а до него едро праисторическо животно, чиято сивкава кожа висеше от скелета му на каскада от бръчки. Отне ми десетина секунди, докато се влачехме из тълпата край сцената, за да позная, че това е мечка. Бяха я обръснали до голо и оковали с верига за стол, бяха ѝ нахлузили женска рокля, а очите ѝ бяха изпъкнали, сякаш ще изхвърчат навън. Звероукротителят се хилеше и се правеше, че ѝ поднася чай, без да спира да крещи: „Дами и господа! Представям ви Най-красивата дама в цял Уелс!“ — което му спечели силен смях и аплодисменти от тълпата. Почти се надявах мечката да разкъса веригите и да го изяде още тук, пред всички.

За да се преборя с главозамайващия ефект на цялата тази призрачна лудост, бръкнах в джоба, докоснах хладната повърхност на телефона, затворих за миг очи и прошепнах:

— Аз съм пътешественик във времето. Всичко това се случва наистина. Аз съм Джейкъб Портман и пътувам във времето.

Дори само тези думи звучаха изумително. Но още по-изумително бе, че пътуването във времето не бе увредило ума ми, че по някакво чудо не се бях превърнал в нечленоразделно бръщолевещ луд, щръкнал на ъгъла на някоя улица. Човешката душа се оказа по-гъвкава, отколкото предполагах, способна да се разширява, за да побере в себе си всякакви противоречия и на пръв поглед невъзможни факти. Какъв късмет за мен.

— Олив! — извика Бронуин. — Махни се оттам! — Вдигнах глава и я видях да дръпва Олив от клоуна, който се бе навел да я заговори. — Колко пъти трябва да ти повтарям никога да не разговаряш с нормални!

Групата ни бе твърде голяма, за да можем да останем заедно, особено на място като това, пълно с развлечения, създадени да прикоткват децата. Бронуин се държеше като строга майка и ни скастряше всеки път, когато някой от нас се спираше да погледне нещо или протягаше ръка към сладкишите и димящия захарен памук. Олив най-лесно се разсейваше и често забравяше, че сме в сериозна опасност. Групата успяваше да запази целостта си само защото децата в нея не бяха истински деца — те притежаваха природата на възрастни хора и тя непрестанно влизаше в сблъсък с детските им желания. Ако бяха обикновени деца, мисля, че задачата щеше да е неизпълнима.

Известно време вървяхме безцелно, търсейки някой, който би могъл да прилича на мис Рен, или място, където можеха да се крият чудати. Но тук всичко бе необикновено — цялата тази примка, с нейните хаотични странности, бе идеалното прикритие за чудати. И въпреки това дори тук хората ни забелязваха, извръщаха глави, когато ги подминавахме. Започвах да се поддавам на параноята. Колцина от хората около нас може да са шпиони на гадините — или самите те да са гадини? Особено се притеснявах от клоуна, този, от когото Бронуин бе дръпнала Олив. Той непрестанно се появяваше. Сигурно го бяхме подминали пет пъти през последните няколко минути — веднъж изскочи от тясна уличка, после надзърна от прозорец, гледаше ни от павилиона за снимки, чорлавата му коса и ужасна маска контрастираха крещящо с околната шарения. Изглеждаше сякаш е едновременно навсякъде.

— Не е хубаво да стоим толкова дълго на открито — оплаках се на Ема. — Не можем да обикаляме вечно в кръг. Хората ни забелязват. И клоуните.

— Клоуните? — попита тя. — Както и да е, съгласна съм с теб, но е доста трудно да определим откъде да започнем в подобна лудница.

— Можем да започнем от най-чудатата част на всеки карнавал — предложи Инок, който се бе напъхал между нас. — От представлението с уроди! — Той посочи високата, пищна фасада в другия край на площада. — Тези атракции и чудатите вървят заедно като мляко с бисквити. Или гладни с гадини.

— Обикновено е така — съгласи се Ема. — Но гадините също го знаят. Сигурна съм, че мис Рен не е запазила толкова дълго свободата си, като се е крила на очевидни места.

— Да имаш по-добра идея? — попита я Инок.

Нямахме, затова се насочихме към атракциона. Огледах се за натрапващия се клоун, но той се бе скрил в тълпата.

При входа на атракциона мърляв карнавален глашатай се дереше през мегафон, обещавайки ни, че „ще видим най-ужасяващите грешки на природата, разрешени за гледане от закона“ срещу символично заплащане. Наричаше го Конгрес на човешките странности.

— Напомня ми за вечерните празненства, на които съм присъствал — отбеляза Хорас.

— Някои от тези „странности“ може да са чудати — посочи Милърд — и в такъв случай биха могли да знаят нещо за мис Рен. Мисля, че си заслужава да похарчим малко пари, за да се уверим.

— Нямаме достатъчно — рече Хорас и извади от джоба си самотна, облепена с мъх монета.

— Че кога сме плащали да влезем в цирк? — попита Инок.

Последвахме го към задната страна на атракциона, където имитиращата стена фасада отстъпваше място на голяма паянтова шатра. Докато се оглеждахме за отвор в платнената стена, през който да се промушим, внезапно се повдигна чергило и отвътре изскочиха добре облечен мъж и жена, която си вееше припряно с ветрило.

— Дръпни се! — викна мъжът. — Дамата има нужда от свеж въздух!

Над входа с чергилото имаше надпис: „САМО ЗА ИЗПЪЛНИТЕЛИ“.

Пъхнахме се вътре и незабавно бяхме спрени. На високо столче седеше момче, което очевидно изпълняваше някаква служебна функция.

— Вие изпълнители ли сте? — попита то. — Не можете да влезете, ако не сте изпълнители.

Преструвайки се на обидена, Ема отвърна:

— Разбира се, че сме изпълнители — и за да демонстрира това, тя разпали малко пламъче на върха на пръста си и го изгаси с око.

Момчето сви небрежно рамене.

— Влизайте, тогава.

Изнизахме се покрай него, премигвайки често, за да се адаптираме към тъмнината. Озовахме се в лабиринт от платнени стени — всъщност това беше осветен с факли коридор, който свиваше рязко на всеки десетина крачки, за да ни изправи пред поредното „изчадие на природата“. Върволица от зрители, едни смеещи се, други пребледнели и разтреперани, се блъскаха пред нас в двете посоки.

Първите няколко урода бяха стандартно панаирно издание и не особено странни: „илюстриран“ човек, изрисуван с татуировки, брадата дама, която подръпваше своите спускащи се до брадичката мустаци и бакенбарди, човек-игленик, непрестанно забиващ в лицето си дълги игли и ковящ пирони в носа си с чук. Макар за мен всичко това да изглеждаше доста впечатляващо, моите приятели, някои от които бяха обикаляли Европа с подобни пътуващи атракциони заедно с мис Перигрин, едва сдържаха прозевките си.

Под плаката с надпис „ИЗУМИТЕЛНИЯТ ЧОВЕК-КИБРИТ“ господин, чийто костюм бе облепен с кибритени кутии, се удряше в друг, облечен по сходен начин и с налепени кибритени клечки, предизвиквайки огнени изблици, при които вторият мъж се преструваше на изплашен до смърт.

— Аматьори — подхвърли Ема и продължи към следващата атракция.

Странностите прогресивно ставаха все по-странни. Видях момиче с дълга рокля с ресни, усукало около тялото си питон, който се виеше и танцуваше по нейна заповед. Ема се съгласи, че това вече е донякъде чудато, тъй като способността да се омайват змии бе умение, присъщо само на синдригасти. Но когато Ема спомена името на мис Рен пред момичето, тя ни изгледа навъсено, а змията започна да съска и ние побързахме да се отдалечим.

— Губим си времето — заяви Инок. — Часовникът на мис Перигрин отброява последните ѝ минути, а ние се шляем из карнавал! Защо да не си вземем сладкиши и да го ударим на веселба?

Но беше останал само още един урод и ние продължихме към него. Последната сцена бе празна, ако се изключеше малка масичка с цветя върху нея и подпрян на вазата надпис: „ПРОЧУТИЯТ В ЦЕЛИЯ СВЯТ СГЪВАЕМ ЧОВЕК“.

Появи се асистент и постави на платформата куфар. След това излезе.

Наоколо се събра тълпа. Куфарът си стоеше в средата на сцената. Хората започнаха да викат:

— Хайде, започвайте представлението! Покажете урода!

Куфарът се заклати. Разтърси се, наклони се назад, после тупна на една страна. Тълпата се люшна напред, втренчила очи в куфара.

Закопчалките му отскочиха и много бавно капакът се повдигна. Чифт бели очи погледнаха тълпата, после капакът се повдигна още, за да покаже лице — на възрастен мъж с грижливо подрязани мустаци и малки кръгли очила, който по някакъв начин се бе наврял в куфар, не по-голям от моя торс.

Тълпата избухна в аплодисменти, които нараснаха, след като уродът продължи да се разгъва, крайник по крайник, и накрая се измъкна от невероятно тясното пространство. Беше върлинест и мършав — толкова слаб, че изглеждаше сякаш кокалите му ще се строшат от напъна на кожата. Приличаше на удивителна, но се държеше с такова достойнство, че не намирах сили да му се присмея. Той огледа намусено тълпата и след това се поклони дълбоко.

Отдели една минута да покаже как крайниците му могат да се сгъват по най-невъобразими начини — коляното му се обръщаше така, че пръстите на краката опираха в бедрото, после той усука таз и коленете му опряха в гърдите — и след нов взрив от аплодисменти и още поклони шоуто приключи.

Тълпата взе да се разпръсква, но ние останахме. Сгъваемият човек се готвеше да напусне сцената, когато Ема го попита:

— Вие сте чудат, нали?

Мъжът спря. Извърна се бавно към нас с израз на имперско раздразнение.

— Прощавайте? — попита с изразен руски акцент.

— Извинете, че се натрапваме по този начин, но трябва да намерим мис Рен — каза Ема. — Знаем, че е тук някъде.

— Пфуй! — възкликна мъжът, отпращайки я със звук, който бе някъде по средата между смях и изхрачване.

— Въпросът не търпи отлагане! — обади се Бронуин.

Сгъваемият мъж кръстоса ръцете си под формата на буквата X и рече:

— Не разбира въобще за какво говори вие. — След тези думи напусна сцената.

— Сега какво? — попита Бронуин.

— Продължаваме да търсим — рече Ема.

— И ако не намерим мис Рен? — обади се Инок.

— Продължаваме да търсим — прецеди през зъби Ема. — Всички ли ме разбраха?

Всички я бяха разбрали чудесно. Нямахме друг избор. Ако не се получи — ако мис Рен не е тук или не успеем да я намерим скоро, — тогава усилията ни щяха да отидат на вятъра и щяхме да изгубим мис Перигрин, сякаш изобщо не сме стигали в Лондон.

Напуснахме умърлушени атракциона по пътя, по който бяхме дошли, покрай опустелите сцени, покрай момчето на входа и излязохме вън, на дневна светлина. Спряхме на изхода, без да знаем как да продължим, когато портиерчето подаде глава под чергилото.

— Кво става? — попита то. — Не ви ли хареса циркът?

— Ами… интересно беше — отвърнах и му махнах да се прибира.

— Не беше достатъчно чудато за вас, а? — настоя момчето.

Това привлече вниманието ни.

— Какво искаш да кажеш? — изгледа го Ема.

— Уейкълинг и Рукъри — рече момчето и посочи далечния край на площада. — Там е истинското шоу. — След това ни намигна и се прибра вътре.

— Ама че странна работа — промърмори Хю.

— Не каза ли „чудато“? — попита Бронуин.

— Какво е Уейкълинг и Рукъри? — учудих се аз.

— Място — отвърна Хорас. — Някъде из примката, вероятно.

— Дали не е пресечка на две улици? — промърмори замислено Ема и вдигна чергилото, за да попита момчето — но то бе изчезнало.

Така че ние тръгнахме през тълпата към далечния край на площада, накъдето бе посочило момчето — нашата последна, тънка надежда, обвързана със страните имена на две улици, за които дори не знаехме дали съществуват.

* * *

Стигнахме едно място на няколко пресечки отвъд площада, където глъчката на тълпата намаля, за да бъде заменена от заводско тракане и дрънчене, а плътната миризма на печено месо и животински изпражнения с далеч по-тежка и неприятна смрад. Пресякохме каменното корито на река и навлязохме в квартал с фабрики и работилници, с комини, бълващи черен пушек към небето — и това се оказа улица „Уейкълинг“. Продължихме надолу по нея, търсейки „Рукъри“, но стигнахме широк открит канал, който според Инок бил самата Ривър Флийт, и тук се наложи да обърнем и да тръгнем назад. Когато подминахме мястото на „Уейкълинг“, откъдето бяхме тръгнали, улицата започна да се вие и криволичи, а фабриките отстъпиха на ниски постройки с неясно предназначение и семпли фасади, лишени от надписи, сякаш някой специално ги бе построил, за да бъдат незабележими.

Лошото предчувствие, което се надигаше в мен от известно време, се засили — ами ако ни бяха пратили в тая безлюдна част на града, за да ни устроят капан?

След още няколко завоя улицата отново се изправи и изведнъж се блъснах в Ема, която вървеше пред мен, но внезапно бе спряла.

— Какво има? — попитах.

Вместо отговор тя посочи. Пред нас, там където улицата се разделяше на две, се бе събрала тълпа. Макар че в района на карнавала цареше нетърпима жега, хората тук бяха облечени с палта и загърнати с шалове. Бяха се скупчили около една сграда и стояха, забили втрещени погледи — също както и ние сега. Самата постройка не беше нищо особено: четири етажа, горните три с редове от сводести тесни прозорци като в старо учреждение. Всъщност постройката бе почти идентична с другите наоколо с едно изключение — цялата бе скована от ледове. Ледът покриваше прозорците и вратите, от капчуците и корниза се проточваха дълги ледени висулки като грамадни зъби. От вратите фучеше сняг, който се събираше на грамадни преспи по тротоара. Изглеждаше сякаш сградата е била ударена от виелица — но отвътре.

Погледнах към облепената със сняг табела на стената: „у… ца «Р… къри…»“

— Познавам това място — обади се Мелина. — Това е Архивът на чудатите, тук се държат всички официални документи.

— Откъде знаеш? — попита Ема.

— Мис Тръш ме кандърдисваше да дойда тук като втора помощничка на омбудсманката. Изпитът е много труден. Учих цели двайсет и една години.

— И така ли трябва да е покрита с лед? — попита Бронуин.

— Не, доколкото ми е известно — отвърна Мелина.

— Тук също е и Съветът на имбрините, които се събират за ежегодното обсъждане на местните закони — добави Милърд.

— Съветът на имбрините се събира тук? — повдигна вежди Хорас. — Това е доста невзрачно място. Очаквах да е в някой замък.

— Целта не е да прави впечатление — рече Мелина. — Изобщо не трябваше да го забележим.

— Като гледам, не се справят добре с маскировката — посочи Инок.

— Както вече казах, обикновено не е покрита с лед.

— Какво според вас се е случило тук? — попитах.

— Нищо добро — въздъхна Милърд. — Нищичко добро не е станало.

Нямаше съмнение, че трябва да се приближим и да разучим, но това не означаваше да се хвърлим с рогата напред като последни глупаци. Повъртяхме се още известно време, зяпайки от разстояние. Хората идваха и си тръгваха. Някой се опита да отвори вратата, но тя бе замръзнала. Постепенно тълпата взе да оредява.

— Тик-так, тик-так — подметна Инок. — Губим време.

Проправихме си път през останките от множеството и излязохме на заледения тротоар. От сградата лъхаше студ, ние се разтреперихме и пъхнахме ръце в джобове. Бронуин използва силата си да отвори вратата, но всъщност я изби с пантите. Установихме, че коридорът зад нея е запречен от ледове. Те се простираха от стена до стена, от пода до тавана и навътре в сградата, където се сливаха в общо синкаво сияние. Същото важеше и за прозорците: изтрих скрежа от един, после от втори и през двата виждах само лед. Сякаш някъде в сърцето на тази сграда се бе родил ледник и вкочанените му езици се източваха бавно през отворите.

Опитахме всякакви начини да проникнем вътре. Заобиколихме отзад, търсехме врата или прозорец, които да не са запушени, но всички възможни пролуки бяха изпълнени с лед. Взехме камъни и пръти и се опитахме да си пробием път, но ледът бе почти свръхестествено твърд — дори Бронуин не успя да изкопае повече от няколко сантиметра. Милърд прегледа „Приказките“ за някакви сведения относно сградата, ала нямаше нищо, което да ни свърши работа.

Накрая решихме да прибегнем до премерен риск. Наредихме се в полукръг около Ема, за да не се вижда от улицата, тя затопли ръцете си и ги положи на ледената стена, която изпълваше коридора. След около минута ръцете ѝ започнаха да потъват в леда, а от образувалия се отвор потече вода, която се събра на локва в краката ѝ. Ала напредъкът бе мъчително бавен и след около пет минути тя едва бе стигнала до лактите.

— С такова темпо ще ни е нужна седмица, за да преодолеем коридора — рече тя и извади ръце от леда.

— Нима смяташ, че мис Рен се крие вътре? — попита Бронуин.

— Би трябвало — отвърна уверено Ема.

— Намирам направо за смайващ този изблик на оптимизъм — отбеляза Инок. — Ако мис Рен е тук, би трябвало вече да е вкочанена.

— Гибел и мрак! — изригна в отговор Ема. — Разруха и упадък! Мисля, че ще си щастлив, ако още утре дойде краят на света, за да се провикнеш „нали ви казах?“

Инок я погледна сащисано, после отвърна с преднамерено спокоен глас:

— Скъпа моя, можеш да предпочетеш да живееш в твоя измислен свят, но аз съм реалист.

— Ако поне веднъж бе отправил нещо повече от плиткоумни критики — сопна се Ема, — ако поне веднъж бе дал полезно предложение в тежък момент, вместо да свиваш рамене пред перспективата да се провалим и да загинем, може би щях да толерирам постоянно мрачните ти настроения! Но точно сега…

— Опитахме всичко! — прекъсна я Инок. — Какво очакваш да предложа?

— Има нещо, което не сме опитали — обади се Олив от края на групата.

— И кое е то? — попита Ема.

Олив предпочете да ни покаже, вместо да ни го казва. Тя слезе от тротоара, доближи тълпата, обърна се към сградата и извика с цяло гърло:

— Здравейте, мис Рен! Ако сте там, моля ви, излезте! Имаме нужда от вашата…

Преди да успее да завърши, Бронуин я сграбчи и остатъкът от изречението бе заглушен под мишницата ѝ.

— Да не си се побъркала? — тросна се ядосано Бронуин. — Заради теб ще ни разкрият!

Тя постави Олив на тротоара и сигурно щеше да продължи да ѝ се кара, но по лицето на момиченцето се търкулнаха сълзи.

— Какво значение, че ще ни открият? — проплака Олив. — Ако не можем да намерим мис Рен и да спасим мис Перигрин, какво значение дори цяла армия да ни се нахвърли още сега?

Една жена се отдели от тълпата и се приближи към нас. Беше възрастна, превита под тежестта на годините, лицето ѝ отчасти бе скрито под качулката на наметалото.

— Тя добре ли е? — попита жената.

— Добре е, благодаря ви — опита се да я отпрати Ема.

— Не, не съм! — викна Олив. — Никак не съм добре! Искахме само да живеем в мир на нашия остров, а след това се случиха куп лоши неща и нашата директорка пострада. Сега всичко, което искаме, е да ѝ помогнем — и не можем да направим дори това!

Олив увеси нос и заплака горчиво.

— Ами много хубаво тогава — каза жената, — че дойдохте да ме видите.

Олив вдигна глава и попита, подсмърчайки:

— Какво значи това?

И тогава жената изчезна.

Просто така.

Изчезна направо от дрехите си и наметалото ѝ, внезапно опразнено, се свлече с тихо тупване на паважа. Всички ние бяхме твърди слисани, за да кажем каквото и да било — докато изпод гънките на наметалото не се показа малка птичка.

Застинах, колебаейки се дали не трябва да се опитам да я уловя.

— Някой знае ли каква е тази птица? — попита Хорас.

— Мисля, че е мушитрънче — отвърна Милърд.

Птичката запърха с криле, скочи във въздуха и отлетя, изчезвайки зад сградата.

— Не бива да я изгубим! — викна Ема и ние всички хукнахме след нея, пързаляйки се по леда. Свихме зад ъгъла и излязохме на тясна, запречена от ледени блокове уличка.

Птицата беше изчезнала.

— Проклятие! — ядоса се Ема. — Къде се скри?

Поредица от странни звуци долетя изпод земята току под краката ни — метално дрънчене, гласове, шум на течаща вода. Разчистихме снега с крака и открихме двойна дървена врата, вградена в тухлената стена, като вход към изба.

Вратата не беше залостена. Повдигнахме капаците. Следваше стълбище, водещо в мрака и покрито с бързотопящ се лед, водата от който се стичаше шумно надолу към невидим канал.

Ема се приведе и извика в мрака:

— Ехей! Има ли някой тук?

— Ако ще идвате — обади се глас отдалече, — идвайте бързо!

Ема се изправи изненадана. После извика:

— Кой сте вие?

— Какво чакаме? — попита Олив. — Това е мис Рен!

— Няма как да сме сигурни — заяви Милърд. — Не знаем какво се е случило тук.

— В такъв случай аз ще разбера! — И преди някой да успее да реагира, Олив се шмугна през вратата към избата и полетя леко към дъното. — Все още съм жива! — чу се гласът ѝ от мрака.

Ето как, засрамени от смелата ѝ постъпка, ние я последвахме и когато се спуснахме долу, открихме коридор, прокопан през твърд лед. Леденостудена вода капеше от тавана и се стичаше на ручеи по стените. Мракът не бе непрогледен, защото иззад ъгъла се долавяше слабо сияние.

Чухме приближаващи се стъпки. Една сянка се издигна на стената пред нас. Последва я загърната в наметало фигура, очертана от светлината.

— Здравейте, деца — произнесе фигурата. — Аз съм Баленсиага Рен и се радвам, че сте тук.

Дванайсета глава

Аз съм Баленсиага Рен.

Да чуем тези думи бе като да изстреляме тапата на шампанско. В началото дойде облекчението — възклицания, нервен смях, — а след това изблици на радост: двамата с Ема подскачахме и се прегръщахме, Хорас падна на колене и вдигна ръце в беззвучно алилуя! Олив бе толкова развълнувана, че литна във въздуха въпреки обувките с тежести, като заекваше: „Н-н-ние… помислихме си, че н-никога… никога в-вече н-няма да в-видим друга имбрин!“

Значи това в края на краищата бе мис Рен. Допреди няколко дни за нас тя не бе нищо повече от непозната имбрин в непозната примка, но оттогава бе придобила почти мистично значение: тя беше, доколкото ни е известно, последната свободна и невредима имбрин, жив символ на надеждата, нещо, от което всички ние отчаяно се нуждаехме. И ето я тук, току пред нас, толкова човешка и същевременно толкова крехка. Познах я от снимката на Адисън, само че сега в косата ѝ нямаше и следа от черно. Дълбоки бръчки разсичаха челото ѝ и караха устата ѝ да увисне в полупарализа, раменете ѝ бяха приведени, ала сякаш не само от старост, а и под тежестта на непосилно бреме, тежестта на нашата отчаяна надежда, която я притискаше.

Мис Рен отметна качулката си и каза:

— Много се радвам, да се запозная с вас, милички, но влизайте по-скоро вътре, защото отвън не е никак безопасно.

Тя се обърна и закуцука през тунела. Последвахме я в колона, като патета, следващи майка си, влачейки крака и разперили ръце, за да запазим равновесие върху хлъзгавата повърхност. Такава беше силата на една имбрин над чудатите деца, че самото ѝ присъствие — макар току-що да се бяхме запознали с нея — оказа мигновен успокоителен ефект върху нас.

Подът се издигна нагоре, отвеждайки ни покрай смълчани пекарни, обрасли със скреж, в голямо помещение, натъпкано с лед от пода до тавана и от стена до стена, ако се изключеше тунелът, в който се намирахме и който бе изкопан точно по средата. Ледът бе плътен, но прозрачен и на някои места можехме да виждаме на двайсет-трийсет стъпки навътре в него. Помещението вероятно е било приемна, имаше столове покрай стените, масивно бюро и шкафове за папки, всичките сега в плен на талази от лед. Синкава дневна светлина се процеждаше от редицата недостижими прозорци, зад които беше улицата, нищо повече от сивкаво петно.

Стотици гадини биха могли да прекарат седмици наред в дълбаене на този лед и пак нямаше да ни стигнат. Ако не беше тунелът, мястото щеше да е идеалната крепост. Или пък идеалният затвор.

На стената висяха десетина часовници, чиито замръзнали стрелки сочеха в различни посоки. (Може би, за да се следи ходът на времето в различните примки?) Над тях обозначителни табели сочеха към определени служби:

← ПОДСЕКРЕТАР ПО ТЕМПОРАЛНИТЕ ДЕЛА

← КОНСЕРВАТОР НА ГРАФИЧЕН АРХИВ

НЕСПЕЦИФИЧНИ СПЕШНИ ПРОБЛЕМИ →

ДЪЛБОЧИНА НА РАЗМЪТВАНЕТО И ДЕФЕРМЕНТАЦИЯТА →

През вратата с надпис „Темпорални дела“ видях мъж, вкочанен в леда. Беше замръзнал в приведена поза, сякаш се бе опитвал да освободи крака си от земята, когато ледът бе застигнал останалата част от тялото му. Беше тук от доста време. Потреперих и извърнах глава.

Тунелът свършваше при красиво стълбище с балюстради, което не беше обледено, но затова пък бе отрупано с документи. Едно момиче стоеше в долния му край и следеше неувереното ни приближаване без видим ентусиазъм. Имаше дълга коса, разделена по средата и спускаща се до кръста, малки кръгли очила, които непрестанно нагласяше, и тънки устни сякаш отвикнали да се усмихват.

— Алтея! — повика я със строг глас мис Рен. — Не бива да излизаш тук, когато тунелът е отворен — какво ли не може да проникне вътре!

— Да, госпожо — отвърна момичето и завъртя леко глава. — Кои са тези, госпожо?

— Това са поверениците на мис Перигрин. Разказвах ти за нея.

— Носят ли храна? Или лекарства? Носят ли изобщо нещо полезно? — Момичето говореше мъчително бавно, гласът ѝ бе равен и лишен от чувства.

— Стига с въпросите, докато не затворим — нареди мис Рен. — Хайде побързай!

— Да, госпожо — отвърна момичето и без всъщност да бърза, закрачи надолу в тунела, като допираше с ръце стените.

— Извинете поведението ѝ — рече мис Рен. — Алтея не искаше да проявява твърдоглавие, но тя си е инатлива по природа. Ала умее да държи вълците на разстояние и имаме страшна нужда от нея. Ще я почакаме, докато се върне.

Мис Рен приседна на долното стъпало и докато се навеждаше, имах чувството, че чувам как пукат костите ѝ. Не знаех какво иска да каже с това „да държи вълците на разстояние“, но имаше твърде много въпроси за задаване, така че този можеше да почака.

— Мис Рен, откъде разбрахте кои сме? — попита Ема. — Не сме ви казвали.

— Една имбрин знае такива неща — отвърна тя. — Имам наблюдатели в дърветата от тук до Ирландско море. Пък и вие сте прочути! Съществува само една имбрин, чиито повереници са в състояние да се измъкнат от преследващите ги гадини, и това е мис Перигрин. Нямам представа как обаче успяхте да стигнете чак дотук, без да ви заловят — или как, в името на чудатия свят, ме открихте!

— Едно момче от карнавала ни упъти насам — каза Инок. Той вдигна ръка до брадичката си. — Ей толкова високо. С глупава шапка на главата.

— Той е от нашите съгледвачи — кимна мис Рен. — Но как намерихте него?

— Уловихме един от шпионските ви гълъби — обясни гордо Ема — и той ни доведе в примката. (Ема пропусна онази част, в която мис Перигрин го бе убила).

— Моите гълъби! — възкликна мис Рен. — А как разбрахте за тях? И как успяхте да заловите един?

Бе ред на Милърд да пристъпи напред. Беше взел наметалото на Хорас, за да не замръзне и макар че мис Рен не изглеждаше изненадана, когато пред нея се изправи пуста дреха, повдигна учудено вежди веднага щом невидимото момче в нея произнесе:

— Успях да определя местонахождението на вашите птици чрез дедукция, черпейки информация от „Приказки за необикновеното“. Всъщност за пръв път чухме за тях във вашата менажерия на върха на планината от едно доста претенциозно куче.

— Но никой не знае къде се намира моята менажерия!

Мис Рен бе твърде изненадана, за да продължи разговора, и тъй като всеки наш отговор пораждаше нови въпроси, ние ѝ разказахме цялата история колкото се може по-бързо, като се върнахме назад чак до острова и бягството ни в малките, нестабилни лодки.

— Едва не се удавихме! — извика Олив.

— Стреляха по нас, бомбардираха ни, гладни искаха да ни ядат — добави Бронуин.

— Едва не ни сгази подземна железница — присъедини се Инок.

— И не ни смаза гардероб. — Хорас изгледа навъсено телекинетичното момиче.

— Изминахме дълъг път през страна, пълна с опасности — каза Ема, — и всичко това, за да открием някого, който да помогне на мис Перигрин. Надявахме се, че този човек ще сте вие, мис Рен.

— Всъщност разчитахме на това — добави Милърд.

На мис Рен ѝ трябваха няколко секунди да си върне гласа и когато това стана, той бе изменен от вълнение.

— Вие храбри, чудесни деца. Вие сте чудеса, всяко едно от вас, и няма имбрин, която не би се гордяла да сте ѝ повереници. — Тя изтри една сълза с крайчеца на наметалото. — Толкова ми беше мъчно, когато чух какво се е случило с мис Перигрин. Не я познавах добре, тъй като съм малко саможива, но ето какво ще ви обещая: ние ще я върнем. Нея и нейните сестри!

Ще я върнем?

Едва сега осъзнах, че мис Перигрин все още е скрита в торбата, която носеше Хорас. Мис Рен все още не я бе видяла!

Хорас възкликна:

— Но чакайте, тя е тук!

Той постави торбата на пода и я отвори.

Миг по-късно отвътре се показа мис Перигрин, замаяна, след като бе стояла толкова време на тъмно.

— В името на старейшините! — възкликна мис Рен. — Но… аз чух, че била отвлечена от гадините!

— Наистина беше отвлечена — потвърди Ема, — но после ние си я върнахме!

Мис Рен бе толкова ентусиазирана, че скочи без помощта на бастуна и трябваше да я задържа за лакътя, за да не тупне.

— Алма, наистина ли си ти? — попита задъхано мис Рен и когато си възвърна равновесието, изтича при птицата. — Здравей, Алма. Ти ли си вътре?

— Тя е — извика Ема. — Това е мис Перигрин.

Мис Рен вдигна птицата на ръце, завъртя я насам и натам и тогава мис Перигрин взе да се дърпа.

— Кът-кът, спокойно — прошепна ѝ тихо мис Рен, присвила очи и изопнала устни. — Нещо не е наред с вашата директорка.

— Тя пострада — обясни Олив. — Вътрешно е.

— И не може отново да стане човек — добави Ема.

Мис Рен кимна мрачно, сякаш вече го знаеше.

— От колко време е така?

— От три дни — отвърна Ема. — Откакто я спасихме от гадините.

— Вашето куче — обадих се аз — ни каза, че ако не успее да се промени бързо, никога вече няма да може.

— Така е — потвърди мис Рен, — Адисън е бил прав за това.

— Освен това ни каза, че само друга имбрин може да ѝ помогне — рече Ема.

— И това е вярно.

— Тя се променя — пристъпи към нас Бронуин. — Вече не е каквато беше. Искаме си старата мис П!

— Не може да позволим това да се случи с нея! — проплака Хорас.

— Е? — повдигна вежди Олив. — Ще може ли, ако обичате, да я направите отново човек?

Бяхме заобиколили мис Рен и я притискахме с въпроси, а отчаянието ни бе почти осезаемо.

Мис Рен вдигна умолително ръце да замълчим.

— Ще ми се да беше толкова лесно — въздъхна тя — или толкова бързо. Когато една имбрин остане птица за твърде дълго време, тя се втвърдява, точно като схванат мускул. Ако се опитате да го раздвижите твърде бързо, той ще се скъса — тя също. Трябва да бъде върната чрез масаж към предишната си форма, но много внимателно, все едно, че работиш с глина. Ако се заема с нея тази вечер, може би ще успея до заранта.

— Стига да ѝ остава толкова време — промълви Ема.

— Молете се да ѝ остава — рече мис Рен.

Дългокосото момиче се върна, като пристъпваше бавно към нас и влачеше ръце по стените на тунела. Навсякъде, където опираше ръката ѝ, се образуваха нови ледени слоеве. Тунелът зад нея вече се бе стеснил и съвсем скоро се затвори напълно и ние бяхме изолирани от света.

Мис Рен махна на момичето да дойде.

— Алтея! Изтичай горе пред нас и помоли сестрата да приготви стаята за прегледи. Ще ми трябват всички медицински средства!

— Като казвате средства, дали имате предвид вашите разтвори, или инфузиите, или суспензиите?

— Всичките! — извика мис Рен. — И бързо — случаят е спешен!

Едва сега момичето забеляза мис Перигрин и очите ѝ леко се разшириха — най-силната реакция досега. Тя се обърна и пое нагоре по стълбата.

Този път тичаше.

* * *

Улових мис Рен за лакътя и я придържах, докато се качваше по стълбите. Сградата имаше четири етажа и ние се качвахме на последния. Ако се изключеше стълбището, това бе единствената достъпна част — другите етажи бяха обледени, помещенията — затворени напълно от ледени висулки. Всъщност се изкачвахме право през средата на гигантски леден куб.

Надзърнах в няколко заскрежени стаи, докато преминавахме забързано край тях. Ледените езици бяха избили вратите от пантите и през натрошените каси се виждаха очевидни следи от нападение: преобърнати мебели, извадени чекмеджета, купища документи по пода. На едно бюро бе подпряна картечница, но стрелецът бе вкочанен до нея. Чудат лежеше в ъгъла, нашарен от огнестрелни рани. Като жертвите в Помпей, ала сковани не в пепел, а в лед.

Трудно беше да се повярва, че всичко това е дело на едно малко момиче. Ако се изключат имбрините, Алтея беше най-силната чудата, която някога бях срещал. Вдигнах навреме глава, за да видя как изчезва на площадката над нас, дългата ѝ грива се врътна като прощално помахване.

Отчупих една ледена висулка от стената.

— Тя наистина ли може да прави това? — попитах и завъртях парчето лед в ръка.

— Може — потвърди мис Рен, като пухтеше до мен. — Тя е — или би трябвало да кажа беше — помощник на пълномощника по размътването и деферментирането и изпълняваше задълженията си тук в деня, в който гадините нападнаха сградата. По това време знаеше твърде малко за дарбата си, освен че ръцете ѝ излъчват неестествен студ. Алтея знаела за тези свои способности, но ги смятала за подходящи през горещите летни дни и никога не си била помисляла, че могат да се използват като отбранително средство, докато двама гладни не започнали да разкъсват пълномощника пред очите ѝ. Завладяна от смъртен страх, тя открила в себе си източник на сила, за чието съществуване не подозирала досега, и замразила стаята — заедно с гладните, — а след това и цялата сграда, при това за не повече от пет минути.

— Минути! — възкликна Ема. — Не мога да повярвам.

— Ще ми се да бях тук, за да го видя с очите си — рече мис Рен, — макар че вероятно щях да бъда отвлечена заедно с другите имбрини, които са били в сградата — мис Найтджар, мис Финч и мис Кроу.

— Ледът не е ли спрял гадините? — попитах.

— Спрял е много от тях — отвърна мис Рен. — Няколко са още тук, предполагам, замръзнали из тайните кътчета на сградата. Преди да се обледи цялата сграда, те успели да изведат имбрините през покрива. — Мис Рен поклати огорчено глава. — Кълна се в живота си, един ден лично ще отведа в ада тези, които причиниха това на сестрите ми.

— Значи дарбата ѝ не е свършила никаква работа — подметна Инок.

— Алтея не можеше да спаси имбрините — изтъкна мис Рен, — но спаси това място и постижението ѝ е забележително. Без него нямаше да разполагаме с убежище където и да било. През последните няколко дни го използвам като база за нашите операции, прехвърлям тук оцелели от нападнатите примки. Това е нашата крепост, единственото сигурно място в Лондон за чудати от нападнати примки.

— И какви са резултатите ви, госпожо? — попита Милърд. — Кучето каза, че сте дошли тук, за да помогнете на своите сестри. Имахте ли успех досега?

— Не — въздъхна тихо тя. — Усилията ми не доведоха до успех.

— Може би Джейкъб ще ви помогне, мис Рен — предложи Олив. — Той е много специален.

Мис Рен ме погледна с крайчеца на окото.

— Така ли? И каква е твоята дарба, млади човече?

— Мога да виждам гладни — отвърнах, леко засрамен. — И да ги усещам.

— И да ги убива — понякога — добави Бронуин. — Ако не ви бяхме намерили, мис Рен, Джейкъб възнамеряваше да ни прекара покрай гладните, които пазят наказателните примки, за да спасим някои от имбрините, които държат там. А сега излиза, че може да помогне на вас…

— Много мило от ваша страна — отвърна мис Рен, — но аз съм сигурна, че не държат сестрите ми нито в наказателните примки, нито където и да било близо до Лондон.

— Така ли? — стъписах се.

— Да, и никога не са били там. Тази история с наказателните примки беше примамка, създадена да подмами онези имбрини, които гадините не са успели да заловят при своите атаки. Най-вече мен. И за малко да успеят. Като глупачка аз се напъхах право в техния капан — в края на краищата наказателните примки са затвори! Имах късмет, че се отървах само с няколко повърхностни рани.

— Тогава къде отвеждат отвлечените имбрини? — попита Ема.

— Нямаше да ви кажа дори да знаех, защото не е ваша грижа — заяви мис Рен. — Чудатите деца не бива да се безпокоят за здравето на своите имбрини — наша грижа е да мислим за вашето.

— Но, мис Рен, това не е никак честно… — поде Милърд, но бе прекъснат с остър тон:

— Не желая да чуя нищо повече по този въпрос!

С това темата бе приключена.

Останах изненадан от тази внезапна рязкост, особено като се има предвид, че ако ние не бяхме обезпокоени за здравето на мис Перигрин — и не рискувахме живота си, за да я донесем тук! — тя щеше да е осъдена да прекара остатъка от дните си в тялото на птица. И след като очевидно имбрините не се справяха добре със задачата да опазват примките от нападение, не виждах защо защитата им да не стане наше задължение. Не ми хареса да се отнасят с мен като с малко дете и съдейки по сключените вежди на Ема, тя бе на същото мнение. Но да споделя мислите си на глас щеше да е проява на грубост и затова довършихме изкачването в мълчание.

Стигнахме до върха на стълбището. На този етаж само няколко врати бяха сковани от ледове. Мис Рен пое мис Перигрин от Хорас и каза:

— Хайде, Алма, да видим какво може да се направи за теб.

Алтея се появи на една врата, поруменяла и с повдигащи се развълнувано гърди.

— Стаята ви е готова, госпожо директор. Всичко, каквото поискахте.

— Добре, добре — закима мис Рен.

— Ако можем да ви помогнем с нещо — предложи Бронуин, — с каквото и да било…

— Нужно ми е само време и спокойствие — отвърна мис Рен. — Ще спася вашата имбрин, млади хора. Кълна се в живота си, че ще го направя. — Тя се обърна и отнесе мис Перигрин в стаята, където я очакваше Алтея.

Тъй като не знаехме какво да правим, ние я последвахме и се скупчихме до вратата, която бе оставена леко отворена. Надзъртахме вътре на смени. В уютна стаичка, мъждиво осветена от газени лампи, мис Рен се бе настанила в люлеещ се стол и държеше мис Перигрин в скута си. Алтея стоеше до лабораторната масичка и смесваше някакви течности в колби. От време на време вдигаше някоя от колбите, за да я разклати, след това я доближаваше до мис Перигрин и я прокарваше под клюна ѝ — точно както се разклащат силно миришещи вещества под носа на някой припаднал. Мис Рен не спираше да се клатушка и да гали перата на мис Перигрин, напявайки тихо весела песен:

— Ефт каа ванган суркен, ефт ка ванган суркен, малаая…

— Това е езикът на старите чудати — прошепна Милърд. — Ела си у дома, ела си у дома… спомни си коя си… нещо от тоя род.

Мис Рен го чу, вдигна глава и ни махна да си вървим. Алтея прекоси стаята и затръшна вратата.

— Какво пък — въздъхна Инок. — Както виждам, не сме желани там.

След три дни, през които нашата директорка зависеше от нас за всичко, изведнъж бяхме станали чужди. Макар че бяхме благодарни на мис Рен, тя ни бе накарала да се почувстваме като деца, на които е наредено да си лягат.

— Мис Рен си знае работа — произнесе един глас с плътен руски акцент зад гърбовете ни. — Най-добре оставете я да справи се сама.

Обърнахме се и открихме, че там стои сгъваемият човек от карнавала, кръстосал мършавите си ръце.

— Вие! — възкликна Ема.

— Отново срещаме се — рече мъжът с глас, дълбок като океанска падина. — Мое име е Сергей Андропов и аз капитан на чудата съпротивителна армия. Елате, разведа ви наоколо.

* * *

— Знаех си, че е чудат! — възкликна Олив.

— Не, не знаеше — подразни я Инок. — Само си си го мислела.

— Разбрал, че сте чудати в мига, когато ви видял — обади се сгъваемият човек. — Как така не позволили да ви заловят толкова време?

— Защото сме хитри — отвърна Хю.

— Искаше да каже, че сме късметлии — рекох.

— Но най-вече сме гладни — продължи Инок. — Да имате нещо за хапване тук? Мога да изям цяла емурафа.

При споменаването на храна стомахът ми закъркори като диво животно. Никой от нас не бе хапвал от пътуването с влака насам, което сякаш беше преди векове.

— Разбира се — кимна сгъваемият човек. — Насам.

Последвахме го по коридора.

— Разкажете ни за тази ваша чудата армия — подкани го Ема.

— Ще смажем гадините и ще си върнем своите. Ще ги накажем, че отвлекли наши имбрини.

Той отвори една врата и ни преведе през опустошена канцелария, където хората се бяха натръшкали и спяха на пода и под бюрата. Докато пристъпвахме около тях, разпознах няколко лица от карнавала: момчето, което пазеше входа, къдрокосото момиче със змията.

— Те чудати ли са? — попитах.

Сгъваемият човек кимна.

— Спасени от други примки — обясни той и отвори следващата врата.

— А вие? — попита Милърд. — Откъде идвате?

Сгъваемият човек ни въведе в един вестибюл, където можехме да разговаряме, без да събудим спящите, помещение, в което доминираха две големи врати, украсени с десетки рисунки на птици.

— Идвам от страна на замръзнала пустиня отвъд Ледената пустош — отвърна той. — Преди стотици години, когато се появили гладните, те нападнали първо мой дом. Разрушили всичко. Всички в селото убити. Стара жена. Бебе. — Всички. — Той разсече въздуха с острата част на дланта си. — Аз се скрил в маслобойка, дишал през сламка, докато собствен брат убит в съща къща. После дошъл в Лондон да избяга от гладните. Но те също дошли.

— Това е ужасно — рече Бронуин. — Мъчно ми е за вас.

— Един ден ние отмъстим — обеща мъжът с потъмняло лице.

— Като стана дума — обади се Инок, — колко души има в тази ваша армия?

— В момента шест — рече мъжът и посочи стаята, през която бяхме минали.

— Шест души? — повдигна вежди Ема. — Искате да кажете… те?

Не знаех дали да се смея, или да плача.

— С вас стават седемнайсет. Бързо нарастваме.

— Чакай, чакай — вдигнах ръка. — Не сме дошли тук да постъпваме в която и да било армия.

Той ме изгледа с поглед, който би могъл да смрази ада, после се обърна и отвори двойните врати.

Последвахме го в голяма стая, в средата на която имаше масивна дървена маса, полирана до огледален блясък.

— Това е място за среща на Имбринския съвет — обясни сгъваемият мъж.

Около нас имаше портрети на прочути стари чудати, но не бяха в рамки, а изрисувани право на стената с маслени бои, грим и въглен. Този, който бе най-близо до мен, имаше широко лице, втренчени очи и отворена уста, в която се мъдреше истински, действащ фонтан. Около устата му бе изписано мото на датски, което застаналият до мен Милърд преведе: „От устите на нашите старейшини извира фонтанът на мъдростта“.

Съседният до него пък бе с латински надпис: „Ardet пес consomitur“.

— Изгорен, но не разрушен — преведе Мелина.

— Колко подходящо — подсмихна се Инок.

— Не мога да повярвам, че съм тук — възкликна Мелина. — Учила съм за това място и съм го сънувала — много, много години.

— Това е само една стая — погледна я недоверчиво Инок.

— За теб, може би. За мен тя е сърцето на целия чудат свят.

— Сърце, което е изтръгнато — произнесе нов глас и когато се обърнах, видях, че към нас се приближава клоун — същият, който ни бе преследвал на карнавала. — Мис Джакдоу стоеше точно където си ти, когато я заловиха. Намерихме цял куп пера от нея на пода. — Съдейки по акцента, беше американец. Той спря на няколко крачки от нас и опря ръка на хълбока, като предъвкваше. — Това ли са те? — попита сгъваемия човек и ни посочи с едно пуешко бутче. — Трябват ни войници, не дечурлига.

— Аз съм на сто и две! — сряза го Мелина.

— Да, да, чувал съм го и преди — заклати глава клоунът. — Разпознах, че сте необикновени, от другия край на панаира. Вие сте най-изпъкващата група чудати, които някога бях виждал.

— И аз им казал същото — обади се сгъваемият човек.

— Просто не разбирам как са успели да стигнат от Уелс до тук, без да бъдат заловени — рече клоунът. — Даже започвам да ги подозирам. Сигурни ли сте, че някой от вас не е гадина?

— Как смеете! — възмути се Ема.

— Ние бяхме заловени — заяви гордо Хю, — но гадините, които го сториха, не са между живите, за да разказват за това.

— Да де, а аз съм кралят на Боливия — подхвърли надменно клоунът.

— Истина е! — ядоса се Хю и лицето му пламна.

Клоунът вдигна ръце.

— Добре де, добре, успокой се, хлапе! Сигурен съм, че Рен нямаше да ви пусне тук, ако не бяхте благонадеждни. Елате, да бъдем приятели, хапнете си пуешко.

Не се налагаше да ни кани два пъти. Бяхме твърде гладни, за да продължим да се сърдим.

Клоунът ни отведе при една маса, отрупана с храна — същите ядки и печени меса, които ни бяха изкушавали на карнавала. Скупчихме се около масата и започнахме да нагъваме безсрамно. Сгъваемият човек изяде пет череши и малко парче хляб, после обяви, че никога през живота си не се е тъпкал повече. Бронуин крачеше край стената и си гризеше пръстите, твърде развълнувана, за да може да се храни.

Когато приключихме, а масата беше бойно поле от оглозгани кости и мазни петна, клоунът се облегна на стола и рече:

— И така, чудати деца, каква е вашата история? Защо сте били целия този път до тук чак от Уелс?

Ема си избърса устата и обясни:

— Да помогнем на нашата имбрин.

— И когато ѝ бъде помогнато? — попита той. — Тогава какво?

Бях зает да гриза месото от бутче с последната филия хляб, но сега вдигнах глава. Въпросът беше прям и на пръв поглед съвсем простичък — но не можех да повярвам, че не си го бях задал по-рано.

— Не говори така — промърмори Хорас. — Ще ни донесеш нещастие.

— Рен може да върши чудеса — изтъкна клоунът. — Няма от какво да се безпокоите.

— Надявам се да си прав — каза Ема.

— Разбира се, че съм. Та какъв е вашият план? Очевидно ще останете да ни помогнете в борбата, но къде ще спите? Не при мен, моята стая е за сам човек. Рядко правя изключение. — Той огледа многозначително Ема и добави: — Подчертавам, рядко.

Внезапно всички вдигнаха очи към рисунките по стените или взеха да се нагласят на местата си — всички, освен Ема, чието лице бе позеленяло. Може би ние бяхме по природа песимисти и шансовете ни за успех ни се струваха толкова нищожни, че така и не си бяхме направили труда да се запитаме какво ще правим, ако мис Перигрин наистина бъде излекувана — или пък събитията от последните дни бяха толкова напрегнати, че нямахме възможност да помислим над това. И в двата случая въпросът на клоуна ни завари неподготвени.

Ами ако наистина успеем? Ако ей сега мис Перигрин влезе в стаята, възвърнала предишната си форма?

Милърд бе този, който в края на краищата отговори.

— Предполагам, че отново ще поемем на запад, откъдето дойдохме. Мис Перигрин може да ни направи нова примка. Някоя, където няма да ни намерят.

— И това ли е? — изсумтя клоунът. — Ще се скриете? Ами всички останали имбрини — тези, които нямаха късмет? Какво ще стане с моята например?

— Не е наша работа да спасяваме целия свят — заяви Хорас.

— Ние не се опитваме да спасим целия свят. Само чудатия.

— Е, това също не е наша работа. — Гласът на Хорас прозвуча неуверено, сякаш се срамуваше да отговори по този начин.

Клоунът скочи от стола и ни изгледа.

— Тогава чия работа е?

— Трябва да има някой друг — отвърна Инок. — Хора, които са по-добре екипирани, които са се обучавали за нещо подобно…

— Първото, което направиха ренегатите при атаката преди три седмици, бе да разпердушинят Чудатата стража. За по-малко от ден те се пръснаха във всички посоки на света. А след като вече ги няма, а сега и нашите имбрини, кой ще пази чудатия свят, а? Хора като вас и мен, ето кой. — Клоунът захвърли ядно кълката. — Вие, страхливци, ме отвращавате. Изгубих апетит.

— Те са уморени, пътуват отдалече — припомни сгъваемият човек. — Дай им време.

Клоунът размаха пръст във въздуха като даскалица.

— Да бе. Няма безплатен обяд. Не ме интересува дали сте тук от час, или от месец, защото, щом сте дошли, трябва да сте готови да се биете. Вярно, приличате на сбирщина нехранимайковци, но щом сте чудати, би трябвало да притежавате скрити дарби. Покажете ми какво можете да правите!

Той се изправи и приближи Инок, протегнал ръка, сякаш се готвеше да претършува джобовете му за скрити способности.

— Ти, например — рече. — Направи каквото можеш!

— Ще ми е нужен мъртвец, за да демонстрирам — отвърна Инок. — Това може да си и ти, само да ме докоснеш.

Клоунът се извърна към Ема.

— Тогава защо не ти, сладурано?

Ема протегна един определен пръст и накара на върха му да затанцува пламъче като от свещичка. Клоунът се разсмя и подхвърли:

— Чувство за хумор! Това ми харесва. — Той се премести пред слепите братя.

— Те са свързани в главите — обясни Мелина, като застана между братята и клоуна. — Могат да виждат с уши и винаги знаят какво мисли другият.

Клоунът плесна с ръце.

— Най-сетне нещо полезно! Те ще бъдат нашите съгледвачи — ще пратим единия на карнавала, а другия ще задържим тук. Ако нещо се обърка там, ще научим веднага!

Той побутна настрани Мелина. Братята се дръпнаха от него.

— Не може да ги разделяш! — възрази тя. — Джоел-и-Питър не обичат да са поотделно.

— И аз не обичам да ме преследват невидими чудовища — заяви клоунът и се опита да откъсне по-малкия брат от по-големия. Момчетата стиснаха ръце и взеха да стенат, езиците им цъкаха, а очите им се въртяха като побъркани в орбитите. Готвех се да се намеся, когато братята изведнъж бяха разделени и нададоха едновременен писък, толкова силен и пронизителен, та си помислих, че ще ми разцепи главата. Чиниите на масата се изпотрошиха, всички запушиха уши с длани, а ледът по замръзналия таван се пропука и западаха парчета.

Докато ехото утихваше, Джоел-и-Питър се прегърнаха на пода, разтреперани.

— Видя ли какво направи? — извика Мелина на клоуна.

— Мили боже, това беше впечатляващо! — каза клоунът.

Бронуин се пресегна и го вдигна с една ръка за врата.

— Ако продължаваш да ни тормозиш — заплаши го тя, — ще ти пъхна главата през стената.

— Прощавайте… за… това — едва успя да изхъхри клоунът през полузатворената си трахея. — Би… ли… ме… оставила… долу?

— Направи го, Уин — обади се Олив. — Той се извини.

Бронуин го пусна неохотно. Клоунът се закашля и си изпъна костюма.

— Май съм ви преценил погрешно — рече той. — Ще бъдете чудесна добавка към моята армия.

— Казах ти, че няма да се присъединяваме към тъпата ти армия — ядосах се аз.

— Какъв изобщо е смисълът да се бием? — попита Ема. — Вие дори не знаете къде са имбрините.

Сгъваемият човек се разгъна от стола си и се извиси над нас.

— Смисълът е — изтъкна той, — че ако ренегатите сложат ръка и на останалите имбрини, никой няма да може да ги спре.

— Изглежда, същото може да се каже за тях и в момента — отвърнах.

— Ако смяташ, че сега не могат да бъдат спрени, значи още нищо не си видял — завъртя глава клоунът. — А ако си мислиш, че докато вашата имбрин е на свобода, те ще се откажат да ви преследват, значи си по-глупав, отколкото изглеждаш.

Хорас се изправи ѝ се покашля.

— Току-що ни представи най-лошия възможен сценарий — поде той. — Напоследък чувам само най-лошите сценарии. Но не съм чул и един-единствен аргумент за възможно най-добрия сценарий.

— О, това ще е забавно — подсмихна се клоунът. — Хайде момче, да видим какво ще измъдриш.

Хорас си пое въздух с пълни гърди, набирайки кураж.

— Гадините искаха да получат имбрините и сега те са в ръцете им — поне повечето. Да допуснем, в името на спора, че това е всичко, което им е нужно, и сега вече могат да се заемат с пъкления си план. И да речем, че те го направят — стават свръхгадини или полубогове, или каквото искат там. Тогава нито ще са им нужни повече имбрините, нито чудатите деца, нито пък времевите примки. Те ще могат да идат някъде другаде да практикуват полубожествената си природа, а нас ще оставят на мира. А след това животът ще се върне към нормалното си русло и не само това, дори ще стане по-хубав, защото никой няма да се опитва да ни отвлече или изяде. Може би най-сетне ще можем да заминем на ваканция в чужбина, както правехме някога, да видим широкия свят, да заровим пръсти в пясъка на някой бряг, където не е студено и мрачно през триста дни от годината. Ако всичко е така, какъв смисъл да оставаме и да се бием? Да се хвърлим с голи гърди на мечовете им, когато животът пак може да бъде розов и без нашата намеса?

Известно време никой не обелваше и дума. Сетне клоунът започна да се смее. Той се смееше и смееше и кикотът му ехтеше между стените, докато накрая не тупна от стола.

— Просто нямам думи — обади се в този момент Инок. — Не, чакайте — имам! Хорас това е най-наивната, страхлива и заравяща глава в пясъка реч, която някога съм чувал.

— Но е възможно — настоя Хорас.

— Да. Възможно е и Луната да е направена от сирене. Само дето не е вероятно.

— Мога още сега да сложа край на спора — обади се сгъваемият човек. — Искате да знаете какво ще направят с нас гадините, след като постигнат целта си? Елате — ще ви покажа.

— Само за хора със здрави стомаси — предупреди клоунът и погледна Олив.

— Ако те могат да го понесат, значи мога и аз — заяви тя.

— Просто предупреждавам — оправда се клоунът. — Последвайте ни.

— Не бих те последвала и от потъващ кораб — процеди Мелина, докато дърпаше слепите братя да се изправят.

— Ами остани тогава — озъби се клоунът. — Всеки друг, който не желае да потъне с кораба, да ни последва.

* * *

Пациентите лежаха на импровизирани легла в импровизираната болнична стая под наблюдението на сестра с едно изпъкнало стъклено око. Бяха трима души, ако можеха да се нарекат така — мъж и две жени. Мъжът лежеше на една страна и беше в нещо като пристъп, защото шепнеше нечленоразделно, а от устата му се стичаше слюнка. Една от жените бе втренчила невиждащ поглед в стената и стенеше тихо, сякаш преживяваше някакъв кошмар. Другата не помръдваше. Част от децата останаха да гледат от коридора, струпани пред вратата, сякаш се опасяваха, че пациентите може да се окажат заразни.

— Как са днес? — обърна се сгъваемият човек към сестрата.

— Влошават се — отвърна тя, докато сновеше от едно легло към друго. — Вече през цялото време ги държа упоени. Иначе започват да вият.

Не се виждаха рани. Нямаше окървавени превръзки, нито крайници, пристегнати в шини, или стъкленици с червеникава течност. Стаята наподобяваше повече на психиатрично отделение, отколкото на болница.

— Какво им има? — попитах. — Да не са пострадали при атаката?

— Не, доведе ги мис Рен — обясни сестрата. — Открила ги изоставени в една болница, която гадините преустроили в нещо като медицинска лаборатория. Тези злощастни същества са били използвани като опитни зайчета за всякакви невъобразими експерименти. Това, което виждате, е резултатът.

— Открихме досиетата им — обади се клоунът. — Били са отвлечени от гадините преди години. Смятани са за мъртви от доста време.

Сестрата взе закачения на стената до шепнещия мъж картон.

— Този пациент, Бентерет, навремето е знаел стотици езици, а сега повтаря само една дума — отново и отново.

Приближих се безшумно, втренчил поглед в устата му. „Повикай, повикай, повикай — шепнеше той. — Повикай, повикай, повикай.“

Брътвежи. На човек, лишен от ум.

— Онази там — сестрата посочи с картона стенещото момиче. — В картона ѝ пише, че може да лети, а не е в състояние да се отдели и на сантиметър от леглото. Колкото до другата, би трябвало да е невидима. Но се вижда като муха на длан.

— Измъчвали ли са ги? — попита Ема.

— Очевидно — мъчени са, докато са се побъркали! — намеси се клоунът. — Изтезавани, за да забравят, че са чудати!

— Можеш да ме измъчваш цял ден — рече Милърд, — но никога няма да забравя, че съм невидим.

— Покажи им белезите — нареди клоунът на сестрата.

Тя доближи неподвижната жена и дръпна завивките. Имаше тънки червени линии на корема ѝ, отстрани на шията и под брадичката — всяка една с дължина на цигара.

— Едва ли бих нарекъл това свидетелство за мъчения — отбеляза Милърд.

— А как би го нарекъл? — попита гневно сестрата.

Без да отговаря на въпроса ѝ, Милърд продължи:

— Има ли и други белези, или това е всичко, с което разполагате?

— Дори не бях започнала — сопна се сестрата и отметна завивките от краката на жената, сочейки белезите над коляното ѝ, по вътрешната страна на бедрото и в основата на стъпалото.

Милърд се наведе и огледа стъпалото.

— Странно местоположение, не мислите ли?

— Накъде биеш, Мил? — попита Ема.

— Тихо — скастри я насмешливо Инок. — Нека си поиграе на Шерлок Холмс, щом така му се иска. Искрено се забавлявам.

— Защо да не го порежем на десетина места? — попита клоунът. — А после нека каже дали го смята за мъчение!

Милърд прекоси стаята и спря при шепнещия мъж.

— Може ли да го огледам?

— Сигурна съм, че няма да възрази — отвърна сестрата.

Милърд вдигна завивките от краката на мъжа. В долния край на едно от стъпалата имаше белег, сходен с този на неподвижната жена.

Сестрата махна към третата пациентка.

— И при нея е същото, ако това търсиш.

— Достатъчно — обади се сгъваемият човек. — Щом не е мъчение, тогава какво е?

— Изследване — отвърна Милърд. — Тези разрези са прецизни и хирургични. Целта им не е да предизвикат болка — вероятно дори са направени под наркоза. Гадините са търсели нещо.

— И какво е то? — попита Ема, макар да изглеждаше, че се бои от отговора.

— Има едно старо поверие за краката на чудатите — каза Милърд. — Не го ли помните?

Хорас го изрецитира:

— Петата на чудатия е врата към душата му. Но това е от нещата, които ги разправят на малките деца, за да ги накарат да обуват обувки, когато играят навън.

— Може би да, а може би не — промърмори замислено Милърд.

— Не ставай смешен! Да не мислиш, че са търсили…

— Техните души. И са ги открили.

Клоунът прихна.

— Какви глупости. Само защото са изгубили дарбата си, ти смяташ, че някой е извадил вторите им души?

— Отчасти. Известно ни е, че гадините от години проявяват интерес към вторите души.

И тогава си спомних за разговора с Милърд във влака.

— Но ти ми каза — вдигнах пръст, — че душата на чудатия е това, което му позволява да влиза в примките. Ако на тези хора са извадени душите, тогава как са попаднали тук?

— Всъщност те не са тук, нали? — отвърна с въпрос Милърд. — С което искам да кажа, че умовете им несъмнено са някъде другаде.

— Сега вече се вкопчваш в сламки — отбеляза Ема. — Мисля, че стигна твърде далече.

— Изтърпете ме още малко — помоли той, докато кръстосваше развълнувано из стаята. — Сигурно не сте чували някога някой нормален да е влизал в примка?

— Не, защото това е невъзможно — отвърна Инок.

— Почти невъзможно — поправи го Милърд. — Не е никак лесно, нито приятно, но е ставало — веднъж. Незаконен експеримент, извършен от брата на мис Перигрин, струва ми се, в годината преди да обезумее и да основе групата на ренегатите, които после се превърнали в гадини.

— Тогава защо не съм чувал нищо за това? — попита Инок.

— Защото информацията е крайно противоречива и резултатите са били засекретени незабавно, за да не опита някой друг да повтори подобен опит. Във всеки случай се оказало, че можеш да вкараш нормален в примка, но трябва да стане със сила и само някой със силата на имбрин е в състояние да го направи. Тъй като нормалните нямат втора душа, те не са в състояние да се справят с парадоксите на времевата примка и мозъците им стават на желе. Превръщат се в кататонични, пръскащи слюнка зеленчуци в мига, в който влязат.

Известно време всички мълчахме, обмисляйки чутото. После Ема вдигна ръка към устата си и възкликна:

— Дявол го взел. Той е прав.

— Какво пък — въздъхна клоунът. — В такъв случай нещата са още по-лоши, отколкото ги мислехме.

Имах чувството, чу някой е изсмукал въздуха от стаята.

— Не съм сигурен, че те разбирам — погледна го Хорас.

— Той каза, че чудовищата са откраднали техните души! — извика Олив, изтича разплакана при Бронуин и се скри под палтото ѝ.

— Тези чудати не са изгубили способностите си — обясни Милърд. — Били са им отнети — извлечени заедно с душите им, с които после са били нахранени гладни. Това е позволило на гладните да еволюират до степен да могат да проникват в примките, благодарение на което са били осъществени и скорошните атаки над чудатия свят. Промяна, позволила на гадините да отвлекат още чудати, чиито души да измъкнат, с тях да нахранят нови гладни и така нататък, в един зловещ кръговрат.

— Значи те искат не само имбрините — прошепна Ема. — Но и нас — нашите души.

Хю бе спрял в долния край на леглото на мънкащия мъж и последната му оцеляла пчела бръмчеше гневно около него.

— Всички тези чудати деца, които отвлякоха през годините… затова ли са им били нужни? А си мислех, че са само храна за гладните. Но това… то кара злото да расте.

— А кой е казал, че не смятат да изтръгнат и душите на имбрините? — попита Инок.

Изведнъж всички потреперихме. Клоунът се обърна към Хорас и каза:

— Е, приятелче, сега как ти изглежда твоят най-добър сценарий?

— Не ме дразни — озъби се Хорас, — че хапя.

— Всички вън! — нареди сестрата. — С души или без души, тези хора са болни. Това не е място да се джафкате.

Изнизахме се безшумно от стаята.

— Добре, видяхме ужасното ви представление — обърна се Ема към клоуна и сгъваемия човек. — И както подобава, се ужасихме. А сега да чуем какво искате.

— Съвсем просто е — отвърна сгъваемият човек. — Искаме да останете и да се биете с нас.

— Просто държахме да ви покажем, че това е и във ваш интерес — добави клоунът. Той тупна Милърд по рамото. — Но приятелчето ви тук свърши по-добра работа, отколкото се надявахме.

— Да останем и да се бием за какво? — повдигна вежди Инок. — Имбрините вече не са в Лондон, мис Рен ни го каза.

— Забравете за Лондон! С Лондон е свършено — заяви клоунът. — Тук битката е приключила. Ние изгубихме. Веднага щом Рен спаси и последния чудат, който успее да избяга от своята примка, ще си съберем багажа и хващаме широкия свят — към други земи, други примки. Там някъде би трябвало да има оцелели — чудати като нас, готови да се борят.

— Ние ще създадем армия — заяви сгъваемият човек. — Истинска армия.

— Колкото до това да открием къде са имбрините — продължи клоунът, — то не е проблем. Ще заловим гадина и ще я изтезаваме, докато ни каже. Ще го накараме да ни посочи на „Атласа на дните“.

— Имате „Атлас на дните“? — зяпна Милърд.

— Имаме два. Ако си забравил, архивът на чудатите е на долния етаж.

— Това наистина е добра новина — развълнува се Милърд.

— Да се хване гадина е лесно на приказки, но трудно изпълнимо — посочи Ема. — И те, разбира се, лъжат. Всъщност, в това ги бива най-много.

— Тогава ще заловим две и ще сравним лъжите им — не се отказваше клоунът. — Идват доста често да душат наоколо, тъй че още следващия — бам! Ще го спипаме!

— Няма нужда да чакаме — завъртя глава Инок. — Мис Рен не каза ли, че има гадини дори в тази сграда?

— Така е — потвърди клоунът, — но те са замръзнали. Мъртви като гвоздеи.

— Това не значи, че не могат да бъдат разпитани — възрази Инок и на лицето му разцъфна усмивка.

Клоунът се обърна към сгъваемия човек.

— Започвам да харесвам тия откачалки.

— Значи сте с нас? — попита сгъваемият човек. — Ще останете и ще се биете?

— Не съм казала това — отвърна Ема. — Дайте ни минутка да го обсъдим.

— Че какво има да се обсъжда? — изгледа я клоунът.

— Разбира се, обсъждайте го на воля — намеси се сгъваемият човек и дръпна клоуна за ръката. — Ела, ще направя кафе.

— Е, добре — съгласи се неохотно клоунът.

Събрахме се в плътна група, както го правехме много пъти досега, когато възникваше проблем, само че този път вместо да се надвикваме се изказахме по ред. Сериозните разкрития, до които бяхме стигнали, ни караха да не действаме прибързано.

— Мисля, че трябва да се бием — заяви Хю. — Сега, след като знаем какво правят с нас гадините, не бих могъл да живея със себе си спокойно, ако се откажем и се престорим, че нищо не се е случило. Борбата е единственият достоен ход.

— Да оцелееш също е достойно решение — възрази Милърд. — Нашият вид е оцелял двайсет века, като се е крил, а не като се е бил — така че може би ще е най-добре да продължим по същия начин.

Бронуин се обърна към Ема:

— Ще ми се да зная какво смяташ ти.

— Да, аз също държа да чуя мнението на Ема — присъедини се Олив.

— И аз — добави Инок, което ме изненада.

Ема си пое дълбоко дъх и поде:

— Чувствам се ужасно заради другите имбрини. Това, което им се случи, е престъпно и бъдещето на нашия вид може да зависи от тяхното спасяване. Но когато е казано и направено всичко, верността ми не принадлежи на другите имбрини или на чудатите деца. Тя принадлежи на жената, на която дължа живота си — на мис Перигрин и само на нея. — Тя замълча и кимна, сякаш претегляше отново казаното, и после продължи: — И когато, по волята на птицата, тя се върне към човешката си същност, ще направя това, което тя иска от мен. Ако каже да се бия, ще се бия. Ако иска да се скрием в друга примка, ще изпълня желанието ѝ. И в двата случая моето кредо остава непроменено: мис Перигрин знае най-добре.

Останалите я гледаха замислено. Накрая Милърд каза:

— Много мъдри думи, мис Блум.

— Мис Перигрин знае най-добре! — подвикна радостно Олив.

— Мис Перигрин знае най-добре! — повтори Хю.

— Не ме интересува какво ще каже мис Перигрин — заяви Хорас. — Аз ще се бия.

— Ти? — погледна го насмешливо Инок.

— Всички ме смятат за страхливец. Това е шансът ми да докажа, че грешат.

— Само да не си загубиш живота заради няколко шеги по твой адрес — подхвърли Хю. — Кого го е грижа какво мислят другите?

— Не е само това — каза Хорас. — Помните ли видението, което ме споходи в Кеърнхолм? За миг ми се мярна мястото, където държат имбрините. Не мога да го покажа на карта, но съм сигурен в едно — ще го позная, когато го видя. — Той се чукна с пръст по челото. — Това, което държа тук, ще спести на тези момчета огромна работа. И вероятно ще спаси другите имбрини.

— Ако някои ще се бият — поде Бронуин, — а други ще се въздържат, аз ще пазя тези, които ще останат. Моето призвание винаги е било да пазя другите.

Хю се обърна към мен и попита:

— Ами ти, Джейкъб?

Усетих, че устата ми пресъхна за миг.

— Аха — кимна Инок. — Ами ти?

— Аз ли… — отвърнах. — Аз…

— Хайде да се поразтъпчем — прекъсна ме Ема и ме улови под ръка. — Ние двамата трябва да си поговорим.

* * *

Спускахме се бавно надолу по стълбите и мълчахме, докато не стигнахме подножието и извитата ледена стена, където Алтея бе замразила изхода на тунела. Седнахме един до друг и известно време гледахме леда и телата, пленени от него, безформени и разкривени на отслабващата светлина, увиснали като праисторически яйца в синкав кехлибар. Седяхме и можех да предскажа по мълчанието, което се натрупваше помежду ни, че разговорът ще е труден — такъв, какъвто никой от нас не искаше да започне.

Накрая Ема попита:

— И така?

— Аз съм като другите — отвърнах, — искам да знам какво мислиш ти?

Тя се засмя, както правят хората, когато чуят нещо, което не е смешно, а неловко, и рече:

— Не съм съвсем сигурна, че го искаш.

Беше права, но въпреки това я подканих да продължи.

— Хайде.

Ема положи ръка на коляното ми, после я дръпна. Намести се. Гърдите ми се свиха.

— Мисля, че е време да си вървиш у дома — промълви накрая.

Очите ми трепнаха. Трябваха ми няколко секунди да се уверя, че наистина го е казала.

— Не те разбирам — промърморих.

— Ти каза, че си бил пратен тук с определена цел — продължи тя, свела очи към скута си — и че тя е да помогнеш на мис Перигрин. Но сега изглежда, че тя ще бъде спасена. Ако си ѝ дължал нещо, дългът ти е уреден. Помогна ни много повече, отколкото си даваш сметка. И вече е време да си вървиш у дома. — Говореше припряно, като човек, който трябва да каже болезнени неща, които е задържал от известно време в себе си, и най-сетне изпитва облекчение, че ще се отърве от тях.

— Тук е моят дом — заявих.

— Не, не е — възрази тя и най-сетне ме погледна. — Джейкъб, чудатият свят умира. Той е изгубена мечта. И дори ако по някакъв начин, с някакво чудо, ние се вдигнем на оръжие срещу ренегатите и ги надвием, ще бъдем само сянка на това, което сме били, един опустошен свят. Ти си имаш дом — твоят не е разрушен — и родители, които са живи и те обичат по свой начин.

— Казах ти. Не желая тези неща. Аз избрах това.

— Ти ми даде обещание и го спази. Сега обаче всичко свърши и е време да се прибереш вкъщи.

— Престани да го повтаряш! — извиках ядосано. — Защо непрестанно ме пропъждаш?

— Защото ти имаш истински дом и истинско семейство и ако мислиш, че който и да било от нас би избрал този свят пред подобни неща, че не би се отрекъл от примките, безсмъртието и чудатите дарби много отдавна дори само за да вкуси това, което ти е дадено, тогава наистина живееш в измислен свят. Душата ме боли, като си помисля, че би могъл да се откажеш от всичко — и заради какво?

— Заради теб, глупачке! Аз те обичам!

Не можех да повярвам, че съм го казал. Нито пък Ема — тя зяпна с уста.

— Не — рече и разклати глава сякаш би могла да изтрие думите ми. — Не, това няма да помогне на нищо.

— Но е вярно! — настоях. — Защо си мислиш, че останах, вместо да си ида у дома? Не беше заради дядо ми или някакво глупаво чувство за дълг — ни най-малко, — или защото мразя родителите си, не искам да живея с тях и с хубавите неща, които имаме. Останах заради теб!

Известно време тя мълча, само кимна и извърна глава, а след това прокара ръка през косата си и между пръстите ѝ попадна кичур, изцапан с бял прахоляк, който внезапно я накара да изглежда по-възрастна.

— Аз съм виновна — въздъхна накрая. — Не биваше да те целувам. Може би си повярвал в нещо, което не е истина.

Думите ѝ ме жегнаха и аз се дръпнах инстинктивно, сякаш за да се защитя.

— Не го казвай, освен ако не го мислиш — рекох. — Може да нямам особен опит с момичета, но не искам да се отнасяш към мен като към някакъв жалък неудачник, който е безсилен пред хубаво момиче. Ти не си ме накарала да остана. Направих го, защото го исках — и защото това, което изпитвам към теб, е истинско. — Оставих тези думи да увиснат за известно време между нас, за да почувства верността им. — Ти също го чувстваш — довърших. — Зная, че е така.

— Съжалявам — отвърна тя. — Съжалявам, това беше жестоко и не биваше да го казвам. — Очите ѝ се навлажниха и тя ги избърза с ръка. Опитваше се да изглежда сякаш е от камък, но сега фасадата ѝ се рушеше. — Прав си. Много държа на теб. Ето защо не мога да гледам как ще пропилееш живота си за нищо.

— Няма да бъде така!

— По дяволите, Джейкъб, точно така ще бъде! — Тя бе толкова развълнувана, че без да иска, запали пламъче на върха на пръста си — добре, че го бе дръпнала от коляното ми. Плесна с ръце, изгаси пламъка и се изправи. Посочи леда и рече: — Виждаш ли онова растение в саксия на бюрото там?

Виждах го. Кимнах.

— Сега е зелено, запазено от леда. Но отвътре е мъртво. И в мига, в който ледът се разтопи, ще покафенее и ще залинее. — Тя ме погледна. — Аз съм като него.

— Не си — възразих. — Ти си… съвършена.

Лицето ѝ се изопна, с изражение на мъчително търпение, сякаш се опитваше да обясни нещо на твърдоглаво дете. Тя отново седна, улови ръката ми и я опря на гладката си буза.

— Това? — продължи. — То е лъжа. Не съм аз — в действителност. Ако можеше да ме видиш такава, каквато съм, не би ме пожелал повече.

— Не ме интересува за…

— Аз съм една стара жена — прекъсна ме тя. — Мислиш, че си приличаме, но грешиш. Жената, на която каза, че я обичаш, е сбръчкана старица, криеща се в тялото на момиче. Ти си млад мъж — момче, — бебе, сравнен с мен. Никога няма да разбереш какво е да живееш толкова дълго време близо до смъртта. И не би трябвало. Аз не искам да го разбираш. Джейкъб, животът все още е пред теб. Аз изживях моя. И един ден — скоро, вероятно — ще умра и ще се превърна в прах.

Произнесе тези думи с хладна безвъзвратност и аз знаех, че им вярва. Болеше я да казва такива неща, също както мен ме болеше да ги чувам, но разбирах защо го прави. Тя — по свой начин — се опитваше да ме спаси.

Въпреки това ме заболя — донякъде, защото беше права. Ако мис Перигрин се възстанови, тогава аз ще съм изпълнил това, което исках — да разреша загадката на дядо ми, да уредя семейния дълг с директорката, да поживея необичаен живот, за какъвто винаги бях мечтал — или поне част от него. И на този етап единственият ми оставащ дълг бе към моите родители. Колкото до Ема, не ме интересуваше ни най-малко, че е по-възрастна от мен или различна от мен, ала тя кой знае защо бе взела своето решение и нямаше никакъв начин да я разубедя.

— Може би когато всичко това приключи — рече тя, — ще ти пратя писмо и ти ще ми отговориш. И може би един ден ще се видим отново.

Писмо. Спомних си прашната кутия с писма, която бях намерил в нейната стая, писани от дядо ми. Това ли ще бъда аз за нея? Старец отвъд океана? Спомен? И тогава осъзнах, че се готвех да тръгна по стъпките на дядо по начин, за който доскоро не бих си помислил, че е възможен. Аз живеех неговия живот — по толкова много начини. И вероятно един ден щях да отслабя дотолкова вниманието си, да позволя да се отпусна, да остарея и да стана бавен и разсеян, че да умра като него. А Ема ще продължи без мен, без двама ни, а после някой ден ще намери моите писма в гардероба си, в друга кутия до тази от дядо, и ще се запита кои сме били ние за нея.

— Ами ако имате нужда от мен? — попитах. — Ако гладните се върнат?

Очите ѝ бяха пълни със сълзи.

— Ще се оправим някак — рече тя. — Виж, не мога повече да говоря за това. Честно, не мисля, че сърцето ми ще го понесе. Да се качим горе и да съобщим на другите за нашето решение?

Стиснах зъби, внезапно ядосан от това колко силно ме притиска.

— Аз още не съм решил — възразих. — Само ти.

— Джейкъб, току-що ти казах…

— Да, ти ми каза. Но аз не съм взел решение.

Тя скръсти ръце.

— Тогава ще трябва да почакам.

— Не — заявих и се изправих. — Искам за известно време да остана сам.

Изкачих се по стълбите без нея.

Тринайсета глава

Вървях забързано между стените. Спрях за малко пред заседателната зала на имбрините, заслушан в приглушените гласове зад вратата, но не влязох.

Надзърнах в лазарета, където сестрата придремваше на едно столче между еднодушните чудати. Побутнах вратата на стаята на мис Рен и я видях, че люлее мис Перигрин в скута си, заровила пръсти между перата ѝ. Не казах нищо на никого.

Докато се скитах из пустите помещения и разграбените канцеларии, опитах се да си представя какво ли ме чакаше у дома, ако изберях да се върна там. Какво ще кажа на родителите си. Най-вероятно нищо. И без това няма да ми повярват. Ще измисля, че не съм бил на себе си, написал съм писмо на баща ми, пълно с налудничави истории, а след това съм хванал кораб до голямата земя и съм избягал. Те ще го нарекат стресова реакция. Ще го обяснят с някое психично разстройство и ще променят лечението ми съобразно с новата диагноза. Ще обвинят доктор Голън, защото предложи да отида до Уелс. Доктор Голън, за когото, разбира се, никога вече няма да чуя. Избяга от града, ще ми кажат, оказа се мошеник, на когото не е трябвало да се доверяваме. А аз ще стана отново нещастният, травматизиран и умствено объркан Джейкъб — дете на богаташи.

Звучеше ми като да ме осъдят на затвор. И въпреки това, ако наистина бях изпълнил задачата си тук и единствената причина да остана бяха чувствата ми към нея, нямаше да се унижа, като продължа да настоявам. И аз имах своята гордост.

И колко дълго ще продължа да живея във Флорида, след като бях опитал вкуса на този необикновен живот? Та аз изобщо не бях като другите деца — сега вече го знаех със сигурност. Бях се променил. Това поне ми даваше надежда: че дори при обикновени обстоятелства все пак ще мога да намеря начин да живея необикновен живот.

Да, най-добре ще е да си вървя. Наистина е най-добре. Ако този свят умира и нищо не може да се направи, тогава какво ми остава тук? Да бягам и да се крия, докато установим, че няма повече безопасни места, няма примки, които да поддържат изкуствената младост на моите другари. Да ги гледам как умират. Да държа Ема в обятията си, докато тя се рони и разпада в ръцете ми.

Това щеше да ме убие дори по-бързо от някой гладен.

Така че — по-добре да си тръгна. Да спася каквото е останало от предишния ми живот. Сбогом, чудати. Сбогом, чудат свят.

Така ще е най-добре.

Продължих да се скитам, докато стигнах едно място, където стаите бяха само полузамръзнали и леденият слой стигаше до средата на разстоянието до тавана, като вода в потъващ кораб, надигнала се, а сетне спряла, оставяйки върховете на бюрата и лампите да стърчат подобно на неуверени плувци. Зад заскрежените прозорци слънцето вече залязваше. Сенки пълзяха по стените и се множаха на стълбището, и мракът наоколо придобиваше тъмно синкав оттенък.

Хрумна ми, че това вероятно е последната ми нощ в чудатия свят. Последната ми нощ с най-добрите приятели, които някога съм имал. Последната ми нощ с Ема.

Защо поисках да остана сам? Защото бях тъжен, Ема бе наранила гордостта ми и имах нужда да си оближа раните.

Стига с това.

Тъкмо когато се обръщах да напусна стаята, го почувствах: старото, познато свиване на вътрешностите.

Гладен.

Спрях и зачаках нов болезнен пристъп. Имах нужда от още информация. Степента на болката бе в зависимост от разстоянието до гладния, а честотата на пристъпите — от неговата сила. Когато ни преследваха двама силни гладни, усещането бе за дълги, непрекъснати спазми, но сега мина доста време, преди да го почувствам отново — почти минута, — а като дойде, беше толкова слабо, че дори не бях сигурен.

Излязох бавно от стаята и продължих по коридора. Когато подминавах следващата врата, усетих трето прищракване: сега малко по-силно, но все още само шепот.

Опитах се да отворя вратата внимателно и безшумно, но тя бе замръзнала. Дръпнах я, разклатих я в пантите и я изритах, и едва сега тя поддаде, разкривайки стая, където ледът бе стигнал до нивото на гърдите. Приближих се внимателно и надникнах, и въпреки мъждивата светлина веднага видях гладния. Лежеше на пода, впримчен в леда до мастиленочерните си очни ябълки. Само горната част на главата му бе открита — останалото, всички опасни части, зейналата му паст, зъбите и езиците бяха вкочанени под повърхността.

Чудовището бе полуживо, сърцето му едва попърхваше, не по-често от един удар в минута. С всеки негов удар обаче усещах и резониращата болка.

Стоях на прага на стаята и го гледах, едновременно отвратен и очарован. То беше в безсъзнание, обездвижено, напълно беззащитно. Нищо не ми пречеше да се покатеря върху ледения блок и да забия острието на някоя ледена висулка в черепа му — и ако някой друг знаеше, че е тук, сигурен съм, че щеше да постъпи по същия начин. Но нещо ме спря. Това чудовище сега не представляваше заплаха за никого. Всеки гладен, срещу когото се бях изправял досега, бе оставял белег върху мен. В сънищата си виждах техните разлагащи се лица. Скоро ще се върна у дома, където вече няма да бъда Джейкъб, убиецът на гладни. Не исках да отнеса и този спомен с мен. Това вече не беше моя работа.

Излязох заднешком от стаята и затворих вратата.

* * *

Когато се върнах в заседателната зала, навън вече бе почти тъмно, а в стаята бе черно като нощ. Тъй като мис Рен не позволяваше да се палят газени лампи от страх да не бъдат видени от улицата, всички се бяха събрали около няколко свещи в средата на голямата кръгла маса, едни седяха на столове, а други на ръба на масата, разговаряха с тихи гласове и разглеждаха нещо. Вратата изскърца и присъстващите се извърнаха към мен.

— Мис Рен? — попита с надежда Бронуин, изправи се в стола си и присви очи.

— Не, това е Джейкъб — отвърна друга сенчеста форма.

След хор от разочаровани въздишки Бронуин каза:

— О, здрасти, Джейкъб — и върна вниманието си към масата.

Приближих се към тях и срещнах погледа на Ема. Когато го задържах, забелязах нещо неприкрито и мъчително — вероятно се бои, помислих си, че съм решил това, към което ме подтикваше. Сетне клепачите ѝ се спуснаха и тя извърна лице.

Почти се надявах, че Ема се е съжалила над мен и е казала на другите, че си тръгвам. Но разбира се, не го бе направила — нали още не ѝ бях съобщил решението си. Явно обаче го бе разбрала само като видя изражението ми, докато пресичах стаята.

Очевидно другите нямаха представа. Толкова бяха привикнали с присъствието ми, та не им хрумваше, че може да се разделим. Спрях, поех дъх и ги помолих за малко внимание.

— Почакай за миг — спря ме плътен глас и на светлината на свещите видях, че змиеукротителката и нейният питон гледат към мен. — Това хлапе тук тъкмо ръсеше глупости за мястото, откъдето идвам. — Тя побутна единствения празен стол край масата и подчерта: — Моите сънародници го наричат Симхаладвипа — обиталище на лъвове.

От своя стол Милърд отвърна:

— Съжалявам, но тук е написано черно на бяло: Страната Серендип. Необикновените картографи, които са го написали, не са се занимавали с картография, за да си измислят!

Аз се приближих и видях за какво е спорът. Това беше „Атласът на дните“, но по-голямо издание от изгубеното от нас в морето. Тукашното се простираше върху цялата маса и беше дебело колкото изправена на тясната си страна тухла.

— Зная коя е родината ми и тя се нарича Симхаладвипа! — настояваше момичето, а питонът се размота от шията ѝ, плъзна се по масата и мушна нос в картата, посочвайки остров с форма на сълза край индийския бряг. На тази карта обаче Индия се наричаше Малабар, а островът, който познавахме като Шри Ланка, с едър шрифт бе обозначен като „Страната на Серендип“.

— Безсмислено е да спорим — заключи Милърд. — Някои места имат толкова названия, колкото и обитатели, които да ги измислят. А сега, ако обичаш, помоли змията да се дръпне, че ще издраска страниците.

Момичето затананика и замърмори нещо и питонът се плъзна назад и отново се нави на шията ѝ. През цялото време не можех да откъсна очи от книгата. Тази, която изгубихме, бе доста внушителна, макар че я бях виждал отворена само веднъж, нощем, на трепкащата светлина на огъня, поглъщащ дома на чудатите деца. Тази тук бе от съвсем друг мащаб. Не само размерите ѝ бяха по-големи, но и беше така украсена, че караше предишната да наподобява подвързана в кожа тоалетна хартия. Пъстроцветни карти красяха страниците ѝ, изработени от нещо по-здраво от хартия, може би телешка кожа, и кантовани със злато. Разкошни илюстрации, легенди и дълги обяснителни абзаци я изпълваха от край до край.

Милърд забеляза, че ѝ се любувам, и подхвърли:

— Не е ли изумителна? Ако се изключи вероятно „Кодекс чудатикус“, това издание на атласа е най-красивата книга в нашия свят. Отнела е цял живот на голяма група картографи, художници и илюстратори, за да я създадат, и се смята, че самият Перплексус Аномалус е рисувал някои от картите. От малко момче мечтая да я видя. О, сега съм толкова щастлив!

— Наистина е забележителна — признах и си беше така.

— Милърд тъкмо ни показваше някои от любимите си части — обади се Олив. — Най-много ми харесват картинките!

— Само за да ги разсея — обясни Милърд — и да ги накарам да забравят проблемите си. Джейкъб, бъди така добър, помогни ми да прелистя страниците.

За да не разваля радостта на Милърд с моето тъжно съобщение, реших да изчакам малко. И без това не можех да тръгна, преди да дойде утрото, и исках да се насладя на последните минути сред моите другари. Седнах до него и пъхнах пръсти под страницата, която бе толкова голяма, че трябваха две ръце, за да я обърнем.

Приведохме се над картата. Аз бях изцяло погълнат от нея — особено от далечните и малко познати места. Естествено, Европа и нейните многобройни примки бяха описани подробно, но по-далече нещата придобиваха схематичен вид. Огромни полета от Африка бяха съвсем бели. Тера инкогнита. Същото беше вярно за Сибир, макар че „Атласът на дните“ имаше свое название за Далечния изток на Русия: Великата, простираща се надалече самота.

— Има ли примки по тези места? — попита Олив, като посочи празното пространство, достигащо чак Китай. — Има ли там чудати като нас?

— Сигурно има — отвърна Милърд. — Чудатостта се определя от гени, не от география. Но обширни райони от чудатия свят просто не са били изследвани.

— Защо?

— Предполагам, че сме били твърде заети да оцелеем.

Хрумна ми, че оцеляването изключва много други неща, като изследване и не на последно място — влюбване.

Прехвърлихме още страници в търсене на бели петна. Имаше много и всички бяха със странни имена. Печалното кралство на пясъка. Земя, сътворена от гняв. Високо място, пълно със звезди. Произнасях беззвучно думите, наслаждавайки се на тяхната ексцентричност.

По границите се спотайваха страховити райони, които картата обозначаваше като Пустош. Далечният север на Скандинавия бе Ледената пустош. Голяма част от Арабския полуостров: Безжалостната пустош. Южният връх на Патагония: Безрадостната пустош. Някои места съвсем отсъстваха. Нова Зеландия. Хавай. Флорида, която бе само малко чуканче в подножието на Америка.

Докато разглеждах атласа, дори места, които несъмнено бяха отдалечени и опасни, ми се струваха странно примамливи. Напомняха ми за отдавнашни следобеди, прекарани с дядо в изучаване на историческите карти на „Нешънъл джеографик“ — карти, съставени преди епохата на самолетите и спътниците, когато камерите с висока резолюция все още не са надничали във всяко кътче на света. Когато очертанията на непознати брегове са водели до догадки. Когато дълбочините и размерите на ледените морета и непристъпните джунгли се скърпвали от слухове и легенди и от полузаблудените скитосвания на изследователи, изгубили някъде назад половината от групата си.

Докато Милърд разказваше с ленив глас историята на атласа, аз проследих с пръст една просторна и лишена от пътища пустиня в Азия, наречена Където крилатото същество не свършва своя полет. Ето цял един свят, който предстои да бъде открит, а аз едва бях одраскал повърхността му. Тази мисъл ме изпълни със съжаление — но също и донякъде с позорно облекчение. В края на краищата скоро ще видя отново моя дом и родителите ми. Може би този стремеж към изследване и пътешествия не е нищо повече от детинска прищявка. Има романтика в непознатото, но когато едно място бъде открито, каталогизирано и картографирано, то губи значимост, става поредният прашен факт в книгата, съблечен от загадъчност. Така че може би е по-добре да се оставят поне няколко неизследвани места. Да позволим на света да запази частица от своята магия, вместо да го принуждаваме да разкрие и последната си тайна.

Може би е по-добре от време на време да се чудиш.

И тогава им казах. Нямаше смисъл да чакам повече. Просто го изтърсих:

— Тръгвам си — рекох. — Когато всичко това свърши, се прибирам у дома.

Настъпи кратка изненадана тишина. Ема най-сетне ме погледна и видях сълзи в очите ѝ.

После Бронуин стана от масата и ме прегърна.

— Братко — промълви. — Ще ни липсваш.

— И вие на мен. Повече, отколкото мога да го изразя с думи.

— Но защо? — просълзи се Олив. — Аз ли те дразнех?

Поставих ръка на главицата ѝ и я тласнах надолу към пода.

— Не, не, няма нищо общо с теб. Ти си страхотна, миличка.

Ема пристъпи напред.

— Джейкъб дойде да ни помогне — заговори тя. — Но трябва да се върне към предишния си живот, докато все още го чака.

Децата, изглежда, ме разбираха. Не виждах и следа от гняв. Повечето от тях искрено се радваха заради мен.

Мис Рен подаде глава през вратата, за да ни осведоми за хода на лечението — всичко вървяло чудесно, съобщи тя. Мис Перигрин била на път да се възстанови. До сутринта би трябвало да е готова. След което мис Рен си тръгна.

— Слава на боговете — въздъхна Хорас.

— Слава на птиците — добави Хю.

— Слава на боговете и на птиците — рече Бронуин. — На всички птици по всички дървета във всички гори.

— Да благодарим и на Джейкъб — обади се Милърд. — Никога нямаше да стигнем дотук без него.

— Никога нямаше да успеем да напуснем острова — подчерта Бронуин. — Джейкъб, ти направи толкова много за нас.

Те всички дойдоха да ме прегърнат, всеки от тях, един по един. След това излязоха и остана само Ема. Тя ме прегърна последна — дълга, сладко-горчива прегръдка, която изглеждаше като истинско сбогуване.

— Да те помоля да си тръгнеш, бе най-трудното нещо, което съм правила някога — прошепна тя. — Радвам се, че се съгласи. Не мисля, че бих имала сили да те моля отново.

— Мразя, че стана така — оплаках се аз. — Ще ми се да има свят, в който двамата да можем да живеем в мир.

— Зная — кимна тя. — Зная, зная.

— Ще ми се…

— Спри — прекъсна ме тя.

Но въпреки това го казах:

— Ще ми се да можеше да се върнеш у дома с мен.

Тя отмести поглед.

— Знаеш какво ще стане с мен, ако го направя.

— Зная.

Ема не обичаше дългите сбогувания. Усещах, че се опитва да събере сили, да овладее болката.

— И така — заговори тя делово. — Да подготвим плана. Когато мис Перигрин отново стане човек, тя ще те преведе обратно през карнавала до подземната железница и когато преминеш преходния пункт, ще си отново в настоящето. Мислиш ли, че ще се справиш нататък?

— Ще се справя — уверих я. — Ще се обадя на моите родители. Или ще отида в полицията. Тъй като познавам баща си, сигурен съм, че във всеки участък са разлепили моя снимка. — Разсмях се, може би защото иначе щях да се разплача.

— Добре тогава — рече тя.

— Добре тогава — повторих аз.

Спогледахме се. Все още не бях готов да си тръгна, ала не знаех какво друго да правя. Инстинктът ме подтикваше да я целуна, но се сдържах. Това вече не беше позволено.

— Ами ти върви — подкани ме тя. — Ако никога повече не чуеш за нас, някой ден може да разкажеш нашата история. Да разкажеш за нас на твоите деца. Или на внуците си. Така няма да бъдем забравени напълно.

Знаех, че от тук нататък всяка дума, произнесена между нас, ще предизвиква болка и че трябва да си тръгна още сега, инак това никога няма да спре. Ето защо кимнах тъжно, прегърнах я още веднъж и се отдалечих към ъгъла, където смятах да поспя, защото бях много, много уморен.

След известно време другите донесоха матраци и одеяла в помещението и ми направиха уютно гнезденце, а сетне се притиснахме един към друг, за да се предпазим от настъпващия студ. Но докато другите се унасяха, аз установих, че не мога да заспя въпреки изтощението си, ето защо станах отново и закрачих из стаята, като ги наблюдавах отдалече.

Бях преживял толкова много неща, откакто започна нашето пътешествие — радост, страх, надежда, ужас, — но до момента не се бях чувствал самотен. Бронуин ме нарече братко, но вече не ми се струваше правилно. В най-добрия случай им бях втори братовчед. Ема беше права: никога нямаше да мога да разбера. Те бяха толкова стари, бяха видели много неща. А аз идвах от друг свят. Беше време да се върна.

* * *

По някое време все пак заспах въпреки пукота на растящия лед на долния етаж и на тавана отгоре. Беше като живо същество, обитаващо сградата.

Нощта бе странна и пълна със сънища.

Отново съм у дома и се занимавам с обичайните неща. Нагъвам хамбургер — голям, кафяв и пълен с мазнина. Карам кола с мръсна газ, надул радиото до дупка. Мотая се из супермаркета, родителите ми също са някъде наблизо, както и Ема, която е пъхнала ръце в леда на рибарския щанд, и навсякъде тече вода. Тя не ме познава.

После съм на стрелбището, това е моят двайсети рожден ден, и стрелям с пластмасова пушка. На екрана телата на враговете се пръсват като балони, напълнени с кръв.

Джейкъб, къде си?

В училище. Учителят пише на дъската, но буквите нямат смисъл. Изведнъж всички стават и изтичват навън. Нещо не е наред. Силен звук, който набира височина и после утихва. Всички замръзват, вдигнали глави към небето.

Въздушно нападение.

Джейкъб, Джейкъб, къде си?

Ръка на рамото ми. Ръка на възрастен човек. Той няма очи. Дошъл е да ме успокои. Не е човек — твар, чудовище.

Сега бягам. Гоня старото си куче. Преди години тя ми избяга с каишка на шията и я закачи на един клон, докато се опитваше да улови катерица на дървото. Две седмици обикаляхме да я търсим и викаме из околностите. Намерихме я след три. Старата Ноздра.

Сега вече сирените са оглушителни. Бягам, една кола ме застига, спира и ме взема. Вътре са родителите ми, с официални дрехи. Не ме поглеждат. Вратата е заключена. Продължаваме нататък, в купето е ужасна жега, но парното работи, прозорците са вдигнати и радиото кънти, поставено между станции.

Мамо, къде отиваме?

Тя не отговаря.

Татко, защо спряхме тук?

Излизаме от колата, вървим и аз мога да дишам отново. Наоколо всичко е зелено. Мирише на прясно окосена трева. Хора в черно са се събрали около дупка в земята.

Ковчег върху постамент. Надзъртам вътре. Празен е, ако се изключи мазното петно, което бавно се разширява на дъното. От него белият сатен потъмнява. „Бързо, затворете капака!“ Черни мехури се процеждат през пукнатините и цепките, капят по тревата и попиват в земята.

Джейкъб, къде си? Кажи нещо.

На надгробния камък е изписано: ЕЙБРАХАМ ЕЗРА ПОРТМАН. А аз падам в отворения гроб, тъмнината ме поглъща, аз летя в този бездънен кладенец и после се озовавам някъде под земята, сам и скитащ се през хиляди свързани помежду си тунели, изгубил съм се и е толкова студено, че се боя, че кожата ми ще замръзне, костите ми ще се натрошат, а навсякъде от мрака ме гледат жълти очи.

Следвам неговия глас. „Якоб, ела тук. Не се страхувай.“

Тунелът извива нагоре и в края му има светлина, а там, изправен на изхода, стои млад мъж и чете книга. Той прилича на мен, почти като мен е и може би това съм аз, но после проговаря и чувам гласа на дядо ми: „Искам да ти покажа нещо“.

Пробудих се за миг стреснат, заобиколен от мрак, знаех, че сънувам, но нямах представа къде съм, само, че вече не съм си в леглото, нито в заседателната зала с другите. Бях се озовал някъде другаде и в стаята цареше непрогледен мрак, под мен имаше лед, а вътрешностите ми се гърчеха болезнено…

Джейкъб, ела тук, къде си?

Глас отвън, идващ от коридора — истински глас, не нещо от съня.

А после отново сънувам, намирам се зад въжетата на боксьорски ринг, а на ринга, целият окъпан в светлини, дядо ми се е изправил срещу гладен.

Те кръжат бавно. Дядо ми е млад и подскача пъргаво, съблечен е до кръста и държи в ръката си нож. Гладният е прегърбен и сгърчен, езиците му се размахват във въздуха, от отворената му челюст капе черно по подиума. Той изстрелва един език и дядо ми отскача от него.

„Не се бори с болката, това е ключът — съветва ме дядо. — Тя ти казва нещо. Посрещни я, остави я да ти говори. Болката казва: здравей, не съм различна от теб, аз идвам от гладния, но съм и част от теб.“

Гладният отново изстрелва език към него. Дядо ми предугажда действията му и се отдръпва, преди ударът да попадне в целта си. После гладният атакува за трети път, дядо замахва с ножа и върхът на езика тупва на ринга, отрязан и подскачащ.

„Те са глупави създания. Лесно се поддават на внушение. Говори им, Якоб.“

И дядо ми започва да говори, но не на английски, нито на полски, на нито един от езиците, които съм чувал в сънищата си. Това е някакво гърлесто хърхорене, звук, който е възпроизведен с нещо друго, не с гръклян и уста.

Чудовището спира да се движи и само се полюшва на мястото си, сякаш е хипнотизирано. Без да преустановява ужасното си бръщолевене, дядо сваля ножа и пристъпва към него. Колкото повече се приближава, толкова по-покорно изглежда чудовището и накрая то подгъва колене на ринга. Мисля си, че ще затвори очи и ще заспи, когато внезапно гладният се освобождава от магията на дядо, изстрелва едновременно трите си езика и го пронизва с тях. Докато той пада, аз прескачам въжетата и изтичвам при него, а гладният се измъква. Дядо ми лежи по гръб, аз съм коленичил до него, опрял ръка на лицето му и той ми шепне нещо, но кръвта излиза на мехури от устата му и аз се навеждам, за да го чуя по-добре. „Ти си повече от мен, Якоб — казва той. — Ти си повече, отколкото съм бил в най-добрите си дни.“

Усещам, че сърцето му забавя. Чувам го по някакъв начин, докато между ударите се изнизват дълги секунди. Десет, после двайсет…

Джейкъб, къде си?

Сепнах се и се събудих отново. Сега в стаята имаше светлина. Беше утро, по-точно неговото синкаво начало. Бях коленичил върху леда в полузатлачената стая и ръката ми не беше върху лицето на дядо, а върху темето на гладния, върху неговия бавен, влечугоподобен мозък. Очите му бяха отворени и ме гледаха и аз също ги гледах. „Виждам те“.

— Джейкъб! Какво правиш? Търсих те навсякъде!

Беше Ема, викаше изплашено от коридора.

— Какво правиш? — повтори тя. Не можеше да види гладния. Дори не знаеше, че е тук.

Вдигнах ръка от главата му и се дръпнах назад.

— Не зная — отвърнах. — Явно съм ходил насън.

— Няма значение — каза тя. — Ела бързо, мис Перигрин всеки момент ще се промени!

* * *

В малката стаичка се бяха събрали всички деца и всички уроди от атракциона, бледи и изплашени, притиснати към стените или приклекнали на пода, за да отворят място около двете имбрини — като комарджии, които ще гледат бой на петли. Двамата с Ема се шмугнахме между тях и се свряхме в ъгъла, вторачили очи в разиграващата се сцена. В стаята цареше бъркотия — люлеещият се стол, в който предната вечер бе седяла мис Рен, прегърнала мис Перигрин, бе обърнат на една страна, масата с колбите и епруветките бе изтикана до стената и върху нея се бе покачила Алтея, стиснала пръчка с мрежа накрая и готова да я използва.

Мис Рен и мис Перигрин бяха в центъра на стаята. Мис Рен бе коленичила и притискаше мис Перигрин към дъските, докато мис Перигрин крякаше и драскаше с нокти. Но колкото и силно да се дърпаше, мис Рен не я пускаше.

По някое време през нощта нежният масаж на мис Рен се бе преобразил в нещо като междувидова среща по борба с елементи на екзорсизъм. Птичата половина на мис Перигрин толкова силно доминираше върху общата ѝ натура, че отказваше да бъде прогонена без бой. Двете имбрини бяха понесли леки поражения: перата на мис Перигрин бяха разхвърляни навсякъде, а мис Рен имаше дълга кървава резка през лицето си. Гледката беше обезпокоителна и много от децата бяха зяпнали от страх и почуда. Ококорена и пощуряла, птицата, която мис Рен притискаше към пода, почти по нищо не напомняше за мис Перигрин. Изглеждаше направо невероятно, че всичко това би могло по някакъв начин да доведе до възстановяването на нашата директорка, но Алтея продължаваше да ни се усмихва и да ни кима окуражително, сякаш казваше: „Почти сме готови, само още малко стържене по пода!“.

За толкова крехка стара жена мис Рен притискаше доста здраво мис Перигрин. Но в този момент птицата я клъвна по ръката, мис Рен отслаби хватка, чу се пърхане на криле и изглеждаше сякаш мис Перигрин в края на краищата ще се измъкне. Децата нададоха развълнувани викове. Но мис Рен беше бърза, тя скочи и успя да улови мис Перигрин за крачето, след това отново я просна с тупване на пода, което накара децата да извикат още по-силно. Не бяхме свикнали да се отнасят по този начин с нашата имбрин и Бронуин буквално трябваше да сграбчи Хю, за да му попречи да се хвърли и да я защити с бой.

Двете имбрини изглеждаха напълно изтощени, но мис Перигрин бе по-уморената от тях, виждах, че съпротивата ѝ отслабва. Човешката ѝ природа, изглежда, най-сетне надделяваше над птичата.

— Хайде, мис Рен! — извика Бронуин.

— Можете да го направите, мис Рен! — присъедини се Хорас. — Върнете ни я!

— Моля ви! — извика ни Алтея. — Нужна ни е абсолютна тишина.

След известно време мис Перигрин престана да се съпротивлява и остана да лежи на пода, разперила криле и поемайки мъчително въздух с неравномерно повдигане на перестите си гърди. Мис Рен вдигна ръце от птицата и приседна.

— Всеки момент ще се случи — обяви тя — и когато стане, не искам да се хвърлите да я прегръщате. Вашата имбрин ще е много объркана и държа първото лице, което види, и първият глас, който чуе, да са мои. Трябва да ѝ обясня какво се е случило. — Тя скръсти ръце на гърдите и продължи: — Върни се при нас, Алма. Хайде, сестрице. Върни се при нас.

Алтея скочи от масата и разгъна един чаршаф, който задържа пред мис Перигрин, за да я скрие от погледите ни. Когато имбрините се превръщат от птици в хора, те са голи — така щеше да ѝ осигури лично пространство.

Почакахме няколко задъхани секунди, докато иззад чаршафа долитаха странни звуци: шумно въздишане, пляскане на ръце и после мис Рен отскочи и се дръпна назад.

Изглеждаше изплашена — беше зяпнала с уста, също и Алтея. А след това мис Рен каза:

— Не, това не може да бъде.

Алтея се олюля и изпусна края на чаршафа. И там, на пода, ние съгледахме човешка форма, но не беше на жена.

Той беше гол, свит на топка, с гръб към нас. Започна да се размърдва, поизправи се и накрая стана.

— Това ли е мис Перигрин? — удиви се Олив. — Много е странна.

Очевидно не беше тя. Човекът пред нас нямаше каквото и да било сходство с мис Перигрин. Беше дребничък човечец с топчести колене, оплешивяваща глава и нос като гума за триене. Беше чисто гол и намазан от главата до петите с някакъв лепкав прозрачен гел. Докато мис Рен го гледаше ококорено и шареше с ръка, за да се подпре някъде, останалите деца, стъписани и ужасени, започнаха да викат:

— Кой си ти? Кой си? Какво направи с мис Перигрин?

Бавно, много бавно мъжът повдигна ръка и изтри очите си. После, за пръв път, ги отвори.

Зениците му бяха бели и незрящи.

Чух някой да пищи.

Сетне, съвсем спокойно, мъжът произнесе:

— Аз съм Каул. А вие вече сте мои пленници.

* * *

— Пленници! — повтори сгъваемият мъж през смях. — Какво иска да каже с това, че сме му пленници?

— Къде е мис Перигрин? — извика Ема на мис Рен. — Кой е този човек, какво сте направили с мис Перигрин?

Мис Рен, изглежда, бе изгубила способността си да говори.

И докато нашето объркване преминаваше в шок и гняв, ние обсипахме дребния човек с въпроси. Той ги изслуша с лека досада, застанал в центъра на стаята и закрил интимните си части с привидна свенливост.

— Ако ме оставите да говоря, ще ви обясня всичко — рече той.

— Къде е мис Перигрин?! — извика отново Ема, цялата разтреперана от гняв.

— Не се тревожете — отвърна Каул, — тя е задържана на сигурно място. Отвлякохме я преди няколко дни, на вашия остров.

— Значи птицата, която спасихме от подводницата — заговорих, — тя е била…

— Това бях аз — довърши мъжът.

— Невъзможно! — възрази мис Рен, която най-сетне си бе върнала гласа. — Гадините не могат да се преобразяват в птици!

— Това е вярно по принцип. Но виждате ли, Алма е моя сестра и макар да нямах късмета да наследя която и да било от дарбите ѝ за манипулиране на времето, споделям с нея най-безполезната ѝ способност — да се превръща в малка и зла хищна птица. Доста добре се справих, представяйки се за нея, нали? — Той се поклони леко. — Сега мога ли да ви помоля за панталони? Чувствам се неудобно така.

Молбата му бе пренебрегната. Усетих, че ми се вие свят. Припомних си как веднъж мис Перигрин ми бе разказвала, че има двама братя — всъщност ги бях виждал на снимка, когато всички са били под грижите на мис Авъсет. Сетне се върнах назад, към дните, прекарани в компанията на птицата, която смятахме, че е мис Перигрин, към всичко, което бяхме преживели и което бяхме видели. Клетката с мис Перигрин, която Голън бе хвърлил в океана — онази е била истинската, докато тази, която „спасихме“, е била с брат ѝ. Сега вече ужасните неща, които бе извършила мис Перигрин през тези дни, намираха своето обяснение — това изобщо не е била нашата директорка. Но въпреки това оставаха още милион въпроси.

— През цялото време — рекох. — Защо останахте в облика на птица? Само за да ни наблюдавате?

— Макар че моите продължителни наблюдения върху детинските ви прояви бяха доста забавни, всъщност, надявах се, че ще ми помогнете за една несвършена работа. Бях доста впечатлен, когато избихте хората ми край бараката. Доказахте, че сте доста способни. Всъщност хората ми можеха да ви хванат веднага след това и да се разправят с вас, но реших да ви оставя да потичате на воля и да видя дали вашата изобретателност няма да ни отведе при единствената имбрин, която все още ни убягваше. — Той се обърна и се ухили широко на мис Рен. — Здравей, Баленсиага. Толкова се радвам да те видя отново.

Мис Рен изпъшка и размаха ръка пред лицето си.

— Вие, идиоти, глупаци, кретени! — извика клоунът. — Вие го доведохте право при нас!

— И като приятно допълнение — кимна Каул, — ние посетихме и вашата менажерия! Хората ми се отбиха там малко след като си тръгнахме, препарираните глави на емурафата и на боксера ще изглеждат великолепно над моята камина.

— Ах, ти, чудовище! — изкрещя мис Рен, но краката ѝ се подгънаха и тя рухна назад върху масата.

— Ох, птичката ми! — възкликна Бронуин, облещила очи. — Фиона и Клеър!

— Скоро ще ги видите отново — успокои я Каул. — И те са на сигурно място.

Сега вече всичко си идваше на мястото, но по един ужасен начин. Каул е знаел, че ще бъде допуснат в менажерията на мис Рен, докато се представя за мис Перигрин, но когато не открихме там мис Рен, за да може да я отвлекат, той ни подтикна да продължим да я търсим в Лондон. Беше ни манипулирал от самото начало и по най-различни начини — от момента, в който решихме да напуснем острова и аз избрах да се присъединя към децата. Дори приказката, която бе избрал да ни прочете Бронуин през първата нощ в гората, за каменния великан, е била манипулация. Искал е да намерим примката на мис Рен и да ни накара да си мислим, че ние сме разгадали тайната.

Тези от нас, които не трепереха от ужас, мърмореха гневно. Неколцина крещяха, че Каул трябва да бъде убит, и се оглеждаха за остри предмети наоколо, за да свършат тази работа, докато останалите, които все още бяха запазили самообладание, се мъчеха да ги удържат. През цялото време Каул стоеше спокойно, в очакване да утихне предизвиканият от него фурор.

— Ако ми позволите? — поде той. — На ваше място не бих си губил времето с опити да бъда убит. Можете, разбира се, никой няма да ви спре. Но ще е много по-добре за вас, ако остана невредим, когато хората ми пристигнат. — Той се престори, че поглежда несъществуващ часовник на китката си. — Ах, да. Ще са тук всеки момент — тъкмо обкръжават сградата и покриват всички възможни изходи, включително и покрива. Ако мога да добавя, те са шейсет и петима на брой, въоръжени до зъби, не се съмнявайте. Отвъд зъбите. Виждали ли сте някога какво може да направи миниавтомат с човешко тяло с размерите на дете? — Той втренчи поглед в Олив и продължи: — Ще те превърне на котешка храна, миличка.

— Блъфирате! — подскочи Инок. — Няма никого отвън!

— Уверявам ви, че има. Следят ме внимателно, откакто напуснахме онзи ваш малък, потискащ остров, а аз им дадох сигнал в мига, когато Баленсиага ни се разкри. Това беше преди дванайсет часа — повече от достатъчно време да се събере значителна сила.

— Позволете да се убедя лично — рече мис Рен и се отправи към заседателната зала, където прозорците бяха заскрежени най-вече отвън и няколко малки телескопични тунели, оборудвани с огледала, позволяваха да се огледа улицата долу.

Докато чакахме да се върне, клоунът и момичето със змията обсъждаха най-добрите начини за изтезаване на Каул.

— Казвам първо да му изтръгнем ноктите — предложи клоунът. — А след това ще забием нажежени пирони в очите му.

— Там, откъдето идвам — изтъкна момичето, — наказанието за предателство е да те намажат с пчелен мед, да те вържат в открита лодка и да те пуснат в блато със застояла вода. Мухите ще те изядат жив.

Каул се изправи, разкърши врат и се протегна.

— Извинявайте — рече. — Да си птица е доста мъчително за сухожилията.

— Мислиш, че се шегуваме ли? — попита го клоунът.

— Мисля, че сте аматьори — отвърна Каул. — Ако намерите няколко млади бамбукови пръчки, мога да ви покажа един наистина жесток номер. Но в момента бих ви препоръчал да разтопите всичкия този лед, защото ще ни спестите досадни усилия. Казвам го заради вас, от искрена грижа за здравето ви.

— Да бе — изсумтя Ема. — Къде беше загрижеността ти, когато отмъкна душите на чудатите?

— Ах, да. Нашите трима пионери. Жертвата им беше необходима — всичко в името на прогреса, скъпи мои. Виждате ли, това, което се опитваме да постигнем, е да усъвършенстваме чудатия род.

— Каква шега — подхвърлих. — Вие не сте нищо друго, освен алчни за власт садисти!

— Зная, че сте живели под похлупак и образованието ви куца — подхвана Каул, — но вашите имбрини не са ли ви учили на човешка история? Ние, чудатите, някога сме били като богове, ходещи по тази земя! Гиганти, крале, най-великите управници! Но с вековете и хилядолетията сме преживели ужасен упадък. Омешали сме се с нормалните до такава степен, че чистотата на нашата необикновена кръв се е разредила почти до нула. И погледнете ни сега — колко сме деградирали само! Крием се в темпорални гета, боим се от хората, които сме управлявали, затворени сме в състояние на постоянно детство от тази конфедерация на интриганти — от тези жени! Не виждате ли докъде са ни довели? Не ви ли е срам? Имате ли представа от могъществото, което по право ни принадлежи? Не чувствате ли във вените си кръвта на великани? — За пръв път той изгуби самообладание и лицето му се зачерви. — Ние не се опитваме да унищожим чудатия свят — мъчим се да го спасим!

— Така ли било? — процеди ядно клоунът, доближи Каул и се изплю в лицето му. — Е, значи имате доста изкривен начин да го постигате.

Каул изтри храчката с опакото на ръката си.

— Зная, че е безсмислено да споря с вас. Имбрините ви тъпчат с лъжи и пропаганда от стотици години. Ето защо според мен най-добре е да ви вземем душите и да започнем отначало и на чисто.

Мис Рен се върна.

— Той казва истината — обяви тя. — Навън трябва да има поне петдесет войници. Всичките въоръжени.

— Ох, ох, ох — запъшка Бронуин. — Какво ще правим?

— Предайте се — отвърна Каул. — Не се съпротивлявайте.

— Няма значение колко има отвън — обади се Алтея. — Никога няма да могат да минат през леда.

Ледът! Бях го забравил. Намирахме се в крепост от лед!

— Това е вярно! — потвърди жизнерадостно Каул. — Тя е абсолютно права, не могат да влязат. Ето защо ще е много по-бързо и безболезнено, ако разтопите леда доброволно още сега, защото в противен случай ни предстои дълга, упорита и досадна обсада в продължение на седмици и месеци, през които хората ми ще са отвън, а ние ще останем вътре и тихо и кротко ще умираме от глад. Може би ще се откажете, когато гладът и отчаянието надделеят. А може би ще започнете да се изяждате един друг. И в двата случая, ако хората ми чакат прекалено дълго, те ще изтезават до смърт оцелелите, когато влязат, което неизбежно ще стане. Ако изберете дългия, бавен и мъчителен път, моля ви, заради малките деца, донесете ми панталони.

— Алтея, донеси на тоя тип някакви панталони! — нареди мис Рен. — Но при никакви обстоятелства не разтопявай леда!

— Да, госпожо — отвърна Алтея и излезе.

— А сега — продължи мис Рен, като се обърна към Каул. — Ето какво ще направим. Ти ще наредиш на хората си да ни осигурят безпрепятствено излизане от сградата, инак ще те убием. Уверявам те, че ако трябва да го направим, ще го направим, а после ще изхвърлим вмирисаното ти тяло на парчета през дупката. Сигурна съм, че твоите хора никак няма да харесат това, но после ще имаме достатъчно време да обмислим следващия си ход.

Каул повдигна рамене и рече:

— Ами добре.

— Наистина? — погледна го мис Рен.

— Мислех, че ще мога да ви изплаша — отвърна Каул. — Но ти си права, предпочитам да не ме убивате. Така че ме отведи при някоя от тези дупки в леда и ще извикам на хората си.

Алтея се върна с панталони, хвърли ги на Каул и той ги нахлузи. Мис Рен назначи Бронуин, клоуна и сгъваемия човек за пазачи на Каул и ги въоръжи със заострени висулки. Насочили оръжията си към гърба му, ние всички излязохме в коридора. Но веднага щом стигнахме тясната част преди заседателната зала, нещата се объркаха. Някой се спъна в матрак и падна, сетне чух боричкане в тъмнината. Ема запали пламък навреме, за да видим как Каул дърпа Алтея за косата, отдалечавайки се от нас. Тя риташе и махаше с ръце, но Каул бе опрял една от заострените висулки в гърлото ѝ и извика:

— Назад, инак ще я забия във вената!

Последвахме го на безопасна дистанция. Той издърпа съпротивляващата се Алтея в залата, качи я на масата и я притисна с ръка.

— Чуйте сега условията ми!

Но преди да успее да продължи, Алтея изби висулката от ръката му. Тя се завъртя във въздуха и падна с острата част право върху атласа на дните. Докато устата на Каул все още оформяше едно изненадано „О“, Алтея залепи ръка към предната част на панталона му и лицето му се изкриви от болка.

— Сега! — извика Ема и тримата с Бронуин се хвърлихме напред през вратата. Ала докато прекосявахме разстоянието, което ни се стори неимоверно дълго, борбата между Алтея и Каул прие нов обрат: Каул я бутна встрани, тупна на масата и задраска с ръце към висулката. Алтея падна с него, но не го пусна — върху долната половина на Каул се разпространяваше ледена кора, която парализира краката му и прикова ръката на Алтея към него. Той успя да докопа с един пръст висулката, после с цяла ръка и стенейки от усилие и болка, я изтръгна от страниците на атласа, извъртя горната част на тялото си и я вдигна над гърба на Алтея. Изкрещя ѝ да спре и да го пусне, да разтопи леда, инак ще забие висулката в нея.

Бяхме на няколко метра от тях, но Бронуин улови мен и Ема и ни накара да спрем.

— Престани веднага! Спри, чуваш ли? — крещеше Каул с изкривено от болка лице, докато ледът вече се покачваше нагоре по гърдите и раменете му. След няколко секунди ръцете му също щяха да са обледени.

Алтея не спря.

И тогава Каул го направи — заби висулката в гърба ѝ. Тялото ѝ се изпъна от болка, от гърлото ѝ се изтръгна стон. Мис Рен се втурна към тях, крещейки името на Алтея, докато ледът, който бе покрил почти цялото тяло на Каул, започна много бързо да отстъпва. Когато мис Рен стигна при тях, той бе почти освободен от ледената хватка. Ала сега вече ледът се топеше навсякъде — той изтъняваше и се отдръпваше с бързината, с която угасваше животът на Алтея — ледът на тавана капеше и се стичаше с бързината, с която изтичаше нейната кръв. Мис Рен я взе на ръце, но тялото на момичета бе отпуснато, почти безжизнено.

Бронуин скочи на масата, стисна Каул за гърлото с едната ръка, а с другата изби висулката. Чувахме как ледът на етажите под нас също се топи, скоро след това той освободи и прозорците. Изтичахме да погледнем през тях и видяхме, че водата от долните етажи се излива на улицата, където войници със сиви униформи се катереха по уличните стълбове и се хващаха за пътните знаци, за да не бъдат отнесени от ледените потоци.

Сетне чухме обувките им да тропат по стълбището под нас, други се спускаха от покрива и след миг те нахлуха с викове и насочени оръжия. Някои от мъжете имаха прибори за нощно виждане и всички бяха въоръжени до зъби — малки автомати, пистолети с лазерен прицел, армейски ножове. Бяха нужни трима, за да освободят Каул от хватката на Бронуин, дребният мъж едва си поемаше дъх през полусмачканата трахея, въпреки това посочи с ръка и изхриптя:

— Хванете ги и бъдете груби!

Мис Рен крещеше, молейки ни да се подчиним: „Направете каквото ви казват, инак ще ви наранят!“ — но самата тя не искаше да пусне тялото на Алтея и с това ги принуди да го изтръгнат от прегръдките ѝ и да я повалят с ритници на земята. Един от войниците стреля с автомат в тавана, за да ни изплаши. Когато видях, че Ема се готви да направи огнена топка с ръце, аз я улових за китката и я помолих да не го прави: „Недей, моля те, те ще те убият!“ — а после някой ме удари с приклад в гърдите и аз паднах, изгубил дъх, на пода. Един от войниците завърза ръцете ми отзад.

Чух ги да ни броят, Каул изреждаше имената ни, за да се увери, че няма да пропуснат Милърд — защото, разбира се, след като бе прекарал три дни с нас, той ни познаваше и знаеше всичко за нашата група.

Изправиха ме на крака и после ни изблъскаха всички през вратата към коридора. До мен се препъваше Ема с окървавена коса и аз прошепнах:

— Моля те, прави каквото ти казват.

Макар с нищо да не го потвърди, аз знаех, че ме е чула. Лицето ѝ все още бе изкривено от гняв, но там се виждаше още изненада и вероятно съжаление за всичко, което току-що се бе случило.

Стълбището и долните етажи вече бяха залети от стичаща се вода, истински водовъртеж от прииждащи вълни. Единственият възможен път бе нагоре. Заблъскаха ни по стъпалата и през една врата излязохме на ярка слънчева светлина — бяхме на покрива. Всички бяхме мокри, премръзнали и изплашени.

Всички освен Ема.

— Къде ще ни водите? — попита тя.

Каул застана до нея и се ухили, докато един войник ѝ поставяше белезници.

— На много специално място — каза ѝ той, — където няма опасност да се изгуби и капчица от безценните ви чудати души.

Тя потрепери, той се изсмя и се обърна, протегна ръце над главата си и се прозя. От лопатките му щръкнаха чифт топчести издатини, като подрязани крила, единственият външен признак, че този дълбоко покварен човек имаше някаква връзка с имбрин.

От покрива на съседната сграда долетяха викове. Още войници. Опъваха въжен мост между двете сгради.

— А какво да правим с мъртвото момиче? — попита един от войниците.

— Жалко наистина, каква загуба — поклати глава Каул и изпръхтя от досада. — С радост бих погълнал душата ѝ. Душите на чудатите нямат собствен вкус — продължи той, обръщайки се към нас. — Консистенцията им е желатинова и пастьозна, но когато се примеси с майонеза и се намаже на бяло хлебче, става доста приятна.

Той се изсмя отново, този път силно и продължително.

Докато ни отвеждаха един по един по тясното поклащащо се мостче, усетих познатото свиване на вътрешностите — слабо, но набиращо сила. Размразеният гладен възвръщаше бавно живота си.

* * *

Десет войници ни изведоха от примката пред дулата на оръжията си — покрай карнавалните шатри, по алеята между сергиите с гърлестите продавачи и сновящите деца, през стаята за преобличане, натъпкана със закачалки, и надолу по тунела на железницата. Войниците ни ръчкаха в гърбовете и ни нареждаха да мълчим (макар че никой не бе произнесъл и думичка от доста време насам), да си държим главите наведени и да се движим в колона, ако не искаме да получим куршум.

Каул вече не беше с нас — беше останал с по-голямата част от войниците, за да „почисти“, което, предполагам, означаваше да претърси примката за укрили се чудати. Последния път, когато го видяхме, той нахлузваше чифт модерни ботуши и армейска куртка, след което ни заяви, че „му е писнало да ни гледа“, но скоро ще се видим „от другата страна“, каквото и да означаваше това.

Минахме през преходния пункт и излязохме в тунел, който обаче ми се стори непознат. Линиите и крепежните елементи бяха метални, светлините в тунела изглеждаха различни, това вече не бяха трепкащи пламъчета, а фосфоресциращи тръби, хвърлящи потискащо зеленикаво сияние. После излязохме от тунела и се озовахме на перон и тогава разбрах причината за всички тези промени: вече не бяхме в деветнайсети век, нито дори в двайсети. Тълпата от бежанци бе изчезнала, станцията бе почти пуста. Витата стълба, по която се бяхме спуснали, бе изчезнала, заменена от ескалатор. Ярки светещи табели висяха над перона: ВРЕМЕ ДО СЛЕДВАЩИЯ ВЛАК — 2 МИН. На стената имаше постер за филм, който бях гледал в началото на лятото, малко преди да умре дядо.

Бяхме оставили зад нас 1940-а. А аз се върнах в настоящето.

Някои от децата оглеждаха всичко това с почуда и страх, че ще остареят за броени минути, но за повечето шокът от внезапното попадане в плен бе твърде силен, за да бъде заглушен от едно пътуване до настоящето. Те се страхуваха, че ще им бъдат изтръгнати душите, а не от посивели коси и сбръчкана кожа.

Войниците ни оградиха в средата на перона, където останахме да чакаме влака. Зад нас се чу тракане на токове. Погледнах през рамо и видях приближаващ се полицай. Зад него от ескалатора тъкмо слизаха още трима.

— Ей! — извика Инок. — Полицай, насам!

Войникът го сръга в слабините и той се преви.

— Всичко наред ли е? — попита първият полицай.

— Те ни отвлякоха! — оплака се Бронуин. — Това не са истински войници, а…

После и тя получи удар в корема, макар че не изглеждаше да ѝ е причинил особена болка. Това, което я спря да продължи, бе самият полицай, който си свали огледалните очила и отдолу се показаха снежнобели очни ябълки. Бронуин неволно отстъпи назад.

— Един съвет — рече полицаят. — Не чакайте помощ отникъде. Приемете го и така ще ви е по-лесно.

Перонът започна да се изпълва с нормални. Войниците ни притискаха от всички страни, но държаха оръжията си скрити.

По релсите със свистене се приближи влак, пълен с пътници. Електрическите му врати се плъзнаха встрани и отвътре се изсипаха хора. Войниците започнаха да ни блъскат към най-близкия вагон, полицаят вървеше отпред и разпръскваше пътниците.

— Намерете си друг вагон! — нареждаше той. — Излизайте!

Пътниците недоволстваха, но се подчиниха. Ала на перона имаше още хора, които искаха да влязат в същия вагон, и когато започнаха да ни бутат, войниците отзад спряха, за да ги задържат. И в този момент настъпи кратка суматоха — вратите понечиха да се затворят, но полицаят ги задържа, докато не зазвуча предупредителен сигнал, войниците ни тикаха напред толкова силно, че Инок се спъна и събори други деца във верижна реакция. Ръцете на сгъваемия човек се оказаха невероятно тънки и той с лекота се освободи от белезниците, твърдо решен да се измъкне, и побягна.

Отекна изстрел, после втори, сгъваемият човек изстена и се просна на земята. Тълпата се люшна, обхваната от паника, хора крещяха и се опитваха да се спасят от стрелбата, и това, което допреди малко бе само объркване, прерасна в тотален хаос.

Войниците ни заблъскаха и заритаха отново към вагона. До мен Ема се съпротивляваше и най-близкият войник пристъпи към нея с намерение да я удари. После видях, че окованите ѝ ръце се озаряват в оранжево сияние, тя посегна назад и го хвана. Войникът рухна на земята с болезнен вик, върху камуфлажната му униформа се появи черна димяща диря с размерите и формата на човешка длан. Втори войник се мушна край мен и вдигна приклад, за да го стовари върху врата ѝ, и без дори да мисля, аз се завъртях и забих рамо в гърба му.

Той се олюля.

Ема разтопи белезниците си, те паднаха от ръцете ѝ в безформена маса от нажежен метал. Войникът насочи пушката си към мен, надавайки гневен вик, но преди да успее да стреля, Ема застана зад него и притисна длани към лицето му. Пръстите ѝ вече бяха толкова нагорещени, че потънаха в плътта на бузите му като в меко масло. Той изпусна пушката и се свлече с писъци.

Всичко това се случи много бързо, само за секунди.

Още двама войници бързаха към нас. Почти всички останали вече бяха във вагона — всички, освен Бронуин и слепите братя, тях никой не си бе направил труда да оковава и сега стояха, уловени за ръце. Като видя, че всеки миг ще ни застрелят, Бронуин направи нещо, на което не предполагах, че е способна при каквито и да било обстоятелства: тя зашлеви по-големия брат през лицето, грабна малкия и го дръпна грубо настрани.

В мига, когато връзката между тях бе прекъсната, те нададоха писък, толкова силен, че се вдигна вятър. Мощното течение се понесе през станцията като торнадо от чиста енергия, издуха назад Ема и мен и строши очилата на войниците. Звукът продължи да набира сила и височина и скоро достигна регистри, от които долавях само едно постоянно ееееееееееееееееее…

Видях, че прозорците на влака се сипят долу, светещите надписи премитаха и угаснаха, фосфоресциращите тръби експлодираха и след миг ние потънахме в непрогледен мрак, след което блеснаха и замигаха в истерично темпо аварийни светлини.

Бях паднал по гръб, от удара почти не можех да си поема дъх, ушите ми пищяха. Нещо ме дръпна назад за яката, встрани от влака, и не помня кога успях да се обърна на четири крака и да започна да се съпротивлявам. През пищенето на ушите се промъкна нечий глас, който викаше: „Не спирай, движи се!“.

Почувствах нещо студено и влажно на тила си, сетне отново ме задърпаха и ме вкараха в телефонна кабина. Ема също беше там, свита на кълбо в ъгъла, в полусъзнание.

— Свий си краката — нареди познат глас и зад гърба ми се появи някакво космато туловище с издадена муцуна и увиснала долна челюст.

Кучето. Адисън.

Свих крака, за да се побера в кабината, възвърнал самообладание колкото да се движа, но недостатъчно, за да говоря. Последното, което видях при едно от тези мъчителни червени премигвания, бе как натикват мис Рен във вагона и вратите се затварят — зад разбитите прозорци бяха всички мои приятели — под дулата на автомати, заобиколени от мъже с бели очи.

Влакът изрева в мрака и изчезна.

* * *

Събудих се от език, ближещ лицето ми.

Кучето.

Вратата на кабината бе затворена и ние тримата седяхме притиснати вътре.

— Ти припадна — съобщи кучето.

— Откараха ги — промълвих с мъка.

— Да, но не бива да оставаме тук. Те ще се върнат за теб. Трябва да вървим.

— Съмнявам се, че имам сили да се изправя.

Носът на кучето бе порязан, едното му ухо висеше безпомощно. Каквото и да бе правило тук, то също бе преминало през онзи ад.

Нещо ме гъделичкаше по крака, но бях твърде уморен, за да погледна какво е. Главата ми тежеше като канара.

— Не заспивай отново — предупреди ме кучето, после се обърна към Ема и започна да ближе лицето ѝ.

Отново онова гъделичкане. Този път се извъртях и посегнах с ръка.

Беше моят телефон. Моят телефон вибрираше. Не можех да повярвам. Извадих го от джоба. Батерията бе почти на нула, сигналът едва доловим. На екранчето пишеше: Татко (177 пропуснати повиквания).

Ако не бях толкова замаян, навярно нямаше да се обадя. Всеки момент на станцията можеха да се върнат мъже с оръжия и да ни довършат. Крайно неудобно време за разговори с баща ми. Но аз не мислех ясно и тъй като телефонът ми звънеше, старият павловски инстинкт ме подтикна да отговоря.

Натиснах копчето за отговор.

— Ало?

Сподавен вик на другия край. После:

— Джейкъб? Ти ли си?

— Аз съм.

Сигурно съм звучал ужасно. Гласът ми беше прегракнал и едва шепнех.

— О, боже, о, боже, о, боже — заповтаря баща ми. Не беше очаквал да отговоря, сигурно вече ме е смятал за мъртъв, но се обаждаше по някакъв машинален инстинкт, който не можеше да изключи. — Аз не зная… къде си… какво стана… къде си, синко?

— Добре съм — отвърнах. — Жив съм. В Лондон.

Не зная защо му казах последното. Предполагам, че съм му дължал поне частица от истината.

После той явно отдели ухо от слушалката, защото го чух да казва на някого друг:

— Джейкъб е! Той е в Лондон! — Сетне пак на мен: — Мислехме, че си мъртъв.

— Зная. Искам да кажа, не съм изненадан. Съжалявам, че заминах по този начин. Надявам се да не съм ви изплашил прекалено много.

— Изплаши ни до смърт, Джейкъб. — Баща ми въздъхна, протяжен и разтреперан звук, който звучеше едновременно като облекчение, отчаяние и недоверие. — С майка ти също сме в Лондон. След като полицията не успя да те открие на острова… както и да е, това няма значение, кажи ни само къде си и ще дойдем да те вземем!

Ема се размърда. Отвори очи, погледна ме замаяно, сякаш се намираше дълбоко в себе си и надничаше иззад километри мозък и плът. Адисън каза:

— Добре, много добре, сега остани с нас — и започна да ѝ ближе ръката.

— Не мога да се върна, татко — продължих разговора по телефона. — Не искам да те забърквам в това.

— О, боже, знаех си. Вземаш наркотици, нали? Виж, с когото и да си се забъркал, ние можем да ти помогнем. Няма да замесваме полицията. Просто искаме да се върнеш.

За миг светлините в главата ми угаснаха и когато се върнаха отново, почувствах толкова силна болка в стомаха, че изпуснах телефона.

Адисън вдигна рязко глава към мен.

— Какво има?

Това беше моментът, в който видях един дълъг черен език да се притиска към външната страна на стъклото. Към него бързо се присъедини втори, после и трети.

Гладният. Размразеният гладен. Беше ни проследил.

Кучето не го виждаше, но с лекота можеше да разчете какво става по изражението ми.

— Някой от тях, нали?

Произнесох безгласно „да“ и Адисън се сви в ъгъла.

— Джейкъб? — слабият глас на баща ми от телефона. — Джейкъб, там ли си?

Езиците започнаха са се увиват около кабината, сякаш ни обкръжаваха. Не знаех какво да направя, а само че трябва да направя нещо, затова свих крака, подпрях се с длани на стените и се надигнах.

И ето че се озовах лице в лице с него. Езиците стърчаха от разчекнатата му черна уста. Очите му бяха черни и ронеха черни сълзи, докато ме гледаха, на сантиметри от другата страна на стъклото. Гладният издаде нисък, гърлест звук, който накара стомаха ми да се обърне наопаки, и аз почти поисках чудовището да ме убие, за да се освободя от тази мъчителна болка.

Кучето излая в лицето на Ема.

— Събуди се! Трябваш ни, момиче! Направи твоя огън!

Но Ема не можеше нито да говори, нито да стане и ние бяхме сами в цялата станция, ако се изключеха две жени с шлифери, които бавно отстъпваха, стиснали гнусливо носове заради вонята на гладния.

И после кабината — цялата кабина заедно с нас — се люшна на една страна, после на друга и аз чух как болтовете, с които бе прикрепена за пода, скърцат и се късат. Гладният ни повдигна бавно от земята — първо на десет сантиметра, на трийсет, на шейсет, — за да ни удари отново, разбивайки стъклата, които се посипаха върху нас.

Сега вече нямаше нищо между него и мен. Нито сантиметър стъкло. Езиците му се мушнаха в кабината, усукаха се около ръката ми, около кръста, после около шията и притискаха все по-силно и по-силно, докато вече не можех да дишам.

Вече не се съмнявах, че ще умра. И тъй като бях мъртъв и нищо не можеше да се направи, спрях да се съпротивлявам. Отпуснах всички мускули, затворих очи и се отдадох на болката във вътрешностите си, която разцъфна като хиляди фойерверки.

Тогава се случи нещо странно — болката изчезна. Всъщност се премести и се превърна в нещо друго. Аз влязох в нея, тя ме обгърна и под клокочещата ѝ повърхност открих спокойствие и тишина.

Шепот.

Отворих отново очи. Гладният беше застинал неподвижно и ме гледаше. Отвърнах безстрашно на погледа му. Зрението ми бе влошено от липсата на кислород и пред погледа ми танцуваха черни петна, но не усещах болка.

Хватката на шията ми отслабна. Поех си дъх, за пръв път от няколко минути, дълбоко и спокойно. А след това шепотът, който открих в себе си, се премести от стомаха през гърлото до устните и се превърна в звук, който не наподобяваше някакъв език, ала въпреки това вътрешно разбирах значението му.

Назад.

Дръпни се.

Гладният прибра езиците си. Гаврътна ги в зейналата си паст и тракна с челюсти след тях. Наклони леко глава — жест, който почти наподобяваше подчинение.

А след това седна.

Ема и Адисън ме гледаха от пода, изненадани от внезапното ми спокойствие.

— Какво стана? — попита кучето.

— Отиде ли си?

— Не, но вече няма да ни нарани.

Кучето не попита откъде го зная, само кимна, успокоено от увереността в гласа ми.

Отворих вратата на кабината и помогнах на Ема да стане.

— Можеш ли да вървиш? — попитах я. Тя ме прегърна през кръста, опря се на мен и двамата пристъпихме. — Няма да те оставя — рекох. — Каквото и да смяташ.

— Обичам те, Джейкъб — прошепна тя в ухото ми.

— Аз също те обичам — отвърнах шепнешком.

Наведох се и вдигнах телефона.

— Татко?

— Какъв беше този шум? Кой е с теб?

— Тук съм. Всичко е наред.

— Не, не е. Стой където си.

— Татко, трябва да вървя. Съжалявам.

— Почакай. Не затваряй. Джейк, ти си объркан.

— Не. Аз съм като дядо. Имам това, което имаше той.

Пауза, после:

— Моля те, ела си у дома.

Поех си дъх. Имаше толкова много неща, които да му кажа, и толкова малко време. Това щеше да свърши работа:

— Надявам се, че ще мога някой ден да се върна у дома. Но преди това трябва да свърша някои неща. Искам само да знаеш, че ви обичам с мама и не правя това, за да ви причиня болка.

— Ние също те обичаме и ако е заради наркотици, или каквото е там, да знаеш, че не ти се сърдим. Ще ти помогнем да си стъпиш на краката. Както казах, сега си объркан.

— Не, татко. Аз съм необикновен.

След това затворих телефона и говорейки на език, който не знаех, че зная, наредих на гладния да стане.

Послушен като сянка, той се изправи.

1

Превод Константин Величков. — Б.р.

Content

Рансъм Ригс
Градът на гладните
Книга втора за чудните деца на мис Перигрин

Първа част

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Втора част

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

1