Рансъм Ригс

Библиотеката на душите

На майка ми

На земята на краите, на морето дълбините,

и на тъмнината дните, избра ти и трите.

Е. М. Форстър[1]

Речник на ЧУДАТИТЕ ТЕРМИНИ

Чудати — потаен клон на всякакви видове, човешки или животински, които са надарени — и прокълнати — със свръхестествени способности. Уважавани в древни времена, внушаващи страх и преследвани в наши дни, чудатите са изгнаници, които се спотайват в сенките.

Примка — ограничен район, в който един и същи ден се повтаря до безкрайност. Създавани и поддържани от имбрините за убежища на техните чудати повереници от всякакви опасности, примките могат да отлагат безкрайно процеса на стареене на обитателите им. Но намиращите се в примки в никакъв случай не са безсмъртни — всеки ден, който „прескачат“, е дълг, който се отлага и трябва да се плати чрез ужасно забързано стареене, в случай че се задържат твърде дълго вън от тяхната примка.

Имбрини — променящи формата си матриарси на чудатото съсловие. Могат да се преобразяват по своя воля в птици, да манипулират времето, ала основната им функция е да опазват чудатите деца. На старочудатски език думата имбрин (произнася се имм-бринн) означава „въртене“ или „кръг“.

Гладни — чудовищни бивши чудати, жадуващи да погълнат душите на някогашните си събратя. Тези съсухрени, наподобяващи трупове създания притежават мощни челюсти, в които се побират три мускулести езика като пипала. Крайно опасни са, тъй като са невидими за всички, с изключение на единици чудати, от които Джейкъб Портман е единственият известен сред живите. (Починалият му дядо е бил също такъв.) Гладните не могат да проникват в примките, което е и причината в тях да се укриват чудати (но това напоследък претърпя промяна).

Гадини — когато един гладен погълне достатъчно чудати души, той се превръща в гадина, която е видима за околните и изглежда като напълно нормално същество във всички отношения, освен в едно — очите му са снежнобели и лишени от зеници. Умни, манипулативни, умеещи да се сливат с тълпата, гадините от години проникват успешно в обществата на нормалните и чудатите. Те провеждат дългогодишна кампания с убийства, всяване на страх и отвличания сред чудатите, използвайки гладните за свои чудовищни помощници. Крайната им цел е да си отмъстят на чудатите и да поемат контрол върху обществото им.

Първа глава

Чудовището се намираше на един език разстояние, с очи, втренчени в гърлата ни, и съсухрен ум, изпълнен с милели за убийство. Гладът му за нас изпълваше въздуха с електричество. Гладните се раждат с жаждата да поглъщат душите на чудати, а ние бяхме подредени пред този като бюфет — хапката Адисън, изправен храбро в краката ми с щръкнала опашка; Ема, опряла се на рамото ми, все още твърде замаяна от удара, за да е в състояние да произведе нещо повече от пламъче колкото горяща клечка; гърбовете ни, долепени до стената на будката. Отвъд този зловещ кръг станцията на метрото наподобяваше преживял взрив нощен клуб. От разкъсаните тръби фучеше пара и се стелеше на призрачни завеси. Под тавана, висящи на жици, се поклащаха избити табла. Море от натрошено стъкло бе заляло релсите и трептеше с трескавото сияние на червените аварийни светлини, подобно на широк цял хвърлей дискоглобус. Бяхме като в капан — непробиваема стена от едната страна, дълбоко до глезените поле от строшени стъкла от другата, на две крачки от една твар, чийто единствен естествен инстинкт бе да ни разкъса, — ала въпреки това гладният не предприемаше нищо, за да скъси дистанцията. Изглеждаше сякаш се е сраснал с пода, полюшваше се върху крайниците си като пияница или сомнамбул с увиснала мъртвешка глава и змийско гнездо от езици, които бях съумял да приспя.

Аз. Ето кой го бе направил. Джейкъб Портман, момчето от Никъде, Флорида. Гладният все още не се бе разправил с нас — този ходещ ужас, сътворен от мрак и кошмари, изтръгнати от сънищата на малки деца — само защото аз бях поискал така. Бях му казал, незнайно как, да размотае езика от шията ми. „Назад — бях му рекъл. — Стой мирно.“ На език, създаден от звуци, за които не знаех, че човешка уста би могла да произнесе, ала въпреки това се бе случило. Очите му ме изпиваха, докато тялото се подчиняваше. По някакъв начин бях укротил кошмара, бях го омагьосал. Но спящите неща се пробуждат и заклинанията губят сила, особено ако са произнесени случайно, и аз вече усещах кипящата енергия на гладния под привидно спокойната повърхност.

Адисън ме побутна с нос по крака.

— Ще дойдат и други гладни. Това чудовище ще ни пусне ли да преминем?

— Говорѝ му пак — помоли Ема със замаян и провлачен глас. — Кажи му да се разкара.

Потърсих думите, ала те се бяха запилели нейде.

— Не зная как.

— Направи го преди минутка — припомни ми Адисън. — Звучеше като че в теб се е вселил демон.

Преди минута, преди да зная, че мога и е по силите ми, думите се спотайваха на върха на езика ми и сякаш нямаха търпение да бъдат произнесени. Сега, когато ги търсех отново, беше като да се опитваш да хванеш риба с голи ръце. Всеки път, когато я докосваш, тя се изплъзва от ръцете ти.

— Върви си! — извиках.

Ала думите бяха на английски. Гладният не помръдна. Изпънах гръб, втренчих се в мастиленочерните му очи и опитах отново.

— Махай се оттук! Остави ни на мира!

Пак на английски. Гладният завъртя глава като любопитно куче, ала инак бе неподвижен като статуя.

— Отиде ли си? — попита Адисън.

Останалите не знаеха отговора, защото само аз можех да го видя.

— Още е тук — отвърнах. — Не зная къде бъркам.

— Няма значение — обади се Ема. — Няма начин да се разбереш с гладен. — Тя протегна ръка и се опита да разпали пламък, ала се чу само слабо пращене. Усилието я изтощи още повече. Прихванах я по-здраво през кръста, за да не се свлече.

— Запази си силите, кибритче — посъветва я Адисън. — Сигурен съм, че ще ни трябват.

— Ще го нападна с голи ръце, ако се наложи — заяви Ема. — Трябва да намерим другите, преди да е станало твърде късно.

Другите. Все още бяха пред очите ми, ала образът им избледняваше върху релсите — хубавите, но смачкани дрехи на Хорас, Бронуин, силна и безпомощна пред пушките на гадините, замаяният от взрива Инок, Хю, който бе използвал суматохата след избухването, за да смъкне обувките с тежести на Олив в опит да ѝ помогне да отлети, самата Олив, уловена за глезена и дръпната надолу, преди да успее да се отдалечи. Помнех разкривените им от ужас лица, докато ги натикваха под дулата на пушките във вагона. Бяха изчезнали сега, заедно с мис Рен, заради чието издирване едва не бяхме загинали, и навярно се носеха из лондонските вътрешности към една участ, по-лоша дори от смъртта. „Твърде късно е вече“ — рекох си аз. Беше твърде късно още в часа, когато войниците на Каул нахлуха в нашето сковано от ледове убежище. Беше твърде късно в нощта, когато взехме злия брат на мис Перигрин за нашата любима имбрин. Но аз си дадох клетва, че ще намерим нашите приятели и нашата имбрин каквото и да ни струва това, дори да открием само изстиналите им трупове — дори ако това означава да подредим нашите тела до техните. Бях решен на всичко.

И така — някъде сред раздирания от проблясъци мрак трябваше да има изход към улицата. Врата, стълба, ескалатор, щеше да е някъде на отсрещния край. Но как да стигнем до него?

— Разкарай се от пътя ми! — извиках на гладния решен да опитам за последно.

На английски, разбира се. Гладният изпръхтя като крава, но не помръдна. Нямаше полза. Думите си бяха отишли.

— План Б — обявих. — Щом не иска да ми се подчини, ще го заобиколим с надеждата, че ще стои мирно.

— Ще го заобиколим накъде? — попита Ема.

Въпросът беше основателен, защото после трябваше да прекосим купчина от натрошени стъкла, които щяха да нарежат голите прасци на Ема и лапите на Адисън. Бих могъл да взема кучето на ръце, но пак оставаше въпросът с Ема. Бих могъл да се въоръжа с някое заострено парче стъкло и да промуша с него чудовището в окото — способ, който веднъж вече ми бе послужил, — ала не успея ли да го убия с първия удар, то сигурно щеше да се пробуди и да ни довърши. Единственият друг път бе през малкото, чисто от стъкла пространство между гладния и стената. Беше много тясно — не повече от стъпка, стъпка и половина. Трябваше да се промушим, притискайки гърбове в стената. Безпокоях се, че ако се приближим прекалено близо до гладния или, което щеше да е още по-лошо, ако случайно го докоснем, това ще окаже влияние върху крехката невидима примка, с която го бях укротил. Но тъй като не разполагахме с криле, за да профучим над главата му, това бе едничката ни възможност.

— Ще можеш ли да пристъпваш? — попитах Ема. — Или поне да подскачаш на един крак?

Тя присви колене, поотпусна ръката ми и прецени силите си.

— Мога да куцукам.

— Тогава ето какво ще сторим, ще се мушнем край него, с гърбове, опрени в стената, през ей онази пролука. Мястото не е широко, но ако сме внимателни…

Адисън разбра какво имам предвид и се дръпна умърлушено назад в будката.

— Мислиш ли, че би трябвало да го доближаваме?

— Вероятно не.

— Ами ако се събуди, докато ние…

— Няма — прекъснах го с престорена увереност. — Само не прави резки движения и в никакъв случай не го докосвай.

— Сега ти си ни очите — изсумтя Адисън. — Птиците да са ни на помощ.

Избрах едно дълго нащърбено парче стъкло от пода и го пуснах в джоба си. После всички доближихме стената, опряхме гърбове в студените плочки и се запромъквахме към гладния. Очите му се местеха заедно с мен. Само след няколко крачки бяхме обгърнати от непоносима смрад, от която очите ми се насълзиха. Адисън се закашля, а Ема притисна нослето си с длан.

— Само още малко — подканих ги с глас, изтънял заради измамното ми спокойствие. Измъкнах стъклото от джоба си и го стиснах за широкия край, сетне направих една, после още една крачка. Бяхме толкова близо, че можех да докосна гладния с протегната ръка. Той гледаше право в мен, съпротивлявайки се с всеки нерв на неуверената ми хватка.

— Не мърдай — произнесох едва чуто на английски. — Ти ми принадлежиш. Под моя власт си. Не мърдай.

Поех дъх, за да прибера гърди, притиснал гръбнак в стената, и се запромъквах странично като рак през тясната пролука покрай чудовището.

— Стой мирно — мърморех на английски. — Добро момче.

* * *

Прекосихме завесата от па̀ра и пред нас изникна ескалатор с неподвижни стъпала заради спрялото електричество. Беше обгърнат от мъждивото сияние на дневна светлина, подканящ пратеник от външния свят. Светът на живите, светът на настоящето. Светът, където бяха моите родители. Те бяха тук, и двамата, в Лондон, вдишваха същия въздух. На една крачка от мен.

„О, здравейте!“

Немислимо. Още по-немислимо бе, че само преди пет минути бях казал на баща ми всичко. Или поне версията от бележките на Клиф — „Аз съм като дядо Портман. Аз съм необикновен“. Те нямаше да разберат, но сега поне знаеха. Така отсъствието ми нямаше да прилича на предателство. Все още чувах гласа на баща ми, молещ да се завърна у дома, и докато куцукахме към светлината, трябваше да се преборя с един внезапно възникнал импулс да се освободя от ръката на Ема и да се втурна към тях — да избягам от този задушлив мрак, да открия родителите си и да поискам от тях прошка, а след това да пропълзя в мекото им легло в хотела и да заспя.

Ала това бе най-немислимото от всичко. Никога не бих го направил: обичах Ема и ѝ го бях казал, не бих я изоставил за нищо на света. И не защото бях храбър, благороден или рицар по дух. Не съм нито едно от тези неща. Страхувах се, че ако я изоставя, това ще ме разкъса на две.

И другите — другите! Нашите нещастни, обречени приятели. Трябваше да ги намерим — но как? На станцията не се бе появявал влак след онзи, който ги откара, и след взрива и изстрелите, разтърсили подземието, бях сигурен, че няма и да дойде друг. Оставаха ни две възможности, всяка една по-ужасна от другата — да тръгнем пеша след тях през тунелите с надеждата, че няма да срещнем гадини, или да се изкатерим по ескалатора и да се изправим срещу онова, което ни чака горе — най-вероятно „групата за почистване“ на гадините. И там да потърсим късмета си.

Знаех коя възможност предпочитам. Беше ми писнало от ски горения в мрака, още повече от гадини.

— Да се качваме горе — подканих и побутнах Ема към стълбите на застиналия ескалатор. — Ще потърсим някое безопасно местенце, където да обмислим какво да правим нататък, докато ти се възстановяваш.

— В никакъв случай! — възрази тя. — Не можем просто така да зарежем другите. Няма значение как съм.

— Не ги изоставяме. Но да бъдем реалисти. Сега сме ранени и безпомощни, другите сигурно са на много мили от нас, някъде из подземната мрежа, на път за един бог знае къде. Как смяташ, че ще ги открием?

— Както намерих вас — обади се Адисън. — С носа си. Виждате ли, чудатите създания излъчват собствена миризма, каквато кучетата от моя вид могат да надушват отдалече. По някаква случайност всички вие се оказахте от една особено силно намирисваща порода. Предполагам, че това се подсилва от страха, а и от пропускането на няколко бани…

— Да тръгваме тогава след тях! — прекъсна го Ема.

Тя ме задърпа с неочаквана сила към релсите. Възпротивих се и за малко се сборичкахме като при теглене на въже.

— Не, не, не бива, може влаковете още да вървят и ако тръгнем пешком през тунелите…

— Не ми пука дали е опасно. Няма да ги изоставя.

— Не само, че е опасно, но е и безсмислено. Ема, кой знае къде са сега.

Тя освободи ръката си и продължи да куцука към релсите. Последвах я, като се препъвах.

— Кажи нещо — прошепнах на Адисън и заобиколих да ѝ препреча пътя.

— Боя се, че той е прав. Ако ги последваме пеша, миризмата на нашите приятели ще се разсее далеч, преди да съумеем да ги открием. Дори моите изключителни способности имат граница.

Ема втренчи очи в тунела, сетне ги извърна към мен и видях измъченото ѝ лице. Протегнах ръка.

— Моля те, откажи се. Това не значи, че ще ги изоставим.

— Добре — рече тъжно тя. — Добре.

Но тъкмо когато се отправихме към ескалатора, откъм релсите долетя вик.

— Ей, насам!

Гласът, макар и слаб, ми бе познат — с руски акцент. Това беше сгъващият се човек. Впих поглед в тъмнината и едва успях да различа проснатото му върху релсите тяло с вдигната ръка. Бяха го простреляли в мелето и си бях помислил, че гадините са го натикали с останалите във вагона. Но той си лежеше там и ни махаше.

— Сергей! — проплака Ема.

— Познавате ли го? — попита с нескрито подозрение Адисън.

— Той е от чудатите бежанци на мис Рен — обясних и в този момент откъм повърхността долетя далечен вой на сирена, който ме накара да настръхна. Задаваха се нови злочестия — може би завоалирани като помощ — и аз се опасявах, че единственият ни изход скоро ще бъде блокиран. Но от друга страна, нима можехме да го изоставим?

Адисън изприпка при проснатия мъж, заобикаляйки купчините стъкла. Ема ми подаде ръка и ние го последвахме. Сергей лежеше на хълбок, бе посипан със стъкла и облян в кръв. Куршумът бе попаднал в някой от важните органи. Телените му очила се бяха смачкали и той се опитваше да ги нагласи на носа си, за да ме разгледа по-добре.

— Чудо, истинско чудо — дочух пресипналия му глас, изтънял като разреден чай. — Чух те да говориш на езика на чудовището. Истинско чудо.

— Ни най-малко — рекох, като коленичих. — Защото го изгубих. Няма го.

— Ако една дарба е в теб, тя е там завинаги.

Откъм ескалатора се чуха стъпки и гласове. Разчистих стъклата, за да подпъхна ръце под него.

— Идваш с нас — заявих.

— Оставете ме — изохка сподавено той. — Скоро ще напусна този свят…

Не обърнах внимание на протестите му, прихванах го по-здраво и го вдигнах. Беше дълъг като въжена стълба и лек като перце, и аз го държах в обятията си сякаш е едно голямо бебе с мършави крака, увиснали през лакътя ми, и люшкаща се на рамото ми глава.

Две фигури се спуснаха с трополене по ескалатора и спряха долу, озарени от бледата дневна светлина, оглеждаха се в мрака. Ема посочи пода и ние се приведохме, надявайки се, че няма да ни видят — че са само обикновени хора, слезли да вземат влака, — ала след това чухме писукането на радиостанциите, а блесналите в ръцете им прожектори накараха светлоотразителните им жилетки да засияят.

Можеха да са от спасителен екип или гадини, облечени като тях. Не знаех със сигурност, докато не видях да свалят тъмните си очила.

Разбира се.

Току-що възможностите ни бяха намалели наполовина. Сега ни оставаше само тунелът. Не бихме могли да ги надбягаме, ранени и изтощени, но докато не ни виждат, все още съществуваше надежда да им се изплъзнем. А те продължаваха да се озъртат сред хаоса в разрушената станция. Сноповете на прожекторите им се кръстосваха по пода. Двамата с Ема отстъпихме по релсите. Ако можехме само да се шмугнем незабелязано в тунела… По дяволите, Адисън не помръдваше!

— Идвай — просъсках.

— Това са шофьори на линейка, а този човек се нуждае от помощ — каза той твърде високо и в същия миг светлините подскочиха и се насочиха към нас.

— Останете на място! — нареди един от мъжете и извади пистолет от кобура, а вторият заговори по радиостанцията.

И тогава едно след друго се случиха две неща. Първото беше, че точно когато възнамерявах да пусна сгъващия се човек на релсите и да скоча след него заедно с Ема, от вътрешността на тунела долетя оглушително изсвирване и мракът бе разцепен от прорязващ лъч. Внезапно подухналият вятър бе предизвикан, разбира се, от влак, който летеше по релсите въпреки взрива. Второто бе възвестено от болезнено свиване на червата ми и то означаваше, че гладният се е освободил и сега се носи към нас. Миг след като го почувствах, аз го видях, той идеше с подскачащи черни бърни, от които във въздуха се виеха ужасните му езици.

Бяхме приклещени. Побегнем ли към стълбите, щяхме да бъдем застреляни или пребити. Ако скочим на релсите, щеше да ни сгази влакът. Не можехме да избягаме с влака, тъй като щяха да минат поне десетина секунди, преди да спре, дванайсет, за да се отворят вратите, и още десет, преди да се затворят отново, а дотогава щяхме да сме мъртви. Ето защо направих това, което правех, когато ми липсваха идеи — погледнах към Ема. По отчаяното изражение на лицето ѝ виждах, че разбира колко е безнадеждно положението ни, а по начина, по който бе стиснала челюсти — че въпреки това е готова да действа. Едва когато пристъпи напред, разперила пред себе си ръце, си спомних, че тя не вижда гладния. Опитах се да я предупредя, посегнах да я спра, ала не можех да я хвана и задържа, без да изпусна сгъващия се човек, и в този момент Адисън вече беше до нея и лаеше към гадината, а Ема се мъчеше напразно да запали огън — искра, нова искра, после нищо, досущ изчерпала горивото си запалка.

Гадината избухна в смях, дръпна ударника на пистолета и се прицели в нея. Гладният се носеше към мен, надавайки вой, сякаш се състезаваше с воя на влака и скърцането на спирачките. Изведнъж разбрах, че краят е близо и че не мога да направя нищо, за да го спра. В този момент нещо в мен се отпусна и щом това стана, болката, която изпитвах, когато наблизо имаше гладен, също почти се стопи. Тази болка бе като пронизително стенание и веднага щом изчезна, аз открих стаен под нея друг звук, шепот на границата на съзнанието.

Дума.

Гмурнах се към нея. Обгърнах я с ръце. Поех дъх и я извиках с цяло гърло като екзалтиран победител в турнир.

— Него — изкрещях на непознат за мен език. Беше само кратко словосъчетание, ала съдържаше цели томове от информация и резултатът бе мигновен още щом изхвърча с тракане от гърлото ми. Гладният спря да тича — замръзна на място, краката му се плъзнаха, сетне се завъртя рязко на една страна и изстреля език, който профуча над перона и се усука три пъти около крака на гадината. Мъжът се олюля и изстрелът отхвърча към тавана, след това бе преобърнат с главата надолу и започна да размахва ръце и да крещи, увиснал във въздуха.

Бяха необходими няколко секунди, преди другарите ми да осъзнаят какво става. Докато стояха сащисани, а втората гадина говореше припряно по радиостанцията, чух вратите на вагона зад гърба ми да се отварят със свистене.

Ето го нашия миг.

— Хайде! — извиках и те ме послушаха. Ема закуцука, Адисън се омота в краката ѝ, а аз, понесъл обляния в кръв сгъващ се човек през вратата. Накрая всички се озовахме във вагона.

Отекнаха нови изстрели, гадината стреляше слепешката по гладния.

Вратата се затвори до половината, сетне подскочи назад и се разтвори докрай.

— Освободете вратите, ако обичате — произнесе ведър глас от запис.

— Краката му! — извика Ема и посочи обувките на ранения сгъващ се човек, които стърчаха навън през вратата. Дръпнах го още навътре, а през това време увисналата гадина пусна още няколко куршума, докато гладният се отегчи от него и го запокити към стената, където той се свлече в безжизнена купчина.

Втората гадина хукна към изхода.

„Него също“, опитах се да кажа, но бе твърде късно. Вратите се затвориха, влакът се разтресе и потегли.

Огледах се, доволен, че вагонът, в който се намирахме, е празен. Какво ли щяха да си помислят за нас нормалните хора?

— Добре ли си? — попитах Ема. Тя се надигна, като дишаше тежко, втренчила очи в мен.

— Благодарение на теб — изтъкна. — Наистина ли накара гладния да стори това?

— Мисля, че да — отвърнах, но не вярвах съвсем в казаното.

— Невероятно — промърмори тихо тя. Не можах да определя дали е изплашена, впечатлена, или и двете.

— Дължим ти живота си — заяви тържествено Адисън и отърка нос в ръката ми. — Ти си много специално момче.

Сгъващият се човек прихна и когато сведох очи, видях го да ми се усмихва през болезнената маска.

— Видя ли? — попита той. — Нали ти казах. Това е чудо. — Сетне придоби сериозен вид. Сграбчи ръката ми и пъхна в нея малка хартийка. Беше фотография. — Жена ми и детето — обясни. — В ръцете на врага са много отдавна. Ако намерите другите, може би…

Погледнах снимката и се стъписах. Беше фотография на жена, държаща бебе, и Сергей очевидно я бе носил много време в портфейла си, защото бе доста смачкана, вероятно е била спасена от пламъци, но излагането на толкова силна топлина бе сгърчило и напукало иначе приятните лица. Никога досега Сергей не бе споменавал семейството си, говореше само за събирането на армия от чудати — да тръгнем от примка на примка и да вербуваме оцелели от чистките и рейдовете. Никога не ни бе казвал за какво му е нужна тази армия, но сега вече знаех — за да си ги върне.

— И тях ще намерим — обещах.

И двамата знаехме, че обещанието е пресилено, но тъкмо от подобни думи се нуждаеше сега.

— Благодаря ти — промълви той и се отпусна в локвата кръв.

— Не му остава още много — отбеляза Адисън и се приближи, за да близне Сергей по лицето.

— Може би ще имам достатъчно топлина да обгоря раната — предложи Ема. Тя се наведе към него и започна да търка ръце.

Адисън опря нос в корема на проснатия мъж.

— Тук. Тук е ранен. — Ема положи длани от двете страни на мястото и когато из въздуха се разнесе цвърчене на горяща плът, усетих, че ми призлява. Погледнах през прозореца. Все още излизахме от станцията, забавени вероятно от отломките върху релсите. Трепкащите аварийни светлини озаряваха от време на време сцената отвън. Заровеното в стъкла тяло на мъртвата гадина. Смачканата телефонна будка, откъдето се бяхме измъкнали. Гладният — чийто силует ме накара да трепна изплашено, — който подтичваше по перона след нас, няколко вагона по-нататък, с небрежните движения на човек, излязъл да потренира.

— Спри. Остани там — извиках към прозореца, но се получи на английски. Усещах главата си замаяна, изпитвах лека, надигаща се болка от набиращия сила вой.

Влакът ускори и ние навлязохме в тунела. Опрях лице на стъклото и извих очи назад за последен поглед. Беше тъмно, пак тъмно и после, в ярък проблясък като от светкавица на фотоапарат, зърнах гладния в моментно, застинало изображение — той летеше, отделил крака от перона и уловил с език перилата на последния вагон.

Чудо. Проклятие. В този момент не можех да видя разликата.

* * *

Улових го за краката, Ема го хвана за ръцете и двамата го положихме внимателно на седалката, където сгъващият се човек остана да лежи в безсъзнание под рекламата за домашно приготвена пица. Не можехме да го оставим да издъхне на пода — ако това го очакваше.

Ема повдигна нагоре тънката риза.

— Кървенето е спряло — докладва тя, — но той ще умре, ако не го откараме скоро в болница.

— Навярно и там ще умре — възрази Адисън. — Особено в болница в настоящето. Помисли си — ако дойде на себе си след три дни, излекуван от раната, ще е остарял със сто и само птиците знаят колко години.

— Така е — съгласи се Ема. — Но от друга страна, доста бих се изненадала, ако след три дена някой от нас е още жив в каквото и да било състояние. Не зная обаче какво друго бихме могли да направим за него.

И друг път бях чувал да споменават този краен срок — два до три дена бе най-дългият период за всеки чудат обитател на примка, който би преживял в настоящето, без да започне да остарява. Стигаше им да навестяват сегашното време, но не и да остават дълго, бе достатъчен за пътуване между примките, но прекалено кратък, за да се изкушат да се задържат някъде. Само смелчаците и имбрините си позволяваха разходки из настоящето, по-дълги от няколко часа, последствията от забавянето бяха твърде тежки.

Ема се надигна с болнав вид под неоновата светлина, олюля се и протегна ръка към една от дръжките. Улових я навреме и ѝ помогнах да седне до мен, тя се отпусна на седалката, изтощена до смърт. И двамата бяхме изтощени. Не бях мигвал от дни насам. Не бяхме яли свястна храна от доста време, освен в кратките моменти, когато се бяхме натъпквали като прасета. От непрестанното бягане ходилата ми бяха покрити с плюски и имах чувството, че всеки път, когато говорех на гладния, нещо сякаш се изтръгваше от мен и не знаех как да си го върна обратно. Всичко това ме караше да изпитвам умора и изтощение отвъд всякакви човешки представи. Бях открил неизследвана жила вътре в себе си, нов вътрешен източник на енергия, ала той бе ограничен и изчерпаем, и аз се питах дали като прибягвам до него, не изчерпвам и себе си.

Друг път щях да се тревожа за това. Сега можех само да го добавя към трупащата се купчина от ужаси. Обгърнал с ръка Ема, опитах да намеря в себе си кътче спокойствие, докато главата ѝ се поклащаше на рамото ми. Може би бе проява на егоизъм, но не ѝ казах за гладния, който преследваше нашия влак. Или ще ни убие, или не. Следващия път, когато ни намери — бях сигурен, че ще има следващ път, — или щях да открия думи, за да накарам тези ужасни езици да спрат, или нямаше да успея.

Адисън скочи на седалката срещу нас, побутна ключалката на прозорчето и го отвори с лапа. Във вагона с яростно боботене нахлу въздух с мирис на тунел и бумтенето на влака, а той проточи нос, с блеснал поглед и потрепващи ноздри. За мен миризмата бе неприятна, на застояло, но той явно улавяше нещо повече — нещо, изискващо особена интерпретация.

— Можеш ли да ги подушиш? — попитах.

Кучето ме чу, но известно време не отговаряше, втренчило поглед в тавана сякаш преследваше някаква мисъл.

— Мога — каза накрая. — Усещам техния приятен и свеж полъх.

Дори при тази висока скорост той бе в състояние да долавя остатъчни следи от чудатите, затворени в предния влак. Бях впечатлен и му го казах.

— Благодаря, но не мога да приема изцяло заслугата — отвърна той. — Някой трябва да е отворил и прозорчето на техния вагон, инак дирята им щеше да е далеч по-слаба. Може би мис Рен го е направила, знаейки, че ще се опитам да ги проследя.

— Тя знае, че си бил тук? — попитах.

— Как ни намери? — присъедини се Ема.

— Само за момент — прекъсна ни малко рязко Адисън. Влакът забавяше пред следващата станция и прозорците присвяткваха като черни и бели квадрати. Той подаде нос през прозорчето и затвори очи, напълно погълнат от заниманието си. — Не смятам, че са слезли тук, но за всеки случай имайте готовност.

Двамата с Ема се изправихме и се опитахме да закрием сгъващия се човек с телата си. За мое облекчение на перона нямаше много пътници. Странно, че изобщо имаше и че влаковете продължаваха да вървят. Сякаш нищо не бе се случило. Сигурно гадините се бяха погрижили за това, надявайки се да захапем стръвта, да се качим във влака и така да улесним залавянето си. Едва ли щеше да е трудно да бъдем забелязани сред пътниците на съвременен Лондон.

— Дръжте се естествено — посъветвах ги. — Сякаш сте оттук.

На Ема това се стори смешно и тя се засмя сподавено. Предполагам, че наистина си беше смешно, след като всъщност не бяхме отникъде и най-малкото оттук.

Влакът спря и отвори врати. Адисън задуши въздуха, когато във вагона влезе жена на средна възраст със зеленикаво палто. Още щом ни съгледа, тя зяпна с уста, обърна се припряно и излезе. „Не. Не, благодаря.“ Не можех да я виня. Бяхме мръсни, изглеждахме странно в старомодните си дрехи, изпоцапани с кръв. Вероятно си е помислила, че сме убили нещастния човечец зад нас.

— Да се държим естествено — повтори Ема и прихна.

Адисън обърна гръб на прозореца.

— На прав път сме — докладва той. — Мис Рен и останалите определено са минали оттук.

— Не са ли слезли на тази станция? — попитах.

— Не мисля. Но ако не ги подуша на следващата станция, ще знаем, че сме се отдалечили.

Вратите се затръшнаха и влакът потегли със скърцане. Готвех се да предложа да потърсим чисти дрехи, когато Ема подскочи до мен, сякаш се бе сетила за нещо.

— Адисън? — повика го тя. — Какво стана с Фиона и Клеър?

Още щом спомена имената им, ме завладя нова вълна на безпокойство. За последен път ги бяхме видели в менажерията на мис Рен, където Фиона бе останала с Клеър, която бе твърде болна, за да пътува. Каул ни бе казал, че е нападнал менажерията и е заловил момичетата, но също така се бе похвалил, че Адисън е мъртъв, значи не можеше думите му да се приемат на доверие.

— Ах — въздъхна Адисън и кимна с тъжен вид. — Боя се, че новините са лоши. Ще ви призная, че донякъде се надявах да не попитате.

Ема пребледня.

— Кажи ни.

— Разбира се. Малко след като вашата група тръгна, бяхме нападнати от банда гадини. Замеряхме ги с армагедонски яйца, сетне се пръснахме и изпокрихме. Едрото момиче с чорлавата коса…

— Фиона — подсказах с разтуптяно сърце.

— Тя използва уменията си с растения, за да ни скрие — сред дърветата и набързо порасли храсталаци. Бяхме толкова добре замаскирани, че на гадините щяха да са им нужни много дни да ни намерят, но те хвърлиха газови гранати и ни принудиха да излезем.

— Газ! — проплака Ема. — Копелетата се заклеха, че никога вече няма да го използват!

— Явно са лъгали — поклати глава Адисън.

Бях виждал снимка на подобна атака в един от албумите на мис Перигрин — гадини със страховити маски с дихателни филтри, изправени небрежно, докато изпускат облаци отровен газ във въздуха. Макар веществото да не беше смъртоносно, то караше дробовете и гърлата да горят, предизвикваше ужасна болка И се говореше, че впримчвало имбрините в птичата им форма.

— След като ни задържаха — продължи Адисън, — разпитаха ни за местонахождението на мис Рен. Преобърнаха наопаки кулата ѝ — търсеха карти, дневници, не зная още какво — и когато нещастната Диердре се опита да ги спре, те я застреляха.

В съзнанието ми изникна издълженото, сладко лице на емурафата с нащърбената ѝ усмивка и аз усетих, че сърцето ми се свива. Що за човек би убил подобно създание?

— Божичко, това е ужасно — възкликнах.

— Ужасно — присъедини се към мен Ема. — А момичетата?

— Гадините заловиха по-малкото — каза с покруса Адисън. — А другото… тя се сборичка с неколцина от войниците, беше близо до ръба на скалата и падна.

Ококорих се.

— Какво? — За миг светът изгуби фокус, сетне го възвърна отново.

Ема застина, но лицето ѝ не издаваше нищо.

— Какво искаш да кажеш, как е паднала? От колко високо?

— Ами там има истинска пропаст. Близо хиляда стъпки. — Той размърда долната си челюст. — Съжалявам.

Отпуснах се с натежало сърце. Ема все още стоеше права, стиснала с побелели пръсти дръжката.

— Не — заяви тя с твърд глас. — Това не може да бъде. Сигурно се е хванала за нещо, докато е падала. Някой клон или издатина…

Адисън оглеждаше наплютия с дъвка под.

— Възможно е.

— Или дърветата долу са омекотили падането, уловили са я като в мрежа! Тя може да им говори, нали знаеш?

— Да — кимна Адисън. — Винаги има надежда.

Опитах се да си представя как ще омекотят падането ми островърхи борове. Не ми се стори възможно. Видях, че и надеждата в очите на Ема бързо загасва, после краката ѝ се разтрепериха, тя пусна дръжката и се тръшна на седалката до мен.

Гледаше Адисън с навлажнени очи.

— Съжалявам за приятелката ти.

Той кимна.

— Аз също за твоята.

— Това нямаше да се случи, ако мис Перигрин бе тук — прошепна Ема. И после сведе глава и заплака тихичко.

Исках да я прегърна, но кой знае защо ми се струваше, че ще се натрапя в едно лично преживяване, ще поискам да стана участник в него, когато то бе само нейно, и вместо това останах загледан в ръцете си, докато тя скърбеше по изгубената приятелка. Адисън също извърна глава от уважение, а може би защото влакът забави, приближавайки следващата станция.

Вратите се отвориха. Адисън подаде глава през прозореца, подуши въздуха на перона, изръмжа по някого, който понечи да влезе, сетне се прибра. Вратите се затвориха, Ема вдигна глава и избърса сълзите си.

Стиснах ръката ѝ.

— Добре ли си? — попитах, съжалявайки, че не можех да измисля нещо по-ободрително.

— Трябва да съм добре, нали? — отвърна тя. — Заради онези, които са още живи.

Някому вероятно би се сторил безчувствен начинът, по който тя отхвърляше болката, но аз я познавах достатъчно добре, за да разбера. Сърцето ѝ бе голямо колкото Франция и онези, които обичаше, се радваха на всеки сантиметър от тази територия — ала размерите ѝ я правеха и опасна. Ако оставеше този океан от чувства да надделее, щеше да бъде смазана. Ето защо трябваше някак да го укроти, да го усмири, да го накара да притихне. Да отнесе най-силната болка на някой остров, където и тя щеше да иде един ден.

— Продължавай — подкани тя Адисън. — Какво стана с Клеър?

— Гадините я отведоха със себе си. Запушиха двете ѝ усти и я натикаха в чувал.

— Но беше жива, нали? — обадих се.

— И хапеше с всички сили. После заровихме Диердре в нашето малко гробище, а аз отпраших за Лондон, за да предупредя мис Рен и вас. Един от гълъбите на мис Рен ме отведе в скривалището ѝ и макар да се зарадвах, когато видях, че сте дошли преди мен, за съжаление, същото направиха и гадините. Обсадата им вече беше започнала и аз бях принуден да гледам безпомощно как щурмуват сградата — е, останалото го знаете. Проследих ви, докато ви извеждаха от подземието. Когато избухна взривът, видях удобна възможност да ви се притека на помощ.

— Благодаря ти за това — рекох, давайки си сметка, че още не бяхме признали колко сме му задължени. — Ако не ни беше издърпал навън, когато…

— Да, добре… да не се занимаваме с потенциално неприятни възможности — прекъсна ме той. — Но в замяна на великодушната ми постъпка се надявах, че ще ми помогнете за спасяването на мис Рен от гадините. Колкото и невероятно да звучи това. Защото, виждате ли, тя значи всичко за мен.

Значи не нас, а мис Рен е искал да спаси от гадините — но възможността за нас е била по-реалистична, по-далече от влака и той е взел светкавичното решение да помогне на този, на когото може.

— Разбира се, че ще ти помогнем — отвърнах. — Не го ли правим вече?

— Да, да — кимна той. — Сигурно си давате сметка, че като имбрин мис Рен е по-ценна за гадините, отколкото чудатите деца, и затова спасяването ѝ може да се окаже по-трудно. Безпокоя се, че ако по някакво чудо имаме късмета да избавим вашите приятели…

— Не, почакай малко — троснах се аз. — Кой казва, че тя е по-ценна…

— Той е прав — намеси се Ема. — Без съмнение нея ще пазят по-зорко от всеки друг. Но ние няма да я изоставим. Никога никого няма да оставим вече. Имаш думата ни на чудати.

Кучето изглеждаше доволно от думите ѝ.

— Благодаря ви — рече той, а после ушите му прилепнаха, сякаш бе доловил нещо. Скочи на седалката, за да надзърне през прозореца, докато навлизахме в следващата станция. — Скрийте се — извика внезапно и се приведе. — Навън има врагове.

* * *

Гадините ни очакваха. Мярнах двама от тях да стоят на перона, облечени като полицаи, сред разпръснатите пътници. Оглеждаха вагоните, докато влакът намаляваше скоростта. Снижихме се под прозорците с надеждата да не ни видят — но си знаех, че това няма да се случи. Онзи с радиостанцията вече им се беше обадил, със сигурност бяха предупредени, че сме в този влак. Оставаше им само да го претърсят.

Влакът спря и хората започнаха да се качват, макар не и в нашия вагон. Рискувах да надзърна през отворените врати и видях една от гадините надолу по перона, крачеше забързано към нас, докато оглеждаше всеки вагон.

— Един от тях идва насам — прошепнах. — Ема, как си с огъня?

— Още никак — отвърна тя.

Той се приближаваше. Беше на четири вагона от нас. На три.

— Тогава се пригответе да бягаме.

Два вагона. И тогава един любезен глас произнесе:

— Внимание, вратите се затварят.

— Задръжте влака! — извика гадината. Ала вратите вече се плъзгаха.

Той пъхна ръка в процепа. Вратите отскочиха назад. Пристъпи вътре — във вагона пред нас.

Погледнах към вратата, която свързваше вагоните. Беше заключена с верига — слава на бога за тези малки чудеса. Вратите се затръшнаха със свистене и влакът потегли. Смъкнахме сгъващия се човек на пода и го издърпахме до едно място, където не можеха да ни видят от съседния вагон.

— Какво можем да направим? — попита Ема. — В момента, когато влакът спре отново, той ще влезе тук и ще ни открие.

— Сигурни ли сме, че е гадина? — подметна Адисън.

— Котките по дърветата ли растат? — отвърна Ема с въпрос.

— Не и в тази част на света.

— Тогава, разбира се, че не сме. Но става ли дума за гадини, една стара поговорка казва: ако не си сигурен, приеми, че е така.

— Добре тогава — рекох. — Отворят ли се отново вратите, хукваме към изхода.

Адисън въздъхна.

— Все бягаме — промърмори с презрение, сякаш бяхме на изискан прием, а някой му предлагаше парче купешко американско сирене. — Няма никакво въображение в това. Не искате ли за разнообразие да опитаме с промъкване? Ще е далеч по-артистично. А после ще се отдалечим, грациозно и небрежно, без да ни забележат.

— Мразя да бягам не по-малко от всеки друг — признах, — но ние с Ема приличаме на свирепи убийци от началото на деветнайсети век, а ти си куче, което носи очила. Няма как да останем незабелязани.

— Не мога да се отърва от тях, докато не започнат да правят кучешки контактни лещи — изсумтя Адисън.

— Къде е онзи гладен, когато ни трябва? — въздъхна нацупено Ема.

— Тича след влака, ако имаме късмет — рекох. — За какво ти е притрябвал?

— Одеве се оказа доста полезен.

— А преди това едва не ни видя сметката — на два пъти! Не, три! Каквото и да е това, с което го контролирам, в него има голяма доза случайност. Само си помисли какво ще стане, ако в някой момент не успея. Мъртви сме.

Ема не отговори, а известно време ме разглежда, сетне ме улови за ръката, покрита с мръсотия, и я целуна нежно веднъж, два пъти.

— Това за какво беше? — попитах изненадан.

— Не се ли досещаш?

— За какво?

— Какво малко чудо си ми ти!

Адисън изпъшка.

— Притежаваш изумителна дарба — прошепна Ема. — Сигурна съм, че ти трябва само малко практика.

— Може би. Но да се упражняваш в нещо означава от време на време да правиш грешки, а при мен това ще е равносилно на убити хора.

Ема стисна ръката ми.

— Когато учиш нещо ново, винаги съществува и елемент на напрежение.

Опитах се да се засмея, но не успях. Сърцето ми се сви при мисълта за злините, които бих могъл да причиня на другите. Усещах тази моя „дарба“ като заредено оръжие, което не знаех как да използвам. По дяволите, нямах представа дори коя страна да насочвам към противника. По-добре да го оставя, отколкото да гръмне в ръцете ми.

Чухме шум в далечния край на вагона и когато погледнахме натам, видяхме, че вратата се отваря. Беше вратата в отсрещния край и през нея влязоха двама тийнейджъри с кожени якета, момче и момиче, които се смееха и си предаваха запалена цигара.

— Ще си имаме ядове накрая! — рече момичето и целуна приятеля си по врата.

Момчето отметна дългия перчем от очите си.

— Аз си имам непрестанно, сладурче — отвърна и тогава ни видя и замръзна, оцъклил очи. Вратата, през която бяха влезли, се хлопна зад тях.

— Здрасти — подхвърлих нехайно, сякаш не бяхме залегнали на пода до облян в кръв мъж. — Как е хавата?

„Само да не изпаднете в паника. И да ни издадете“ — помислих си.

Момчето смръщи вежди.

— Ама вие защо…

— Това са костюми — обясних. — Тръгнахме си, без да измием фалшивата кръв.

— Ахаа — проточи момчето, но очевидно не ми повярва. Момичето втренчи очи в сгъваемия се човек.

— Той да не е…?

— Пиян — измърмори Ема. — Накиснал се е до козирката. Затова омаза пода с фалшива кръв. И себе си.

— И нас — добави Адисън. Младежите извърнаха рязко глави към него и се ококориха още повече.

— А сега — продължи с тих глас Ема. — Не вдигайте шум.

Момчето посочи с разтреперана ръка Адисън.

— Не го ли чух току-що да…?

Адисън бе произнесъл само две думи. Можехме да кажем, че им се е счуло заради общия шум във вагона, но нашият приятел бе твърде горд, за да се преструва на глупав.

— Разбира се, че не — заяви наперено, като вирна нос във въздуха. — Кучетата не говорят английски. Нито който и да било друг човешки език, с изключение, разбира се, на люксембургски, който е разбираем само за банкери и люксембургци, и по тази причина е почти безполезен за нас. Не, истината е, че сте яли нещо развалено и сега имате кошмари. И като стана дума, ако нямате нищо против, моите приятели биха искали да вземат дрехите ви назаем. Бъдете така добри да ги свалите незабавно.

Бледо и разтреперано, момчето започна да съблича коженото яке, но едва бе измъкнало едната си ръка, когато коленете му поддадоха и то тупна на пода. А после момичето започна да крещи и изглежда, нямаше намерение да спре.

Миг по-късно гадината заблъска заключената с верига врата и лишените му от зеници очи обещаваха кървава разплата.

— Толкова по въпроса за „промъкването“ — въздъхнах.

Адисън извърна глава към него.

— Определено е гадина — кимна с мъдър вид.

— Радвам се, че разкри тази загадка — процеди Ема.

Вагонът се разтресе, чу се пищене на спирачки. Приближавахме станция. Помогнах на Ема да се изправи и се приготвихме да бягаме.

— Ами Сергей? — попита тя и се наведе над него.

Щеше да е трудно да надбягаме двете гадини, ако трябваше да ѝ помагам, и напълно невъзможно със сгъващия се човек на ръце.

— Ще трябва да го оставим — въздъхнах. — Дано го намерят и заведат на лекар. Това е единственият му шанс — и нашият.

За моя изненада тя се съгласи.

— Мисля, че и той би искал това. — После изтича и клекна до него. — Извинявай, че не можем да те вземем с нас. Но съм сигурна, че пак ще се срещнем.

— В следващия свят — изхриптя той и едва повдигна клепачи.

— В Абатон.

При тези загадъчни думи и под несекващите писъци на момичето, които отекваха в ушите ни, влакът спря и вратите се отвориха.

* * *

Не бяхме хитри. Не бяхме грациозни. В мига, когато вратите се отвориха, ние побягнахме колкото сили имахме.

Гадината изскочи от своя вагон и се шмугна в нашия, но дотогава ние вече бяхме подминали крещящото момиче, бяхме прескочили проснатия ѝ в несвяст приятел и бяхме излезли на перона, където се счепкахме с тълпата, стрелнала се към вагона като пасаж изплашени риби. Тази станция, за разлика от предишните, се пукаше по шевовете.

— Нататък! — извиках и задърпах Ема към надписа ИЗХОД, светещ в далечината. Надявах се, че Адисън ни следва по петите, но в толкова гъста тълпа нямаше как да видя дали е долу. За щастие, Ема вече възвръщаше силите си — или помогна притокът на адреналин, — защото едва ли бих могъл да я нося на гръб сред това човешко множество.

От вагона вече ни деляха двайсетина крачки и петдесетина души, когато гадината изскочи на перона и закрещя: „Аз съм полицейски служител!“, „Освободете пътя!“ и „Спрете тези деца!“ Никой не би могъл да го чуе във всеобщата глъчка на станцията, нито пък някой му обърна внимание. Погледнах през рамо и установих, че скъсява разстоянието, и в този момент Ема започна да спъва хора, косеше ги с крака наляво и надясно, докато бягахме. Отекнаха викове, зад нас падаха и се въргаляха пътници и когато отново надзърнах през рамо, гадината се опитваше да ги прескочи или стъпче, но получаваше в замяна шамари и удари с чадъри и куфарчета. После спря, зачервен и ядосан, и посегна към пистолета в кобура. Ала разстоянието помежду ни отново се бе увеличило и макар да бях сигурен, че е достатъчно безсърдечен, за да стреля в тълпата, не беше толкова глупав. Последвалата паника още повече щеше да затрудни залавянето ни.

Когато за трети път извърнах глава, той беше далеч назад, почти погълнат от тълпата и едва успях да го различа. Може би вече не му пукаше дали ще успее да ни залови. В края на краищата ние не бяхме нито особена опасност, нито жадувана награда. Може би кучето беше право — сравнени с една имбрин едва ли си заслужавахме усилието.

На средата на пътя към изхода тълпата се разреди достатъчно, за да можем да се затичаме — ала изминахме едва няколко крачки, преди Ема да ме улови за ръкава и да ме спре.

— Адисън! — извика тя, като се озърташе изплашено. — Къде е Адисън?

Миг по-късно той изскочи от най-гъстата част на тълпата, а от каишката му се влачеше парче бял плат.

— Вие ме чакате! — извика зарадвано. — Заплетох се в чорапите на една дама…

При звука от гласа му няколко глави се извърнаха.

— Хайде, не бива да спираме тук! — подканих го аз.

Ема измъкна останките от чорапа от каишката на Адисън и тримата хукнахме отново. Отпред имаше ескалатор и асансьор. Ескалаторът работеше, но беше претъпкан, затова се насочих към асансьора. Минахме покрай жена, изрисувана в синьо от главата до петите, и аз извърнах глава да я огледам, докато краката ме отнасяха нататък. Косата ѝ бе синя, лицето ѝ скрито под гъст слой синкав грим, беше облечена в плътно прилепнал комбинезон, също син.

Едва я подминахме и зърнах друг, още по-странен екземпляр — мъж, чиято глава бе разделена вертикално на две части — едната бе напълно лишена от окосмяване и потъмняла от слънцето, другата — недокосната, косата се спускаше като дълга грива.

Дори да го бе забелязала, Ема не се обърна да го погледне. Може би беше привикнала със странни и чудати неща и вече не ѝ правеха впечатление. „Ами ако не са нормални? — помислих си. — Ако са чудати, и вместо в настоящето сме се озовали в някоя нова примка? Ако…“

И тогава видях две момчета да нападат със святкащи саби редицата от автомати край стената и реалността се върна на фокус с почти осезаемо изщракване. Тези странни хора не бяха чудати. Те бяха нърдове[2]. Със сигурност бяхме в настоящето.

На двайсет крачки по-нататък вратите на асансьора се отвориха. Ускорихме темпото и се хвърлихме вътре, като почти се блъснахме в задната стена, а Адисън едва не се претърколи. Обърнах се тъкмо навреме, за да видя две неща през затварящите се врати: гадината, която се отскубна от тълпата и се понесе главоломно към нас, и още по-нататък, при релсите, гладния, който скочи от покрива на потеглящия влак и увисна, прихванат с езици за тавана, втренчил черните си пламтящи очи право в мен.

А след това вратите се затвориха и ние се понесохме плавно нагоре, а един глас попита:

— Къде е пожарът, друже?

Мъж на средна възраст стоеше в отсрещния край на кабината, облечен със странен костюм и ухилен до уши. Ризата му беше разкъсана, лицето му, изпъстрено с фалшиви рани, а за едната му ръка бе привързана — в стила на капитан Хук — окървавена моторна резачка.

Ема отстъпи изплашено назад.

— Кой сте вие?

Той я погледна леко обиден.

— О, я стига.

— Ако наистина искате да узнаете къде е пожарът, не ми отговаряйте. — Тя понечи да вдигне ръце, но аз се пресегнах и я спрях.

— Той не е важен — рекох.

— А тази година си мислех, че съм направил толкова очевиден избор — промърмори мъжът. Той повдигна вежди и разклати резачката. — Казвам се Аш. Нали се сещате: „Армията на мрака“?

— Никога не съм чувала за тях — призна Ема. — Коя е вашата имбрин?

— Моята какво?

— Човекът просто си играе ролята — опитах се да ѝ обясня, ала тя не ме чу.

— Няма значение кой сте — рече. — Вашата армия може да ни е от полза, а и на дарен кон не се гледат зъбите. Къде са хората ви?

Мъжът завъртя очи.

— Ще се пукна от смях. Толкова сте забавни само. Ами, всички вече трябва да са в залата.

— Той носи костюм — прошепнах на Ема. После обясних на мъжа: — Тя не си пада по филмите.

— Костюм? — Ема повдигна вежди. — Че той е възрастен човек.

— И какво? — нацупено ни изгледа мъжът. — А вие кои трябва да бъдете? Ходещите дорки? Лигата на необикновените дордонки?

— Чудатите деца — обади се Адисън, чието его не му позволяваше повече да мълчи. — А аз съм седмото кутре на седмото кутре, в един дълъг род на…

Мъжът припадна, преди Адисън да успее да завърши, и главата му се удари в пода с дрънчене, което ме накара да трепна болезнено.

— Трябва да престанеш да го правиш — скастри го Ема, но се усмихваше.

— Така му се пада — каза Адисън. — Какъв грубиян. А сега бързо да му приберем портфейла.

— В никакъв случай! — възразих. — Ние не сме крадци.

Адисън изсумтя.

— Ако питате мен, на нас ни е нужен повече, отколкото на него.

— Защо, за бога, е облечен така? — недоумяваше Ема.

Асансьорът издаде мелодичен звън и вратата се плъзна встрани.

— Мисля, че скоро ще узнаеш — рекох.

Вратата на асансьора се отвори и пред нас блесна окъпан в дневна светлина свят, истинско вълшебство, твърде ярък за изстрадалите ни очи. Поех благодатна глътка въздух, докато пристъпвахме на оживения тротоар. Навсякъде имаше хора с костюми — супергерои с лъскави прилепнали комбинезони, зомбита, поклащащи се под обилния грим, момичета с изцъклени очи, размахващи бойни секири. Те се събираха на групички или се пръсваха, за да блокират движението, привличани като пеперуди от масивната сивкава сграда, на която бе окачен плакат: СЪБОР НА ГЕРОИ ОТ КОМИКСИ — ДНЕС!

Ема се дръпна към асансьора.

— Какво е това?

Адисън разглеждаше над очилата си зеленокосия жокер, който опипваше наслоената по лицето си боя.

— Съдейки по одеждите им, изглежда, е някакво религиозно празненство.

— Нещо такова — отвърнах и побутнах Ема към тротоара. — Не се плаши, това са преоблечени нормални и ние също изглеждаме като тях. Трябва само да се пазим от гадината. — Пропуснах да спомена гладния — отново, — надявайки се, че сме му се измъкнали с асансьора. — Ще се скрием, докато си иде, после да се върнем в тунелите и…

— Не е необходимо да го правим — прекъсна ме Адисън и изприпка на улицата, като душеше.

— Ей! — повика го Ема. — Какво правиш?

Но той вече се връщаше.

— Ура за късмета! — подскочи, размахвайки щръкналата си опашка. — Според моя нос нашите приятели са били изкарани на повърхността точно тук, от този асансьор. В края на краищата сме на прав път!

— Слава на птиците! — въздъхна Ема.

— Мислиш ли, че ще можеш да им уловиш дирята? — попитах.

— Дали мисля, че ще мога? Не ме наричат Изумителния Адисън просто така! Няма аромат, благоухание или чудна тоалетна вода, която да не надуша от стотина метра…

Адисън твърде лесно изпадаше в словоизлияния във възхвала на своето величие, дори когато ни чакаха по-неотложни дела, а неговият горделив, басов глас имаше свойството да не остава незабележим за околните.

— Добре, разбрахме — прекъснах го, но той се завъртя, пое в нова посока и продължи да дърдори:

— Мога да открия сламка в купа сено, имбрин в птичарник…

Последвахме го през пъстроцветната тълпа, промушихме се между краката на джудже на кокили, покрай групичка зомбирани принцеси и едва не се сблъскахме с Пикачу и Едуард Ножиците, които танцуваха валс насред улицата. „Разбира се, че са довели приятелите ни тук“ — помислих си. Това бе перфектната маскировка — не само за нас, които сред всичко това изглеждахме почти нормални, но също и за гадините, отвлекли групичка чудати деца. Дори някое от тях да бе дръзнало да извика за помощ, кой би го приел на сериозно и би се намесил? Хората около нас разиграваха сцени, импровизирани битки, ръмжаха в чудовищни костюми, стенеха като зомбита. Някакви странни деца, крещящи, че са отвлечени от хора, които искат да им откраднат душите? Никой не би се заинтересувал.

Адисън обиколи в кръг, душейки земята, после седна и се озърна объркан. Приближих се към него и го попитах тихо какво има, защото дори тук едно говорещо куче би предизвикало нежелан интерес.

— Ами, просто… ааа — запелтечи той. — Изглежда съм…

— Изгубил дирята? — досети се Ема. — Мислех, че носът ти е безпогрешен.

— Просто съм я объркал. Но не разбирам как… тя водеше право от онова място, после изчезна.

— Завържи връзките на обувките си — рече внезапно Ема. — Сега!

Погледнах надолу.

— Но те не са…

Тя ме сграбчи за ръката и ме дръпна долу.

— Вържи си връзките! — повтори рязко, а после добави беззвучно „гадината“.

Коленичихме, скрити зад главите на кипящото множество. Чу се силно пращене и един изпълнен с напрежение глас от радиостанция каза:

— Код 141! Всички екипи да се явят незабавно в пункта!

Гадината бе наблизо. Чухме го да отговаря със сърдит глас и странен акцент:

— Говори М. По следите на бегълците съм. Моля за разрешение да продължа издирването. Край.

Двамата с Ема се спогледахме изплашено.

— Отказано, М. Почистващите екипи ще се погрижат за района по-късно. Край.

— Момчето, изглежда, има някакво въздействие върху чистачите. Почистването може да не се окаже ефективно.

Чистачи. Сигурно говореха за гладните. И той определено говореше за мен.

— Не ти се разрешава! — изпука ядосано гласът. — Яви се незабавно, инак ще прекараш нощта в ямата! Край.

Гадината промърмори едно „прието“ и се отдалечи.

— Трябва да го проследим — рече Ема. — Може да ни отведе при другите!

— И право в бърлогата на звяра — добави Адисън. — Макар че, предполагам, последното е неизбежно.

Все още се колебаех.

— Те знаят кой съм — промърморих с отпаднал глас. — Сигурно са видели какво направих.

— Точно така — потвърди Ема. — И това ги е изплашило до смърт!

Надигнах се и изпратих с очи гадината. Той прекоси тълпата, прескочи едно улично заграждение и се отдалечи тичешком към паркирала полицейска кола.

Последвахме го до заграждението. Огледах се, опитвайки се да си представя какъв може да е бил следващият ход на похитителите. Зад нас имаше тълпа, отпред, отвъд загражденията, спрели коли.

— Може би нашите другари са дошли до тук пеша — предположих, — а после са ги качили в кола.

Адисън се оживи, изправи се на задните си крака и надзърна над оградата.

— Да! Това трябва да е. Умно момче!

— Какво толкова те радва? — попита го Ема. — Ако са ги откарали с кола, сега може да са един господ знае къде!

— Тогава ще ги последваме там — заяви решително Адисън. — Макар че се съмнявам да е някъде далече. Моят някогашен господар имаше къща в тази част на града и аз я познавам доста добре. Няма големи пристанища, нито изходни магистрали, но затова пък има няколко входове за примки. Далеч по-вероятно е да са ги откарали при един от тях. Повдигнете ме!

Вдигнах го на ръце, той прескочи оградата и задуши от другата страна. След няколко секунди отново улови следата.

— Нататък! — посочи към улицата, накъдето се бе отдалечила гадината с полицейската кола.

— Явно ни чака голяма разходка — рекох на Ема. — Ще можеш ли да се справиш?

— Ще се опитам — отвърна тя, — стига до няколко часа да намерим друга примка. Инак може да започна да ръся сиви кичури и краката ми да се подгъват от старост. — Усмихна се сякаш се шегуваше с това.

Прескочихме оградата. Хвърлих последен поглед към станцията зад нас.

— Виждаш ли гладния? — попита Ема.

— Не. Не зная къде е. И това ме тревожи.

— Ако ще се тревожим, нека да е за по едно нещо всеки път — предложи тя.

* * *

Вървяхме толкова бързо, колкото можеше Ема, придържахме се към сенчестата страна на улицата, озъртахме се за полиция и следвахме носа на Адисън. Навлязохме в индустриалната зона около пристанищата и Темза започна да се мярка като черна лента между сградите. Стигнахме търговски район с магазини, чиито витрини вече сияеха, а над тях стърчаха стъклени небостъргачи. Над покривите им мярнах купола на катедралата „Свети Павел“, отново цяла и невредима, а небето зад нея бе ясно и синьо. Бомбите бяха хвърлени отдавна, всички бомбардировачи си бяха отишли — или бяха свалени, превърнати в купчини старо желязо, претопени или изложени в музеи, където събираха прах зад въжетата и се превръщаха в атракция за ученици, за които войната бе почти толкова далечна, колкото и Кръстоносните походи. За мен тя бе буквално вчера. Трудно ми бе да повярвам, че това са същите покрити с отломки, обгорели улици, през които бягахме, за да си спасим живота предната нощ. Сега те бяха неузнаваеми, лъскавите магазини сякаш бяха изникнали направо от пепелищата, както и хората, които вървяха край тях, втренчили очи в телефоните си, напъхали ръце в джобовете на елегантните дрехи. Изведнъж настоящето ми се стори странно, толкова тривиално и объркано. Чувствах се като един от онези митични герои, проправили си с бой път от подземния свят само за да осъзнаят, че светът отгоре е също толкова прокълнат.

Едва сега това стигна до съзнанието ми. Аз се бях върнал. Отново се намирах в настоящето и се бях озовал тук без намесата на мис Перигрин… което би трябвало да е невъзможно.

— Ема? — повиках я аз. — Как се озовах тук?

Тя не откъсваше поглед от улицата пред нас, търсейки признаци за опасност.

— Къде, в Лондон ли? Дойдохме с влака, глупчо…

— Не. — Сниших глас. — Говоря за сега. Ти каза, че мис Перигрин е единствената, която може да ме прати обратно.

Тя се обърна и ме погледна с присвити очи.

— Да — рече бавно. — Така е.

— Или така си смятала.

— Не, така е, сигурна съм. Това е начинът.

— Тогава как стигнах тук?

Ема придоби смутен вид.

— Не зная, Джейкъб. Може би…

— Ето там! — извика развълнувано Адисън и ние извъртяхме глави. Беше застинал неподвижно и сочеше към улицата, в която току-що бяхме свили. — Улавям дузина следи от чудати… дузини и дузини… и те са съвсем пресни!

— И какво означава? — попитах.

— Че и други отвлечени чудати са минали по този път, не само нашите приятели — обясни Ема. — Скривалището на гадините трябва да е наблизо.

— Наблизо в настоящето? — попитах. Улицата бе изпълнена със заведения за бързо хранене и сувенирни магазинчета, а ние бяхме спрели пред светещата витрина на една закусвалня. — Представях си някое по-… зловещо място.

— Като тъмница в подножието на обрасъл в мъх замък — кимна Ема.

— Или концентрационен лагер, пазен от стражи и телени огради — добавих.

— В снега. Каквато беше рисунката на Хорас. Все още може да намерим и това място — обади се Адисън. — Не забравяйте, това вероятно е само входът на примката.

От другата страна на улицата туристи се снимаха пред легендарните червени телефонни будки на града. Забелязаха ни и взеха да снимат нас.

— Ей! — извика им Ема. — Никакви снимки!

Минувачите започнаха да се обръщат. Тук нямаше участници в събора и изпъквахме като въшка на чело с окървавените си дрехи.

— Последвайте ме — просъска Адисън. — Всички следи водят нататък.

Забързахме след него по улицата.

— Ех, да беше Милърд тук — подхвърлих, — щеше да разузнае мястото, без да го забележат.

— Или ако бяхме с Хорас, би могъл да си спомни някой сън, който да ни помогне — добави Ема.

— Или да ни намери нови дрехи — кимнах.

— Ако не престанем, ще се разплача — подсмръкна тя.

Адисън спря на един оживен кей. Слънцето блестеше върху водната повърхност в тесен пролив на Темза, тълпи от туристи с апарати и раници се качваха и слизаха от корабчетата, всяко от които предлагаше почти едни и същи разходки по реката.

— Тук са ги докарали — обясни Адисън. — Навярно са ги качили на корабче.

Последвахме носа му през тълпата до един празен пристан. Явно гадините наистина бяха качили приятелите ни на кораб и сега трябваше да ги последваме — но с какво? Обиколихме кея, търсейки подходящо средство.

— Няма да стане така — измърмори недоволно Ема. — Тези кораби са твърде големи и претъпкани. Трябва ни нещо малко — нещо, което да управляваме сами.

— Я да видим — рече Адисън, като помръдваше с нос. Той се отдалечи, душейки дървените дъски на пристана. Забързахме след него и слязохме на неголяма платформа, пренебрегната от туристите зарази липсата на надписи. Тя водеше към един по-нисък пристан, под улицата, почти на водното ниво. Тук нямаше никого.

Адисън спря със съсредоточен израз на лицето.

— Оттук са минали чудати.

— Нашите чудати? — попита Ема.

Той подуши пристана и поклати глава.

— Не са нашите. Но има много следи, силни и избледняващи, и всичките са се смесили. Този маршрут е използван често.

Пристанът се стесняваше и изчезваше под главния кей, погълнат от сенките.

— Използван често от кого? — попита Ема, като се взираше изплашено в мрака. — Не съм чувала за вход на примка под кей В Уопинг.

Не ни оставаше друго, освен да проучим сами и ние продължихме, като навлязохме, изпълнени с опасения, в тъмнината. След като очите ни попривикнаха, пред нас се показа нов пристан — съвсем различен от озарения от слънце кей горе. Дъските Му бяха позеленели и изгнили, на места строшени. Между разхвърляни консерви щъкаха плъхове, за един дървен пилон бе привързана малка овехтяла лодка, поклащаща се в тъмните води.

— Хм — промърмори Ема, — май това ще е…

— Тук е пълно с плъхове! — възкликна отвратено Адисън.

— Няма да е за дълго — успокои го Ема. — Плъховете не обичат моята компания.

Тъй като нямаше кой да ни спре, ние доближихме лодката, като прескачахме счупените дъски, и започнахме да я развързваме.

— СПРЕТЕ! — прокънтя глас от вътрешността на лодката.

Ема изписка, Адисън изръмжа, а аз едва не изскочих от кожата си. Мъжът, който седеше в лодката — как не го бяхме видели досега? — се изправи бавно, сантиметър по сантиметър, докато се извиси над нас. Беше поне два метра висок, загърнал масивното си тяло с плащ и скрил лицето си под качулка.

— Аз… съжалявам — запелтечи Ема. — Ние… помислихме си, че тази лодка е…

— Мнозина са се опитвали да крадат от Шарън! — прогърмя Гласът на мъжа. — И сега черепите им са убежище за морски създания!

— Кълна се, не сме се си и помисляли да…

— Ние ще си вървим — прекъсна я Адисън и отстъпи назад. — Простете за безпокойството, милорд.

— ТИШИНА! — изрева лодкарят и пристъпи на поскърцващия кей с една огромна крачка. — Всеки, който се доближи до Лодката ми, трябва ДА ПЛАТИ ЦЕНАТА!

Бях изплашен до смърт и когато Ема извика „Бягайте!“, вече се обръщах да побягна. Ала изминахме само няколко крачки, когато кракът ми попадна на счупена дъска и аз се проснах по очи на пристана. Опитах се да се изправя, но си бях заклещил глезена в дупката. Докато Ема и Адисън се върнат да ми помогнат, вече бе твърде късно. Лодкарят ни бе застигнал и се извиси над нас, заливайки се от гръмогласен смях. Може би беше игра на светлината или бе рожба на възбуденото ми въображение, но докато се тресеше от смях, можех да се закълна, че видях един плъх да се изтъркулва от качулката му и друг да се изхлузва от ръкава, когато той вдигна бавно ръка към нас.

— Остави ни на мира, маниак такъв! — кресна му Ема и плесна с ръце, за да направи огън. Макар че пламъкът, който разпали, дори не можа да разсее тъмнината в качулката на лодкаря — подозирах, че дори слънцето не е в състояние да го стори, — поне видяхме какво държи в протегнатата си ръка. Не беше нож, нито каквото и да било оръжие, а парче хартия, стиснато между палеца и дългия блед показалец.

Подаде го на мен и се наведе, за да мога да го стигна, докато екотът от смеха му постепенно утихваше.

— Ако обичате — рече поуспокоен. — Прочетете го.

Поколебах се.

— Какво е това?

— Цената. И малко информация относно услугите, които предлагам.

Преглътнах изплашено, пресегнах се и взех хартията, която тримата прочетохме на пламъка на Ема.

Вдигнах глава към огромния лодкар.

— Това вие ли сте? — попитах смутено. — Искам да кажа… вие ли сте Шарън?

— В плът и кръв — отвърна той с глас, от който ми настръхна косата.

— За бога, човече! — тросна се Адисън. — Изплашихте ни до смърт! Трябваше ли да крещите и да подскачате?

— Извинете ме. Бях задрямал и вие ме стреснахте.

— Ние ли сме те стреснали?

— За миг си помислих, че наистина искате да ми откраднете лодката — изкиска се той.

— Ха-ха! — засмя се престорено Ема. — Ние, ние само… проверявахме дали е здраво завързана.

Шарън се обърна и погледна към лодката, привързана с въже за един дървен пилон.

— И как я намирате? — попита той и под качулката му блеснаха зъбите на широка усмивка.

— Ами напълно… пригодна — смотолевих аз и най-сетне успях да измъкна крака си от дупката. — И стабилно завързана.

— Аз самата не бих вързала по-добър възел — рече Ема и ми помогна да се изправя.

— Между другото — поде колебливо Адисън. — Тези, които са се опитвали… те всички ли бяха…? — Той преглътна и погледна към тъмните води.

— Това няма значение — поклати глава лодкарят. — Сега, след като и без това ме събудихте, аз съм на вашите услуги. Какво мога да направя за вас?

— Искаме да наемем лодката ви — заяви решително Ема. — Но само ние.

— Не мога да го позволя — възрази Шарън. — Винаги съм бил капитанът в моята лодка.

— Ами, много жалко! — Адисън се завъртя, готов да си тръгне.

Ема го улови за нашийника.

— Почакай! — скастри го тя. — Не сме приключили тук. — Тя се усмихна любезно на лодкаря. — Случайно узнахме, че доста чудати са минали през това… — Тя се огледа, търсейки подходящата дума. — … място. Дали не е, защото наблизо има вход за примка?

— Не разбирам за какво говорите — отвърна безизразно Шарън.

— Добре де, ясно е, че няма да го признаете просто така. Това е съвсем обяснимо. Но с нас сте в пълна безопасност. Очевидно е, че ние сме…

Сръгах я с лакът.

— Ема, недей!

— Защо не? Той вече видя говорещото куче и че аз мога да правя огън. Ако не сме честни с него…

— Но ние не знаем дали той е честен с нас — изтъкнах.

— Разбира се, че е. — Тя се обърна към Шарън. — Честен сте, нали?

Лодкарят продължаваше да ни гледа безстрастно.

— Честен е, нали? — попита Ема Адисън. — Не можеш ли да подушиш честността в него?

— Не съвсем ясно.

— Е, предполагам, че няма значение, стига да не е гадина. — Тя изгледа втренчено Шарън. — Не сте, нали?

— Аз съм бизнесмен — заяви той с равен глас.

— Който е свикнал да се среща с говорещи кучета и момичета, които правят огън с ръцете си — добави Адисън.

— В работата си срещам всякакви хора.

— Да преминем на въпроса — намесих се, докато изтърсвах обувката си от водата. — Търсим едни наши приятели. Смятаме, че са минали оттук, за последно преди около час. Повечето са деца, но има и възрастни. Едното е невидимо, друго може да лети…

— Трудно е да не бъдат забелязани — обясни накратко Ема. — Докарани са принудително от въоръжена банда гадини.

Шарън скръсти ръце.

— Както казах, всякакви хора наемат лодката ми и всеки от тях разчита на абсолютната ми дискретност. Не мога да обсъждам клиентелата.

— Така ли било? — попита хладно Ема. — Извинете ни за момент.

Тя ме дръпна настрани и ми прошепна в ухото:

— Ако този не започне да говори, здравата ще се ядосам.

— Не прави нищо необмислено — отвърнах шепнешком.

— Защо? Нима му повярва на дрънканиците за черепи и морски обитатели?

— Всъщност да. Зная, че е грубиян, но…

— Грубиян? Та той направо си призна, че прави бизнес с гадини! Може и той самият да е такъв!

— Но е полезен грубиян. Имам чувството, че знае съвсем точно къде са отведени нашите приятели. Всичко опира до правилно зададените въпроси.

— Ами, заеми се — изсумтя тя ядосано.

Обърнах се към Шарън и го попитах с усмивка:

— Какво можете да ни кажете за вашите разходки?

Той видимо се оживи.

— Най-сетне тема, по която мога да говоря свободно. Случайно разполагам с известна информация тук… — Обърна се и доближи близкия пилон. За него бе закована кутия, а върху нея бе поставен череп с нахлузена стара авиаторска шапка — кожена, с очила и украсена с шарено шалче. В зъбите на черепа бяха напъхани няколко книжлета, Шарън измъкна едно от тях и ми го подаде. Оказа се евтина туристическа брошура, която изглеждаше напечатана, когато дядо ми е бил хлапак. Запрелиствах страниците, а Шарън се покашля и заговори: — Да видим сега. Семействата предпочитат турпакета „Глад и пламъци“… призори се качваме нагоре по реката да гледаме как викингски обсадни машини изстрелват болни овце над градските стени, след това туристите получават плик с приятен обяд и се връщат привечер през Големия пожар от 1666 г., който е истинско зрелище, когато се смрачи, с тези отразяващи се във водите пламъци, защото е вълнуващо. Или пък, ако имате само няколко свободни часа, предлагаме красиви бесения край Дока за екзекуции — точно по залез, много е популярно сред младоженците: притежаващи забележително дар слово пирати произнасят цветисти речи, преди да увиснат на въжето. За една дребна допълнителна сума може дори да се снимате с главорезите!

В брошурата имаше илюстрации на усмихнати туристи, забавляващи се с описаните от него истории. На последната страница един от гостите на Шарън позираше сред банда размахващ ножове и пищови пирати.

— Чудатите правят тези неща за забавление? — удивих се.

— Губим си времето — прошепна Ема, като се оглеждаше разтревожено. — Струва ми се, че нарочно ни бави, докато дойде следващата група гадини.

— Не мисля така — възразих. — Почакай малко…

Шарън продължаваше да ни залива с информация, сякаш не ни чуваше.

— … можете да видите главите на безумците, набити върху копия, докато плаваме под Лондонския мост! И накрая, най-предпочитаната ни екскурзия, която ми е любимата. Но всъщност, няма значение — помаха той подканящо с ръка. — Съмнявам се, че ще ви заинтригува Дяволското гробище!

— Защо не? — попита Ема. — Прекалено ли е изтънчено и забавно?

— Всъщност преживяването е доста бурно. Със сигурност не се препоръчва на деца…

Ема тропна с крак и разтресе целия пристан.

— Там са отвели приятелите ни, нали? — извика тя. — Отговаряй!

— Запазете спокойствие, госпожичке. Безопасността ви е от първостепенна грижа за мен.

— Стига сте шикалкавили и ни обяснете за какво става въпрос!

— Ами, щом настоявате… — Шарън изохка от удоволствие, сякаш се пъхаше в гореща вана, и започна да търка мазолестите си ръчища, като че дори само мисълта за това му доставяше наслада. — Гадни нещица — поде. — Ужасни нещица. Зли нещица. Всичко каквото си поискате, стига да обичате гадни, ужасни и зли работи. Често си мечтая някой ден да окача на стената веслото и да се отдам на заслужен отдих там, може би дори ще наема една малка кланица на Мочурливата улица…

— Как го нарекохте одеве? — попита Адисън.

— Дяволското гробище — повтори замечтано лодкарят.

Адисън потрепери от носа до опашката.

— Зная го — рече с мрачен глас, — ужасно място, то е най-пропадналият и опасен коптор в цялата история на Лондон. Чувал съм истории за чудати животни, закарани там в клетки и принудени да се бият до смърт за развлечение. Страхомечки срещу смурафи, шимпанорози с фламингокози… родители срещу децата им! Карат ги да се разкъсват и убиват, за да забавляват неколцина чудати с болни мозъци!

— Отвратително — кимна Ема. — Кой чудат би участвал в подобно нещо?

Адисън поклати унило глава.

— Изгнаници… наемници… бегълци.

— Но сред чудатите няма такива! Всеки чудат, който е престъпил законите, се отвежда в наказателната примка от стражарите!

— Колко малко знаете за вашия собствен свят — подметна лодкарят.

— Престъпниците не могат да бъдат затворени, ако не ги заловят — обясни Адисън. — Нито ако избягат в някоя подобна примка — без закони, без ред.

— Прилича ми на ада — отбелязах. — Защо някой би отишъл там доброволно?

— Което е ад за едни — изтъкна лодкарят, — е рай за други. Последното истински свободно място. Там можете да купувате и продавате всичко…

— Стига да е гадно, ужасно и зло! — изломоти ядно Адисън. Шарън се наведе към мен и сниши глас:

— Или да скриете всичко.

— Като отвлечени имбрини и чудати деца? — попитах. — За това ли намеквате?

— Нищо подобно не съм казвал — сви рамене лодкарят и се зае да измъква един плъх, омотал се в подгъва на плаща му. — Спокойно, Пърси, татко ще те освободи.

Докато поставяше грижовно плъха на земята, аз придърпах Ема и Адисън близо до мен.

— Какво мислите? — зашепнах. — Възможно ли нашите приятели да са били отведени на това… дяволско място?

— Със сигурност трябва да са затворени в някоя примка, при това доста стара — отвърна Ема. — Иначе повечето от тях ще остареят и ще умрат до няколко дни…

— Но какво им пука на гадините, че ще умрат? — попитах. — Нали искат само да откраднат душите ни.

— Може би, но не могат да позволят на имбрините да умрат. Нужни са им, за да пресъздадат експеримента от 1908-а. Забрави ли налудничавия план на гадините?

— Онези дрънканици на Голън. За безсмъртие и властване над света…

— Именно. Затова от месеци насам отвличат имбрини. Нужно им е място, където да ги държат, без да се превърнат в изсушени плодове. Което значи някоя наистина стара примка. И ако Дяволското гробище е такова свърталище на беззаконието И упадъка…

— Такова е — потвърди Адисън.

— … тогава ми прилича на идеалното скривалище, където гадините да държат своите пленници.

— И е право в сърцето на чудатия Лондон — кимна Адисън. — Под носовете на всички. Тези хитри негодяи…

— Е, това решава въпроса — заявих.

Ема се завъртя чевръсто към Шарън.

— Ако обичате, три билета до това отвратително, ужасно място, за което ни разказахте.

— Надявам се, че сте сигурни в избора си — отвърна лодкарят. — Невинни агънца като вас невинаги успяват да се завърнат от Дяволското гробище.

— Сигурни сме — потвърдих.

— Добре тогава. Но не казвайте, че не съм ви предупредил.

— Проблемът е, че нямаме три жълтици — погледна го колебливо Ема.

— А, така ли? — Шарън помръдна с дългите си пръсти и изпусна въздишка, която вонеше на отворен гроб. — Обикновено настоявам да ми се плати предварително, но днес съм във великодушно настроение. Решителността и оптимизмът ви ми действат като глътка застоял въздух. Ще ми бъдете задължени.

Той се разсмя, сякаш знаеше, че няма да доживеем деня, в който да му се отплатим, отстъпи встрани и замахна с широкия си ръкав към лодката.

— Добре дошли на борда, деца.

Втора глава

Преди да се натоварим в лодката, Шарън изигра едно малко представление: изнесе с майчинска загриженост шест плъха отвътре — сякаш обещаното речно пътуване бе лукс, достоен само за Много Важни Чудати, — после подаде на Ема ръка и ѝ помогна да прескочи от пристана. Тримата се настанихме един до друг на тясната скамейка. Докато Шарън развързваше въжето, аз се питах дали е мъдро да му се доверяваме, или постъпката ни граничи с безразсъдството и глупостта да полегнеш за дрямка на гъмжащ от коли булевард. Проблемът С глупавите и безразсъдни постъпки е, че често не знаеш кое от двете си избрал, докато не стане твърде късно. Когато нещата се объркат достатъчно, за да се наложи да се намесиш, копчето вече е натиснато, самолетът е напуснал хангара или, в нашия случай, лодката е излязла от пристанището. Докато гледах как Шарън се отблъсква с крак от кея — кракът му беше бос и аз открих с изненада, че няма съвсем човешки вид, пръстите му бяха дълги колкото кебапчета, а пожълтелите им нокти закривени като ноктите на граблива птица, — осъзнах с потискаща увереност, че не само сме направили погрешния избор, но и е твърде късно да предприемем каквото и да било да го избегнем.

Шарън дръпна шнура на ръждясалия извънбордов двигател И той се пробуди с кашляне сред облак синкав дим. Лодкарят сгъна крака в гънките на дългото наметало, изпълнило дъното на лодката като локва от черен плат, завъртя ръчката на ръмжащия мотор и се насочи през лабиринта от стърчащи пилони край брега, за да ни изведе под топлите лъчи на слънцето. Почти веднага навлязохме в един канал, изкуствено прокопано разклонение на Темза, затворен от двете страни с високи остъклени сгради и гъмжащ от повече лодки, отколкото има в коритото на дете по време на вечерното къпане — яркочервени влекачи, широки, ниски шлепове и туристически корабчета, чиито горни палуби бяха отрупани със зяпачи, излезли да подишат чист въздух. Странно, но никой от тях не насочи фотоапарата си към нас, нито изглеждаше, че изобщо са ни забелязали — причудливата лодка, която ги подминаваше с пърпорене, с един ангел на смъртта на руля, очилато куче и две опръскани с кръв деца на скамейката. Което за нас беше добре. А може би Шарън бе омагьосал лодката си по такъв начин, че да я виждат само чудати? Реших да се придържам към тази теза, тъй като и без това нямаше къде да се скрием, ако ни се наложеше.

Сега, след като можех да я огледам на дневна светлина, установих, че лодката не се отличаваше с нищо особено, ако не се брои резбованата скулптура, поставена на носа. Фигурата изобразяваше едра люспеста змия с извито като лиана тяло, ала вместо глава имаше едно огромно око без клепач и с размерите на пъпеш, втренчено неподвижно някъде пред нас.

— Какво е това? — попитах и прокарах ръка по лакираната повърхност.

— Тис.

— Тис какво?

— Тисово дърво — от това е направена.

— Но за какво е?

— Да се гледа с нея! — отвърна той сприхаво.

Шарън завъртя дросела на двигателя — вероятно по-скоро за да се отърве от въпросите ми — и ние се понесохме още по-бързо, а носът се издигна плавно над водата. Въздъхнах, наслаждавайки се на слънцето и вятъра по лицето си, Адисън положи глава на лапите си и изплези език с щастлив вид, какъвто не бях виждал досега.

Какъв прекрасен ден да се иде в ада.

— Мислех си как се озова тук — рече Ема. — Как се върна в настоящето.

— Добре — кимнах. — И какво измисли?

— Има само една разумно обяснение — макар и не особено. Когато бяхме в подземните тунели, преследвани от гадини, и се върнахме обратно в настоящето, причината ти да дойдеш с нас вместо да останеш съвсем сам в хиляда осемстотин и която и да е било година, е, че по някакъв начин мис Перигрин е била наблизо и ти е помогнала да се прехвърлиш, без никой да го разбере.

— Не зная, Ема, това ми се струва… — поколебах се, защото не исках да прозвучи грубо. — Мислиш, че се е крила в тунелите?

— Казвам, че е възможно. Нямаме представа къде се намира.

— Държат я гадините. Каул го призна!

— И откога вярваш на всичко, което казват гадините?

— Имаш право — отвърнах. — Но тъй като Каул се хвалеше, че я е пленил, сметнах, че вероятно казва истината.

— Може би… или го е казал, за да ни сломи духом. Не помниш ли, че се опитваше да ни накара да се предадем на неговите войници?

— Така е — съгласих се, смръщил вежди. Прескачах от една възможност на друга. — Добре. Да речем, в името на спора, че мис П е била с нас в тунела. Защо ще си прави труда да ме връща в настоящето като пленник на гадините? По този начин само ще облекчи изяждането на душите ни. Според мен в примката щяхме да сме на по-сигурно място.

За момент Ема изглеждаше напълно объркана. Сетне лицето ѝ светна и тя рече:

— Освен ако от теб и мен не се очаква да спасим всички останали. Може би това е част от нейния план.

— Но откъде би могла да знае, че ще се изплъзнем на гадините?

Ема погледна крадешком към Адисън.

— Ами ако тя ни е помогнала? — прошепна.

— Ем, тази хипотетична поредица от събития става все по-невероятна. — Поех си дъх, за да подбера внимателно думите си. — Зная, ще ти се да вярваш, че мис Перигрин е някъде там, на свобода и бди над нас. Аз също…

— Искам го толкова силно, че ме боли — призна тя.

— Но ако тя е на свобода, не би ли се опитала да се свърже с нас по някакъв начин? И ако той е свързан с това — посочих Адисън с очи, — не би ли ни го казал досега?

— Не и ако се е заклел да пази тайна. Може би е твърде опасно да го разкрие пред когото и да било, дори пред нас. Ако мис Перигрин е наблизо и някой разбере, че ние знаем, може да ни прекършат с мъчения и…

— А той не би се прекършил, така ли? — попитах твърде силно и кучето погледна към нас, разтворило уста и ловейки вятъра с език.

— Ей, вие! — провикна се той. — Преброих петдесет и шест риби, макар че една или две от тях може да бяха боклуци. За какво си шепнете?

— О, за нищо — сви рамене Ема.

— Май се съмнявам — не повярва Адисън, но подозренията му бяха надмогнати от инстинкта и миг по-късно той извика „Риба!“, насочил отново внимание към водата. — Риба… риба… боклуци… риба…

Ема се засмя мрачно.

— Зная, идеята изглежда съвсем налудничава. Но умът ми е като машина за производство на надежди.

— Радвам се да го чуя. В моя се пръкват само най-лошите възможни сценарии.

— Е, значи имаме нужда един от друг.

— Така е. Но вече го знаем, струва ми се.

Двамата се наведохме един към друг, докато лодката ни караше да се поклащаме, като ту ни събираше, ту ни разделяше.

— Сигурни ли сте, че не предпочитате някоя романтична разходка? — подхвърли Шарън. — Още не е прекалено късно.

— Съвсем сигурни — рекох. — Имаме мисия.

— Тогава ще ви предложа да отворите сандъка, на който седите. Ще ви потрябва онова вътре, когато пресичаме.

Повдигнахме дъската на пейката и открихме в сандъка голямо платнено покривало.

— Това за какво е?

— За да се скриете под него — отвърна Шарън и насочи лодката към един още по-тесен канал, над който се издигаха луксозни жилищни сгради. — Досега успявах да ви крия от нежелани погледи, ала когато се озовем в Гробището, ще ви трябва по-солидна защита — има разни непочтени типове, които се навъртат за лесна плячка около входа. Каквито сте и вие, без съмнение.

— Знаех си, че си направил нещо — вдигнах очи към него. — Нито един турист не погледна към нас.

— По-лесно е да се наблюдават жестоки сцени от историята, когато участниците в тях не поглеждат към теб — обясни той. — Нали не искате клиентите ми да бъдат отвлечени от викингите?

Представете си само какви потребителски мнения ще се посипят след това!

Приближавахме входа на един тунел, над който се издигаше като гигантски мост сграда, наподобяваща склад или стара мелница. В далечния край на тунела се виждаше синьо небе и блещукаща водна шир. Но между нас и онова място имаше само непрогледен мрак. Приличаше на входовете за примки, които бях виждал досега.

Повдигнахме тежкото платнище, което запълваше половината лодка. Ема се излегна до мен и ние се сгушихме отдолу, придърпвайки краищата на платнището до брадичките си като завивка. В мига, когато лодката прекоси границата между осветената част на реката и сянката, Шарън изгаси мотора И се скри под друго, по-малко платнище. Сетне се изправи и се пресегна със сгъваем прът, забоде го във водата, докато опря в дъното, и се зае да ни тласка с дълги безшумни замахвания.

— Между другото — подвикна му Ема, — какви са тези „непочтени типове“, от които се крием. Гадини?

— Сред чудатите има далеч по-зли създания от омразните ви гадини — отвърна Шарън и гласът му прокънтя в каменния тунел. — Преструващ се на приятел използвач може да е също толкова опасен, колкото неприкрития враг.

Ема въздъхна.

— Трябва ли винаги да говорите толкова двусмислено?

— Главите долу! — сопна се той. — Куче, и ти също.

Адисън се шмугна под покривалото и ние придърпахме края му над лицата си. Под дебелия плат беше тъмно и задушно, миришеше нетърпимо на смазочно масло.

— Страх ли ви е? — прошепна Адисън в мрака.

— Не особено — отвърна Ема. — Теб, Джейкъб?

— Толкова, че мога да повърна. Адисън?

— Разбира се, че не — заяви кучето. — Моят род се слави с безстрашието си.

Но след тези думи той се намести между мен и Ема и усетих, че цялото му тяло трепери.

Някои преминавания са бързи и неусетни като по автомагистрала, но това по-скоро приличаше на спускане по междуселски път, осеян с дупки, поднасяне на рязък и остър завой, а сетне скачане от ръба на пропаст — и всичко в непрогледен мрак. Когато приключи, ми се виеше свят, а сърцето ми блъскаше. Зачудих се какъв невидим механизъм влияе на преминаванията така, че едни да са по-трудни от други. Може би пътуването отговаряше на крайната цел, а това бе като бясна надпревара сред лишена от пътища пустош и сигурно точно това бяхме направили.

— Пристигнахме — обяви Шарън.

— Всички наред ли са? — попитах и потърсих ръката на Ема.

— Трябва да се върнем назад — простена Адисън. — Там някъде ми изпопадаха бъбреците.

— Запазете тишина, докато намеря някое дискретно местенце, където да ви стоваря — нареди Шарън.

Удивително е колко се изостря слухът, когато не можеш да използваш очите си. Лежах мълчаливо под платнището и бях хипнотизиран от звуците на невидимия за нас свят наоколо. В началото се чуваше само плясъкът на лодкарския прът във водата, но скоро към него се присъединиха и други шумове, сливаха се в нещо като картина, която започна да се оформя в ума ми. Равномерното шляпане на дърво във водата се дължеше, предполагах, на веслата на преминаващите край нас лодки, натоварени с риба. Представих си жени, които си подвикват, надвесени от прозорците на къщите край канала, тъй като чувах гласовете им — вероятно си разменяха сплетни и клюки, докато простираха прането. Пред нас се смееха дечурлига и се чуваше кучешки лай, а още по-нататък отекваха гласове в ритъма на удрящи чукове: „Чуйте звънтежа на чукчетата, чуйте звъна на пироните!“. Не след дълго въображението ми изрисува дръзки коминочистачи с цилиндри на главите да крачат по павирани улици, пълни със суров чар и хора, живеещи сплотено, за да преодолеят трудностите с усмивка и намигване.

Не можех да го надмогна. Всичко, което знаех за викторианските бордеи, бе заимствано от нескопосаната музикална версия на „Оливър Туист“. Когато бях на дванайсет, ме записаха да участвам в една квартална постановка по романа, аз бях Сираче номер пет, ако изобщо ви интересува, и в нощта преди премиерата преживях такава ужасна сценична треска, че се писах болен и гледах постановката от балкона, издокаран с костюм и с кофа, в която да повръщам, между краката.

Както и да е, това бе сцената в главата ми, когато забелязах една малка дупка в чергилото, точно над рамото ми — без съмнение проядена от плъхове — и като се преместих незабележимо, открих, че мога да надзъртам през нея. След секунда щастливият, вдъхновен от мюзикъла пейзаж, който си бях представил, се разпадна като картина на Салвадор Дали. Първият ужас, който ме сполетя, бе от къщите, подредени покрай канала, макар че би било твърде великодушно да ги нарека „къщи“. Никъде из тези разкривени прогнили конструкции не можеше да се забележи и една права линия. Превиваха се като редица изнурени войници, заспали в строя, и изглежда, единственото, които ги удържаше да не се катурнат във водата, бе начинът, по който бяха залепени една за друга — това и купчините черна мръсотия, издигащи се на места почти до долната им третина. Всяка от тях имаше по една тераса, на която се мъдреше голям кафеникав изправен сандък, ала едва когато чух облекчено пъшкане, последвано от плясък на нещо във водата, осъзнах какво е предназначението им — шляпането одеве не беше от весла на лодки, а от тези нужници, допринасящи мръсотията наоколо постоянно да се трупа и расте.

Жените, които си подвикваха през канала, наведени през срещуположните прозорци, точно както си мислех, не простираха пране и със сигурност не си споделяха клюки, а вместо това си разменяха гръмогласни заплахи и обиди. Едната размахваше строшена бутилка и се смееше пиянски, докато крещеше епитети, които почти не можех да разбера („Ти си изтрещяла и смрадлива уличница, дет ще легне и със самия дявол за едната пръдня“) — което беше доста смешно, ако схващах правилно смисъла, защото в действителност говорещата бе разголена до кръста и явно не се интересуваше дали някой я гледа. И двете спряха пререканията си, за да подсвирнат на Шарън, докато преминавахме, ала той не ги удостои с внимание.

Нетърпелив да прогоня тази картина от ума си, аз успях да я заменя с нещо още по-лошо: отпред се появи банда дечурлига, провесили крака от паянтовия мост, прехвърлящ канала. Бяха провесили куче, завързано с въже за задните крака, топяха нещастното същество във водата и се заливаха от кикот, когато отчаяният му лай преминаваше в приглушено и сподавено гъргорене. Едва се сдържах да не отметна чергилото и да им изкрещя. Поне Адисън не можеше да ги види, защото в такъв случай се съмнявам, че щяхме да успеем да го удържим, преди да се нахвърли върху им с озъбена паст.

— Зная какво ти е на ума — прошепна Шарън. — Ако искаш да погледнеш наоколо, потърпи още малко и ще преминем най-лошото.

— Да не надзърташ? — попита тихо Ема и ме сръчка.

— Може би — смотолевих неясно, но лодкарят ни изшътка да мълчим. Той забоде пръта в тинестото дъно, измъкна чевръсто от колана си нож и преряза въжето на кучето, точно когато преминавахме край него. Животното тупна с плясък във водата и заплува настрани с благодарно помахване на опашката, а хлапетата нададоха яростни крясъци и се заеха да ни замерят с каквото им попадне. Шарън продължи да гребе, без да обръща внимание на летящите предмети, докато една гнила ябълка не профуча на косъм от главата му. Тогава въздъхна, обърна се и спокойно отметна качулката на наметалото си — достатъчно, за да го видят децата, но не и аз.

Не зная какво са зърнали, ала ги изплаши до смърт, защото мостчето се огласи от ужасените им писъци и те се разбягаха, а едно от тях хукна толкова панически, че се спъна и падна в зловонните води.

— Какво стана? — попита разтревожено Ема. — Какво беше това?

— Дяволското гробище ни посреща с добре дошли — отвърна Шарън. — А сега, ако искате да видите къде сме, може да откриете лицата си. През времето, което ни остава да сме заедно, ще се постарая да оправдая заплатената жълтица с малко туристическа информация.

Смъкнахме чергилото под брадичките си и Ема и Адисън зяпнаха — Ема, предполагам, от гледката, а Адисън, съдейки по сбръчкания му нос, заради миризмата. Беше нереално, сякаш се намирахме във врящо гърне от канални води.

— Ще свикнете — увери ни Шарън, забелязал намръщеното ми лице.

Ема ме хвана за ръката и изпъшка:

— О, Джейкъб, ужасно е…

Така беше. Сега, когато вече виждах и с двете очи, мястото изглеждаше още по-отвратително. Основите на къщите се разтичаха и разлагаха в калта. Сковани от налудничави майстори дървени мостчета прехвърляха безпорядъчно канала като котешки люлки, димящите брегове бяха затрупани с боклуци, из които пълзяха сивкави гризачи, вършещи своето дело. Единствените цветове бяха оттенъци на черното, жълтото и зеленото — флаговете на мръсотията и разложението, но черното преобладаваше. То покриваше всички повърхности, включително и лицата на хората, и се виеше на стълбове из въздуха — от комините на къщурките, от заводите в далечината, които обявяваха изтичането на всяка минута с индустриално бумтене, дълбоко и първично като тъпаните на войната и толкова силно, че караше да се тресат и звънтят малкото нестрошени прозорци.

— Това, приятели, е Дяволското гробище — поде Шарън с благ гласец, но толкова тихо, че само ние да го чуем. — Брой на населението — седем хиляди двеста и шест, официален брой — нула. Основателите на града, в безкрайната си мъдрост, отказали да признаят съществуването му пред историята. Чаровната река, из чиито води в момента се носим, се нарича Маларичният ров, промишлените отпадъци, човешките изпражнения и труповете на животни, вливащи се постоянно, са причина не само за омайния аромат, но също и за често избухващите епидемии, по които можете да сверявате часовниците си и които са толкова зрелищни, че са допринесли районът да получи прозвището „Столица на холерата“. И въпреки това… — посочи той с черния си ръкав момиче, потапящо ведро във водата. — За много от тези нещастни души тя е не само канал, ала и кладенец.

— Няма да пие от нея! — възкликна ужасено Ема.

— След няколко дни, когато по-тежките примеси се утаят, ще отлее по-чистата вода отгоре.

— Не… — подскочи Ема.

— Да. Много е тъжно. — Шарън поклати нехайно глава сякаш цитираше факти от книга. — Основното занимание на гражданите тук е ровенето в боклуци и примамване на посетители в гробището, за да ги халосат по главите и оберат. За забавление поглъщат всякакви запалителни течности, каквито им попаднат, и пеят фалшиво с цяло гърло. Районът изнася предимно претопени метални слитъци, костно брашно и беднотия. Местните забележителности включват…

— Не е забавно — прекъсна го Ема.

— Извинете?

— Казах, че не е забавно! Тези хора страдат, а вие си правите шеги!

— Не си правя шеги — възрази величествено Шарън. — Осигурявам ви ценна информация, която може да ви спаси живота, но ако предпочитате да потънете в джунглата, обгърнати в невежество…

— Не предпочитаме — намесих се аз. — Тя съжалява. Моля, продължете.

Ема ми хвърли неодобрителен поглед и аз ѝ отвърнах със същото. Сега не беше време за морал и правдини, дори ако Шарън се държеше малко безсърдечно.

— Говорете по-тихо, в името на Хадес — скастри ни раздразнено Шарън. — Та докъде бях стигнал? Местните забележителни включат затвора към приюта „Свети Ратлидж“, една изцяло ориентирана към бъдещето институция, която опандизва сираците преди още да са имали възможността да извършат каквито и да било престъпления, с което спестява на обществото огромни разходи и усилия; психиатричната болница „Свети Барнабъс“ за луди, шарлатани и немирници, функционираща предимно на доброволен и амбулаторен принцип, поради което почти винаги е празна, както и Димящата улица, неизменно обвита в пламъци от осемдесет и седем години вследствие надземни пожари, които никой не си прави труда да гаси. Аха — посочи той едно пепелище между две къщи на брега. — Това е отсамният ѝ край, както виждате, всичко е изгоряло до основи.

Неколцина мъже работеха в пепелището — ковяха с чукове дървено скеле. Предположих, че вдигат отново някоя от къщите, а когато ни видяха, те спряха работа, за да помахат на Шарън, който им отвърна с почти незабележим жест, сякаш се срамуваше, че го познават.

— Твои приятели? — попитах.

— Далечни роднини — промърмори той. — Моят род открай време се занимава със сковаване на бесилки…

— Сковаване на какво? — зяпна Ема.

Преди да успее да отговори, мъжете се върнаха към прекъснатата работа, пеейки гръмогласно, докато млатеха с чуковете: „Чуйте звънтежа на чукчетата, чуйте звъна на пироните! Отрада е да вдигаш бесило, за всяка болест целило!“

Ако не бях толкова ужасѐн, вероятно щях да избухна в смях.

* * *

Продължихме по течението на Маларичния ров. Като затварящи се около нас ръце реката постепенно се стесняваше, понякога дотолкова, че мостовете над нея започнаха да губят смисъла си, човек би могъл да прескочи от един покрив на отсрещния, сивкавото небе се превърна в тясна цепнатина над нас, мрачен и задушлив капак на целия пейзаж. През цялото време Шарън не спираше да говори като латерна, в която са заредили пътеводител. Само за няколко минути той успя да ни разкаже за модните тенденции в Дяволското гробище (най-популярни били откраднатите перуки, окачени на халки за коланите), за брутния вътрешен продукт (отчайващо отрицателен) и историята на неговото основаване (в началото на двайсети век от предприемчиви фермери бубари). Тъкмо се бе заел с особеностите на местната архитектура, когато Адисън, който от известно време се въртеше нетърпеливо на мястото си, най-сетне го прекъсна.

— Изглежда, знаете всякакви, дори най-маловажни факти за това място, само не и такива, които поне да са ни отчасти полезни.

— Като например? — попита Шарън, чието търпение видимо се изчерпваше.

— На кого можем да вярваме тук?

— Абсолютно на никого.

— Как да открием чудатите, които живеят в тази примка? — обади се Ема.

— Не ви трябва.

— Къде гадините държат нашите приятели? — изстрелях аз.

— Лошо е за бизнеса да се знаят такива неща — отвърна безчувствено Шарън.

— Тогава ни свалете от тази прокълната лодка и ние ще продължим търсенето сами! — заяви Адисън. — Губим ценно време, от вашите безкрайни монолози ми се доспа. Наехме лодкар, а селска даскалица!

Шарън изсумтя.

— Би трябвало да ви изхвърля в рова за подобно грубо отношение, но ако го сторя, никога няма да получа жълтиците, които ми дължите.

— Жълтици! — подскочи ядосано Ема. — А какво ще кажете съдбата на моите чудати приятели? Какво ще кажете за леността?

Шарън се изкикоти.

— Ако ми пукаше за таквиз неща, отдавна да съм гушнал букета.

— Което щеше да е от полза за мнозина — тросна се Ема и извърна поглед.

Докато разговаряхме, към нас се бяха протегнали мъгливи пипала и бързо ни обгръщаха. Не можеха да се сравняват със сивкавите мъгли на Кеърнхолм — тези бяха мазни и жълтеникавокафяви, с цвета и гъстотата на тиквена супа. Внезапната им поява като че ли обезпокои Шарън и когато картината около нас се забули напълно, той започна да върти глава, сякаш се оглеждаше за неприятности — или търсеше подходящо място да [свали.

— Да му се не види макар! — промърмори той. — Това е лош знак.

— Само мъгла е — изтъкна Ема. — Ние не се страхуваме от мъглите.

— Нито пък аз — сопна се Шарън. — Но това не е мъгла. Това е мрачина и е дело на човек. Лоши неща се случват в мрачината и трябва да се измъкнем колкото се може по-бързо.

Той ни изшътка да замлъкнем и да се скрием под платнището и ние го послушахме. Аз се залепих за моята дупка. Минутка по-късно една лодка се подаде от мъглата — или по-скоро мрачината, и премина в обратна посока. Веслата държеше мъж, на скамейката се бе настанила жена и макар че Шарън им пожела „добър ден“, те само го изгледаха и продължиха, докато мрачината ги погълна отново. Мърморейки под носа си, Шарън се насочи към левия бряг, където едва се различаваше малък пристан. Но когато дочухме стъпки по дървените дъски и тихи, приглушени гласове, Шарън забоде пръта и бързо смени посоката.

Лъкатушехме от бряг на бряг, озъртайки се за място, където да акостираме, но всеки път, щом се доближавахме, Шарън виждаше нещо, което не му харесваше, и бързаше да смени посоката.

— Хищници — мърмореше той. — Навсякъде хищници…

Не виждах никого наоколо, докато не минахме под паянтово мостче, по което пресичаше един мъж. Лодката се плъзна под мостчето и мъжът спря да ни погледне. Той отвори уста и си пое дълбоко въздух — реших, че се готви да извика, — но вместо глас от устата му бликна гъст жълт дим, който се стрелна към нас като вода от пожарен кран.

Уплаших се и задържах дъх. Ами ако това е отровен газ? Но Шарън не покри лицето си, нито посегна към маската — само мърмореше „Майка му стара, майка му стара, майка му стара!“ Димът от устата на мъжа ни обгърна, разтвори се в мрачината и намали видимостта до нула. След няколко секунди мъжът, мостчето, на което стоеше той, и бреговете от двете ни страни се разтвориха в дима.

Дръпнах покривалото (и без това никой не можеше да ни види) и рекох тихо:

— Когато каза, че това нещо било дело на хората, аз си помислих, че говориш за комини, а не буквално…

— Олеле — възкликна Ема. — Какво беше това?

— Хищниците обичат да замрачат някой район, за да прикрият деянията си — обясни Шарън — и да заслепят плячката. За ваше щастие, аз не влизам в тази категория. — Той измъкна дългия прът от водата, завъртя го над главите ни и чукна с него дървеното око на носа. Окото засия като фенер за мъгла, разцепвайки мрака пред нас. Шарън забоде пръта отново във водата и като се облегна с цяло тяло върху него, завъртя лодката в кръг, осветявайки всичко наоколо.

— Но щом те създават мрачината — рече Ема, — значи трябва да са чудати, нали? А ако са чудати, може би ще са дружелюбни.

— Бедните духом не свършват като пирати от рова — подхвърли Шарън, спря въртенето на лодката и фиксира светлината върху друг приближаващ се съд. — Като говорим за дявола…

Виждахме ги съвсем ясно, но засега от нас те виждаха само ярко сияние. Предимството не беше кой знае какво, но поне ни позволяваше да ги огледаме, преди да се скрием отново под платнището. В лодката, която бе дваж по-голяма от нашата, седяха двама мъже. Единият държеше ръчката на безшумен извънбордов мотор, вторият стискаше сопа.

— Щом са толкова опасни — прошепнах, — защо ги чакаме да се приближат?

— Твърде надълбоко сме в Гробището, за да им се измъкнем, та предпочитам да ги разубедя с приказки.

— Ами ако не успеете? — разтревожи се Ема.

— Ще се наложи да поплувате.

Ема погледна черната като земно масло вода и заяви:

— Предпочитам да умра.

— Вие решавате. А сега, деца, препоръчвам ви да се скриете и да не сте помръднали и мускулче отдолу.

За кой ли път се спотаихме под покривалото. Не след дълго чухме силен глас:

— Здрасти, лодкарю!

— Добра среща — поздрави Шарън.

Чух весла да се вдигат над водата и после сътресение от удара на другата лодка в нашата.

— Какво те води насам?

— Туристически обиколки, както обичайно — отвърна нехайно Шарън.

— Да, денят е чудесен за разходки! — разсмя се мъжът.

Вторият мъж обаче не беше в настроение за шеги.

— К’во има под чергата? — изръмжа той на почти неразбираем диалект.

— Какво карам в лодката си е моя работа.

— А к’вот минава през Маларичния ров е наша работа.

— Стари въжета и вехтории, щом ви трябва да знаете — рече Шарън. — Нищо интересно.

— Значи няма да се опъваш, ако хвърлим едно око — рече първият.

— Ами нашата уговорка? Нали ви платих за тоя месец?

— Вече не върши работа — обяви вторият. — Гадините дават пет пъти повече за хубави охранени бутчета. А ако някое бутче ни се изплъзне… тогава отиваме в ямата, че и по-лошо дори…

— Че какво може да е по-лошо от ямата?

— Не ща да знам даже.

— Вижте, господа, да бъдем разумни — поде Шарън. — Може би е време да преговаряме отново. Мога да предложа условия, които да си съперничат и с най…

„Бутчета“. Потреперих въпреки нарастващата топлина под чергилото от бързо нагряващите се ръце на Ема. Надявах се, че няма да се наложи да ги използва, но мъжете явно не бяха склонни да се откажат и аз се опасявах, че приказките на лодкаря няма да ги задържат още дълго. Стигне ли се до бой, всички щяхме да загубим. Дори да успеем да се справим с мъжете в лодката, хищниците, както ги нарече Шарън, бяха навсякъде. Представих си как ни преследва цяла тълпа от тях — обкръжават ни с лодки, скачат от мостовете — и почти се вкочаних от страх. Наистина не исках да разбера какво означава терминът „бутчета“.

Но тогава чух обнадеждаващ звук — звън на разменени монети, и гласът на втория мъж се разнесе:

— Бря, цяло съкровище! С толкоз парици можем да си поживейм в Испания…

Ала тъкмо когато надеждите ми се съживяваха, стомахът ми неочаквано се сви. Познато старо чувство се запромъква из вътрешностите ми и постепенно взе да набира сила. Отначало беше само сърбеж, който се превърна в тъпа болка, и сега тази болка се изостряше — недвусмислен признак за приближаващ се гладен.

Но не кой да е гладен. Моят гладен.

Думата изникна в ума ми без предупреждение. „Моят“. А може би е обратното. Може би аз му принадлежа.

Каквото и да бе, нямаше как да внушава успокоение. Предполагах, че жадува да ми види сметката също толкова силно, колкото всеки гладен, само че нещо временно потискаше това желание. Същото онова мистериозно нещо, което бе прикачило гладния за мен, бе го превърнало в магнит, а мен в стрелка на компас — и тази стрелка сега ми казваше, че гладният е наблизо и идва насам.

Тъкмо навреме, за да ни залови или убие, или да помогне други да го сторят. Реших твърдо, че доберем ли се веднъж до брега, първото, което ще направя, ще е да се отърва от чудовището веднъж и завинаги.

Но къде беше той? Ако е толкова близо, колкото ми се струваше, значи плуваше към нас в канала, а нямаше как да не чуя шляпането на седем крайника из водата. И тогава стрелката помръдна и се насочи надолу. Вече знаех — дори можех да видя, — че той е под водата. Изглежда, на гладните не им се налага да си поемат често въздух. След миг го чух да се залепва за лодката с едно отчетливо потропване. Всички подскочихме от звука, но само аз знаех на какво се дължи. Исках да предупредя другарите си, но трябваше да лежа неподвижно, макар да знаех, че тялото му е на сантиметри от моето, от другата страна на дъното, на което лежахме.

— Какво беше това? — изръмжа първият мъж.

— Не чух нищо — излъга Шарън.

„Оставѝ ни — произнесох беззвучно, надявайки се гладният да ме чуе. — Иди си и ни остави на мира.“ Вместо това той започна да стърже по дървото — представях си как дращи лодката отдолу с дългите си зъби.

— Аз пък го чух кат да ми е в ухото — обади се вторият мъж. — Рег, лодкарят ни взема за глупаци!

— Мисля, че точно туй прави — потвърди първият.

— Уверявам ви, нищо не може да е по-далече от истината — възрази Шарън. — Проклетата ми лодка се разпада. Отдавна ѝ е време за потягане.

— Забрави, сделката отпада. Покажи какво имаш там.

— Щом е така, може и да добавим още нещичко към уговореното — предложи Шарън. — Сметнете го за малка благодарност, задето проявявате разбиране.

Двамата мъже взеха да обсъждат предложението му с тихи гласове.

— Ако го пуснем и някой друг го сгащи с бутчетата, чака ни зимата.

— Или по-лошо.

„Върви си, върви си, ВЪРВИ СИ“ — повтарях аз на английски.

„Дум, дум, дум“ — отвръщаше той, тропайки по корпуса.

— Дръпни чергилото! — нареди първият мъж.

— Сър, почакайте…

Ала мъжете бяха взели решение. Лодката се залюля сякаш някой се прехвърляше на нея. Чуха се викове и трополене на крака до главите ни.

„Вече няма смисъл да се крием“ — помислих си и другите, изглежда, бяха на същото мнение. Видях нажежените до червено пръсти на Ема да посягат към края на платнището.

— На три — прошепна тя. — Готови?

— Като за надбягване — изръмжа Адисън.

— Почакайте — рекох. — Трябва първо да ви кажа… под лодката има…

Но в този миг чергилото отхвърча настрани и аз така и не успях да довърша изречението.

* * *

Това, което последва, стана много бързо. Адисън захапа ръката, която бе дръпнала чергилото, Ема замахна към изненадания ѝ собственик и одраска лицето му с парещи пръсти. Той извика, олюля се назад и се прекатури във водата. Шарън бе паднал долу при сборичкването и вторият мъж се бе изправил над него, вдигнал сопа. Адисън се хвърли към него и се вкопчи в крака му. Мъжът се завъртя, за да се освободи от кучето, Шарън се възползва от удобния момент, изправи се и му нанесе удар в корема. Мъжът се преви и Шарън го обезоръжи с ловко завъртане на пръта.

Мъжът реши, че ще е по-добре да се откаже, докато още може, и се прехвърли обратно на своята лодка. Шарън отметна покривалото на извънбордовия мотор, дръпна стартовия шнур и лодката се стрелна напред тъкмо когато от мрачината се подаде още една лодка. Вътре имаше трима мъже, единият въоръжен със старовремски пистолет, който бе насочил право в Ема.

Извиках ѝ да се наведе и я дръпнах долу. Пистолетът изпука и над него се появи облаче дим. Мъжът го завъртя и този път го насочи към Шарън, който пусна руля и вдигна ръце. И предполагам, това щеше да е краят на всички ни, ако устата ми внезапно не избълва порой от гърлести думи, силни и уверени, и на непонятен за слуха ми език.

— Потопи лодката им! Използвай езиците, за да потопиш лодката им!

За онази половин секунда, която бе нужна на околните, за да се извърнат към мен и да ме погледнат учудено, гладният се оттласна от корпуса и изстреля езиците си към тяхната лодка. Те излетяха от водата, усукаха се около кърмата, повдигнаха лодката и я преметнаха в задно салто, което накара тримата мъже на борда да се разхвърчат във всички посоки.

Лодката се стовари преобърната върху двама от тях.

Шарън би могъл да се възползва от този момент, за да даде газ и да ни отдалечи, но той стоеше застинал от изненада, все още вдигнал ръце.

Толкова по-добре, защото не бях приключил.

— Онзи там — рекох и погледнах мъжа с пистолета, който пляскаше във водата. — Вземи му оръжието.

Изглежда, гладният можеше да ме чува под водата, защото след секунди мъжът изпищя, погледна надолу и сетне изчезна в дълбините. Почти веднага на повърхността изплуваха кървави мехури.

— Не съм казал да го ядеш! — троснах се на английски.

— Какво чакаш? — подвикна Ема на Шарън. — Давай де!

— Добре, добре — запелтечи лодкарят. Той се отърси от вцепенението си, свали ръце и даде рязко газ. Моторът изви пронизително, Шарън завъртя руля и описа остър завой, при което ние тримата отново се изтърколихме на дъното. Лодката се наклони, стрелна се напред и ние се понесохме през мрака, в посоката от която бяхме дошли.

Ема ме погледна, аз отвърнах на погледа ѝ и макар да беше твърде шумно, за да се чуваме, заради трясъка на мотора и прилива на кръв в главите ни, стори ми се, че видях изписани на лицето ѝ страх и възторг. Поглед, който казваше „Джейкъб, ти си изумителен и страшен“. Но когато най-сетне заговори, успях да различа на устните ѝ само една дума: „Къде е?“

Къде, наистина? Надявах се, че ще можем да се изплъзнем на гладния, докато се разправя с нещастния пират, но съдейки по усещането в червата, знаех, че е някъде наблизо, че ни следва и дори вероятно използва един от езиците си за буксирно въже.

„Близо“ — отвърнах беззвучно.

Очите ѝ блеснаха и тя кимна отривисто: „Добре“.

Поклатих глава. Защо не е уплашена? Не виждаше ли колко е опасно всичко това? Гладният бе вкусил кръв, бе оставил полуразкъсан човек зад нас. Кой знае какви кръвожадни намерения го преизпълваха? Но начинът, по който ме гледаше! Тази мрачна усмивка на устните ѝ, която сякаш ми внушаваше, че мога да направя всичко.

Приближавахме моста и чудатия, който създаваше мрачината. Той ни чакаше, приклекнал, премерил се в нас с пушка, която бе подпрял на перилата.

Наведохме се. Чух два изстрела. Когато вдигнах глава, установих, че никой не е улучен.

Вече навлизахме под моста. След миг щяхме да се подадем от другата страна и той щеше да получи възможност отново да стреля по нас.

Обърнах се и извиках на гладнишки език „Мостът!“ Чудовището сякаш знаеше какво точно имам предвид. Двата езика, които не държаха лодката, изхвърчаха от водата и обвиха паянтовите подпори на мостчето. Сетне се изопнаха като изпънат докрай ластик. Гладният бе принуден да се покаже над водата, увиснал на своите три натегнати като струни езика. Приличаше на страховита морска звезда.

Лодката забави скорост, толкова бързо, сякаш някой бе дръпнал внезапната спирачка, и ние всички отново се прекатурихме и се озовахме на носа. Мостчето заскърца и се разлюля, чудатият върху него се заклати и изпусна пушката. Мислех си, че или ще поддадат основите на моста, или гладният ще го изпусне от езиците си — от устата му се изтръгваше квичене като на прасе, което колят, — но когато чудатият се наведе да вдигне пушката, ме споходи мисълта, че мостът ще издържи и че съм разменил нашата инерция за нищо. Сега вече дори не бяхме подвижни цели.

— Пусни лодката! — извиках на гладния на неговия език.

Не ме послуша. Чудовището никога не би се отделило от мен, каквото и да става. Ето защо изтичах на кърмата и се наведох през борда. Видях един от езиците му, усукан около руля. Спомних си как докосването на Ема веднъж бе накарало гладен да пусне глезена ѝ, дръпнах я до мен и ѝ казах да нагорещи руля. Тя ме послуша — едва не падна през борда, докато се навеждаше — и после гладният изпищя и ни освободи.

Беше като да освободиш изопната прашка. Гладният отлетя назад и се блъсна с трясък в моста, съоръжението се разтресе, прекатури се и се срина във водата. В същото време кърмата на нашата лодка потъна, перката се озова във водата и лодката се понесе напред. Внезапното ускорение ни повали като кегли за боулинг — всички освен Шарън, който продължаваше да стиска руля и да ни държи по средата на канала, далече от опасните брегове, вперил поглед право напред, на фона на дирята от пенлива вода зад кърмата.

Надигнахме се и се огледахме, полуприведени, в случай че полетят още куршуми. Изглежда, поне засега бяхме вън от опасност. Хищниците бяха някъде зад нас и нямах представа дали ще могат да ни настигнат отново.

— Това не беше ли същото създание, което срещнахме в метрото? — попита задъхано Адисън.

Едва сега усетих, че още не съм си поел въздух, направих го и кимнах. Ема ме погледна въпросително, очакваше да чуе повече, но аз все още обмислях детайл по детайл случилото се. В едно бях сигурен — този път почти го бях укротил. Сякаш с всяка нова среща аз прониквах все по-навътре в нервния му център. Думите излизаха все по-леко от устата ми и вече не ги усещах като чужди на езика ми, нито срещах съпротива у гладния. И все пак изглеждаше като тигър, когото съм вързал с кучешка каишка. Във всеки момент можеше да реши да се завърти и да ме ухапе — мен или някого от нас. Не го правеше — по причини, които не разбирах.

Може би, помислих си, след още няколко опита ще го овладея напълно. И тогава — тогава… Божичко, каква мисъл!

Тогава никой няма да може да ни спре.

Погледнах назад, към останките на моста, към празното място, където се бе издигал допреди малко. Потърсих нещо живо сред отломките във водата, но виждах само вълните от срутването. Опитах се да го почувствам, но червата ми не долавяха нищичко. Миг по-късно мракът зад нас погълна тази картина.

Тъкмо когато имах нужда от гладния, изглежда, бях предизвикал гибелта му.

Лодката се наклони напред, когато Шарън намали газта и сви надясно през бавно разсейващия се мрак към един квартал с кошмарни къщурки. Издигаха се на ръба на водата като огромна стена без пролуки, бяха някак различни от къщите в покрайнините на града, непристъпни, наподобяващи укрепления с минимален брой входове. Понесохме се край тях с ниско бръмчене, търсейки път навътре. Ема първа забеляза една пролука, която на мен ми приличаше по-скоро на игра на сенките.

Би било преувеличение да я наречем уличка. Беше по-скоро тесен каньон, тънък като острие на нож, широк едни плещи от стена до стена и петдесет пъти по-висок, чийто вход бе белязан от обрасла с мъх стълба, прикрепена с болтове за каменния бряг. Виждах съвсем малко от началото на уличката, продължението или тънеше в мрак, или извиваше настрани.

— Къде отива? — попитах.

— Където ангелите се боят да стъпват — отвърна Шарън. — Не това място търсех, за да ви сваля на брега, но сега изборът ни е доста ограничен. Сигурни ли сте, че не искате да напуснете Дяволското гробище завинаги? Все още има време.

— Напълно — отвърнаха решително Ема и Адисън.

Лично аз бях готов да обсъдим този въпрос по-обстойно, но вече беше твърде късно за връщане назад. „Да ги намерим или да загинем, опитвайки се да го направим“ — думи, произнесени от мен преди няколко дни. Беше време да се гмурнем в града.

— В такъв случай акостираме — обяви с пресипнал глас Шарън. Той извади дебело въже изпод скамейката, метна го към стълбата и придърпа лодката на брега.

— Всички да слизат, моля. Внимавайте къде стъпвате. Момент, позволете ми.

Шарън се изкатери по хлъзгавата клатушкаща се стълба с пъргавината на човек, който го е правил много пъти. Щом стигна горе, той коленичи и се наведе, подавайки ни ръка. Ема се качи първа, после аз подадох неспокойния Адисън и накрая, тъй като бях прекалено горделив, се изкатерих, без да поемам ръката на Шарън, и едва не се хлъзнах във водата.

Веднага щом и тримата бяхме на сушата, Шарън се спусна обратно по стълбата. Беше оставил мотора да бръмчи на празен ход.

— Минутка само — спря го Ема. — Къде отивате?

— Махам се! — отвърна Шарън и скочи в лодката. — Нещо против да ми хвърлите края на въжето?

— Против съм, разбира се! Първо трябва да ни упътите. Нямаме представа къде се намираме!

— Аз не организирам турове на сушата. Занимавам се само с речни разходки.

Спогледахме се невярващо, стреснати от факта, че ни зарязва по този начин.

— Поне ни кажете накъде да вървим! — помолих аз.

— Или, още по-добре, дайте ни карта — добави Адисън.

— Карта! — възкликна Шарън, сякаш това бе най-глупавото искане, което е чувал. — В Дяволското гробище има повече улички на крадци, тунели на убийци и незаконни свърталища, отколкото по целия свят. Това място не може да бъде картографирано! А сега престанете да се държите като деца и ми хвърлете въжето!

— Не и докато не ни кажете нещо полезно! — опъваше се Ема. — Например името на някого, когото да потърсим за помощ — и който не би се опитал да ни продаде на гадините!

Шарън избухна в смях.

Ема повдигна намръщено брадичка.

— Трябва да има поне един човек.

Шарън се поклони.

— Тъкмо с него говорите! — Той се изкатери отново по стълбата и дръпна въжето от ръцете на Ема. — Стига приказки. Сбогом, деца. Сигурен съм, че никога вече няма да ви видя.

След тези думи той скочи в лодката, чието дъно се бе превърнало в локва черна вода. Веднага щом цопна вътре, Шарън извика уплашено и се наведе да потърси причината. Явно куршумите, профучали милостиво покрай главите ни, бяха пробили корпуса и сега в лодката нахлуваше вода.

— Вижте какво направихте! Лодката ми е на решето!

— Ние ли сме го направили? — блеснаха ядно очите на Ема.

Шарън приключи с прегледа на щетите и изглежда, реши, че пораженията са доста тежки.

— Сега съм обречен да сляза на сушата! — оплака се той, изгаси мотора, сгъна пръта до размерите на тояга и се изкатери отново по стълбата. — Ще потърся някой опитен майстор да ми поправи лодката — заяви, докато минаваше край нас — и не бих искал да вървите след мен.

Поехме в колона по един подире му по тясната уличка.

— Защо не? — попита пискливо Ема.

— Защото вие сте прокълнати! Носите лош късмет! — Шарън размаха ръка, сякаш гонеше досадни мухи. — Махайте се!

— Как така да се махаме? — Тя се завтече и го улови за широкия ръкав. Шарън се завъртя и го дръпна рязко, за миг си помислих, че ще вдигне ръка да я удари. Напрегнах се, готов да скоча върху него, но ръката му остана да стърчи във въздуха като предупреждение.

— Не помня колко пъти съм минавал по този маршрут и никога не съм бил нападан от пирати. Нито съм бил принуден да зарежа прикритието си и да паля мотора. И никога — нито веднъж — лодката ми не е била повреждана. От вас имам повече неприятности, отколкото печалба, и не желая повече да сме заедно.

Докато говореше, погледнах покрай него в уличката. Очите ми все още привикваха със сумрака, но това, което видях, ме преизпълни с ужас: тя се виеше навътре и от двете страни имаше тъмни, лишени от врати входове, зейнали като паст, а в стените ѝ ечаха зловещи звуци — шепот, дращене, забързани стъпки. Усещах върху нас жадни очи, представях си ръце, вадещи ножове.

Не биваше да оставаме сами тук. Можехме само да се молим.

— Ще платим два пъти повече от обещаното — побързах да кажа.

— И ще ви поправим лодката — добави Адисън.

— Не ме интересуват жалките ви грошове! — опъна се Шарън. — Не виждате ли, че съм разорен? Как ще се върна в Дяволското гробище? Да не смятате, че хищниците ще ме оставят на мира, след като клиентите ми убиха двама от тях?

— Не знаем дали са мъртви — посочих смирено.

— Какво можехме да направим? — възкликна Ема. — Трябваше да се защитаваме!

— Не ме заблуждавайте. Те нямаше да пострадат, ако не беше онова… — Шарън ме погледна и гласът му се сниши до шепот. — Трябваше да ми кажете по-рано, че сте в съюз с нощните твари!

— Хм — изсумтях сконфузено. — Не бих го нарекъл точно съюз…

— Няма много неща на този свят, от които да ме е страх, но по правило гледам да стоя надалеч от душесмучещи чудовища, а очевидно едно такова ви следва като хрътка диря! Предполагам, че скоро ще бъде тук?

— Не смятам — успокои го Адисън. — Не помните ли, че преди малко един мост рухна на главата му?

— Беше малко мостче — възрази Шарън. — А сега ще ви помоля да ме извините. Трябва да потърся някого да ми поправи лодката. — След тези думи той забърза напред.

Преди да го застигнем отново, Шарън сви зад ъгъла и когато стигнахме там, беше изчезнал — вероятно бе хлътнал в някой страничен тунел. Стояхме и се въртяхме в кръг, объркани и изплашени.

— Не мога да повярвам, че ни заряза просто така! — възкликнах.

— Нито пък аз — отбеляза хладно Адисън. — Всъщност не мисля, че ни е изоставил. По-скоро се пазари. — Кучето се покашля, приседна на задните си крака и заговори с ечащ глас към покривите: — Добри ми господине! Целта ни е да спасим нашите приятели и нашите имбрини, и бъдете уверен, че ще го сторим, а когато това стане, те ще научат как ни помагахте и ще ви бъдат много благодарни! — Той почака ехото да заглъхне, преди да продължи: — Не става въпрос за състрадание, пито за лоялност. Като разумен и амбициозен човек, вие си давате сметка за възможностите, които ще се разкрият пред вас. Вече сме ви длъжници, но да измъкваш дребни пари от деца и животни е нищичко в сравнение с това да са ти задължени няколко имбрини. Може би ще бъдете ощастливен със собствена примка, лично пространство, където няма да ви досаждат други чудати! Във всяко време и на всяко място, където си пожелаете — цветущ летен остров в епоха на мир и благоденствие или смрадлив коптор във време на чума. Както предпочитате.

— Наистина ли могат да го направят? — попитах шепнешком Ема.

Тя вдигна рамене.

— Представете си какви са перспективите! — приключи с патос Адисън.

Гласът му отекна надалече. Чакахме, заслушани.

Някъде двама души спореха.

Тихо покашляне.

Нещо тежко се спускаше по стълбище.

— Е, това беше много хубава реч — въздъхна Ема.

— Да забравим за него — махнах с ръка и се заозъртах в сумрака. — Накъде ще вървим?

Избрахме една уличка напосоки — тази отпред — и поехме по нея. Изминахме едва десетина крачки, когато чухме един глас да казва:

— На ваше място не тръгнал поел нататък. Това е Канибалската улица и името не е метафорично.

Шарън се бе извисил зад нас, опрял юмруци на хълбоците като треньор по борба.

— Явно с възрастта сърцето ми омеква — продължи той. — Или то, или главата.

— Това значи ли, че ще ни помогнете? — обнадежди се Ема.

Беше започнало да ръми. Шарън вдигна глава и обърна скритото си от нас лице към небето.

— Познавам един адвокат, който живее наблизо. Първо ще искам да подпишем пред него договор за онуй, което ми дължите.

— Добре де, добре — закима Ема. — Но ще ни помогнете ли?

— След това ще се погрижа да ми ремонтират лодката.

— А после?

— После ще ви помогна. Макар че не обещавам никакви резултати и още отсега ще заявя, че според мен вие всички сте глупаци.

Не можахме да намерим у себе си сили да му благодарим въпреки всичко, което бяхме преживели с него.

— А сега стойте наблизо и следвайте всяка моя инструкция, до последната буква. Днес убихте двама хищници и помнете ми думите — те ще ви потърсят.

Нямаше причина да не се съгласим.

— Ако ви хванат, не ме познавате. Никога не сте ме виждали.

Кимнахме едновременно.

— И каквото и да правите, никога не докосвайте и капчица амброзия, инак няма да напуснете това място.

— Не зная какво е това — признах и по лицата на Ема и Адисън прочетох, че те също са в неведение.

— Ще научите — изръмжа заплашително Шарън, след което се омота в наметалото, обърна се и потъна в лабиринта.

Трета глава

В модерните скотобойни, преди да стоварят чук върху главата на някоя крава, я пускат да мине през тесен лабиринт. Острите завои и слепите ъгли пречат на животното да вижда на повече от кратко разстояние напред и то не знае — до последните няколко крачки, когато лабиринтът внезапно се стеснява още и шията му попада в метални стяги — къде го води пътят. Но докато ние тримата бързахме след Шарън към сърцето на Дяволското гробище, бях сигурен, че зная какво ни чака, макар и не кога точно. С всяка крачка, с всеки завой ние се заплитахме все повече в един възел, който, страхувах се, никога нямаше да успеем да развържем.

Изпълненият със зловоние въздух не помръдваше, единствената възможност за свеж полъх бе неравният отвор между покривите над нас. На места улицата бе толкова тясна, че се налагаше да вървим обърнати на една страна, стържейки стените с гърди, а по дрехите ни оставаха тъмни петна от онези, които бяха минавали преди нас. Тук нямаше нищо естествено, нищо зелено, нищо живо, освен щъкащите между краката ни дребни мишки и плъхове и обитателите на къщите, надзъртащи от прозорци и иззад решетки с кръвясали очи. Без съмнение те бяха готови да се нахвърлят върху нас, ако не беше нашият едър, загърнат в черно наметало водач. Сякаш следвахме самия дявол из ямите на ада.

Свихме в една уличка, сетне в друга. Те не се отличаваха по нищо — нямаше надписи, нито някакви отличителни белези. Шарън или притежаваше изумителна памет за ориентиране, или се движеше съвсем слепешката, опитвайки се да заблуди пиратите, които може би ни преследваха.

— Наистина ли знаеш къде отиваме? — попита го Ема.

— Разбира се, че знам! — излая Шарън и сви зад поредния ъгъл, без да поглежда назад. После спря, наведе се и се промуши през една врата, хлътнала наполовина под уличното ниво. Вътре имаше влажна изба, не по-висока от метър и половина и озарена от мъждукаща сивкава светлина. Затичахме се приведени по този приземен коридор, чийто под бе покрит от кости на плъхове, а таванът дращеше главите ни, покрай неща, които се стараех да не гледам — прегърбена фигура в ъгъла, хора, изтегнати върху сламени матраци, момче, облечено в дрипи, с паничка за подаяния до едната ръка. В далечния край тунелът се разширяваше в помещение и под светлината на няколко зарешетени прозореца видях две коленичили жени, перящи в локва воняща вода от Рова.

Изкатерихме още стълби и продължихме, слава богу, през затворен със стени заден двор на няколко сгради. В някой друг свят тук можеше да има малка градина и дори беседка с цветя, по това бе Дяволското гробище и дворът бе влажен и покрит с мръсотия. Под прозорците се виждаха мазни дири от системно изхвърляния боклук, струпан край стените, а в средата на двора, насред огромно кално петно, се мъдреше дървена кошара, в която мършаво хлапе наглеждаше още по-мършаво прасе — само едно. Край кирпичената стена бе приклекнала жена, която пушеше и четеше вестник, а зад нея малко момиченце пощеше косата ѝ от гниди. Жената и момичето не ни обърнаха никакво внимание, докато минавахме край тях, но момчето наведе към нас своя раздвоен метален остен. Когато стана ясно, че не изпитваме никакъв интерес към прасето му, момчето приклекна изтощено.

Ема спря насред двора и погледна изопнатия между покривите простор с провесено пране. Тя повтори отново, че окървавените дрехи ни карат да приличаме на участници в убийство, и предложи да си потърсим чисти. Шарън възрази, че по тези места убийците не са рядкост, и я подкани да бърза, но тя се опъваше и спореше, че ако някой от гадините в метрото е забелязал изцапаните ни с кръв дрехи и ги е описал на другарите си, така по-лесно ще ни открият в тълпата. По мое мнение по-скоро се чувстваше неудобно в мръсната си блуза със запечена кръв по нея. Аз също — и ако имахме късмет да открием нашите приятели, не ми се искаше да изглеждаме така.

Шарън склони неохотно. Беше ни повел към една дъсчена ограда в дъното на двора, но сега се обърна и влезе в близката сграда. Изкатерихме два, три, четири етажа, докато Адисън започна да се задъхва, и последвахме Шарън през отворена врата в малка мизерна стаичка. На тавана имаше отвор, през който дъждът се сипеше право на пода. Стените бяха покрити с черна плесен. На масата до замацания прозорец две жени и момиче се трудеха над задвижвани с педали шевни машини.

— Трябват ни малко дрехи — обяви Шарън, обръщайки се към жените с гръмогласен бас, от който стените се разтресоха.

Те вдигнаха бледите си лица. Едната улови дълга игла и я насочи към нас като оръжие.

— Моля ви — рече.

Шарън се пресегна и отметна качулката си, така че само шивачките да могат да видят лицето му. Те зяпнаха, разтрепериха се и се проснаха в несвяст на масичките.

— Беше ли необходимо? — попитах.

— Не съвсем — отвърна Шарън, докато си нахлузваше качулката. — Но пък свърши работа.

Оказа се, че шивачките шият ризи и рокли от разнородни парчета плат. Парцалите, с които работеха, бяха разхвърляни навсякъде из стаята, а резултатите от дейността им, които съдържаха повече кръпки и шевове, отколкото чудовището на Франкенщайн, бяха окачени на едно въже, опънато от външната страна на прозореца. Докато Ема ги придърпваше, погледът ми се плъзна из стаята. Нямаше съмнение, че това не е само работно ателие — жените живееха тук. До стената имаше паянтово легло, сковано от различни парчета. Надзърнах в очуканото гърне, увиснало над огнището, и видях вътре останките на сиромашка чорба — рибешка кожа и сбръчкани кочани от зеле. Забелязах дори жалки опити за украса — букетче изсъхнали цветя, закована над рамката на вратата подкова, портрет на кралица Виктория в рамка — ала всичко това само допринасяше за общото впечатление на мизерия.

Отчаянието се беше загнездило здраво тук, то пропиваше всичко, дори въздуха. Никога не бях виждал подобна крайна нищета. Възможно ли бе чудати да водят подобно жалко съществуване? Докато Шарън вмъкваше през прозореца няколко ризи, аз му зададох този въпрос. Той като че ли се засегна от идеята.

— Чудатите никога не биха позволили да изпаднат до подобно състояние. Това са обикновени обитатели на бедняшки квартал, обречени да повтарят отново и отново краткия ден, който се съдържа в тази примка. Нормалните живеят в покрайнините на Дяволското гробище, но сърцето му ни принадлежи.

Значи това бяха нормални. И не само, а пленници на примка, като обитателите на Кеърнхолм, които лошите деца изтезаваха, когато играеха на „Нападение на селото“. Нищо повече от декор, както морето и скалите, рекох си аз. Но кой знае защо, докато поглеждах измъчените лица на заровените в парцали жени, се чувствах така, сякаш крада от тях.

— Сигурна съм, че ще познаем чудатите, ако ги видим — отбеляза Ема, докато прехвърляше купчина мръсни блузи.

— Съвсем естествено — съгласи се Адисън. — Тъй като нашият род не се слави с умение да се прикрива.

Смъкнах изцапаната си с кръв риза и я замених с най-чистата от тези, които намерих, беше като горнищата, които раздават в затворите — захабена и раирана, без якичка, с нееднакво дълги ръкави, съшита от парчета, по-груби дори от шкурка. Но ми стана и в добавка с едно черно палто, което зърнах преметнато през облегалката на стол, вече приличах на някого, който обитава тукашните улици.

Обърнахме гърбове на Ема, за да може да се преоблече в безформена рокля, която се омота около глезените ѝ.

— Едва ли ще мога да тичам с това нещо — оплака се тя. След това взе ножицата от близката маса и се зае да я прекроява с внимателните движения на касапин, дърпайки и късайки, докато я подряза до коленете.

— Така е по-добре. — Тя се полюбува на работата си в огледалото. — Малко е парцалива, но…

— Хорас щеше да ти направи по-добра — подхвърлих, без да мисля. Бях забравил, че нашите приятели не са с нас в стаята. — Исках да кажа… ако ги открием отново…

— Недей — помоли ме Ема. За един миг изглеждаше безкрайно тъжна, готова да се разплаче, после се обърна, остави ножицата и пристъпи решително към отворената врата. Когато ни погледна отново, имаше твърдо изражение на лицето.

— Хайде. Губим време тук.

Притежаваше изумителната способност да превръща тъгата си в гняв и подтик за действие, което означаваше, че малко неща на този свят са в състояние да я държат дълго време потисната. След тази подкана ние с Адисън я последвахме, както и Шарън, който, предполагам, не си бе давал сметка досега с кого си има работа.

Самото Дяволско гробище — или по-точно онази част, обитавана от чудати — едва ли обхващаше повече от десет-дванайсет пресечки. Когато се спуснахме отново в двора, ние изтръгнахме една дъска от оградата и се промушихме в поредния задушен пасаж. Той водеше към друг, почти толкова задушен, ала малко по-широк, той пък към следващия, където двамата с Ема най-сетне можехме да вървим един до друг. Уличките продължиха да се разширяват като артерии, отпускащи се след сърдечен пристъп, докато не стигнахме до една, която почти можеше да се нарече улица, павирана с червени тухли и с тесен плочест тротоар.

— Дръпнете се назад — прошепна Ема и ние се спотаихме зад ъгъла, надзъртайки като командоси един над друг.

— Какво си мислите, че правите? — попита Шарън. Беше излязъл на улицата и изглеждаше по-скоро засрамен от поведението ни, отколкото уплашен от възможността да ни видят сметката.

— Оглеждаме се за места за засада и маршрути за бягство — отвърна Ема.

— Никой няма да дебне никого в засада — успокои я Шарън. — Пиратите действат само в ничията земя. Няма да ни последват тук — това е улица „Лоша слава“.

И наистина, този път видяхме окачена на стената табелка. Улица „Лоша слава“. Първият надпис, откакто бяхме влезли в Дяволското гробище. Беше изписан на ръка, а отдолу бе добавено: „Тук пиратите не са добре дошли“.

— Не са добре дошли? — повторих. — А как тогава се гледа на убийството? С намръщено чело?

— Мисля, че убийството е „толерирано с известни резерви“.

— Има ли изобщо нещо забранено тук? — попита Адисън.

— Глобите за закъснение в библиотеката са доста солени. Десет камшика на ден и това е само за книгите с меки корици.

— Има и библиотека?

— Две. Макар че едната не дава да се изнасят книги, тъй като почти всичките ѝ томове са подвързани с човешка кожа и са доста ценни.

Измъкнахме се иззад ъгъла и се заозъртахме смутено. В ничията земя очаквах смъртта на всяка крачка, но на улица „Лоша слава“ поне на пръв поглед цареше известен ред. От двете ѝ страни имаше редици с малки магазинчета с надписи и витрини, и апартаменти на горните етажи. Не виждах хлътнали покриви, нито строшени стъкла. По улицата вървяха минувачи, някои се разхождаха сами и по двойки, спираха пред магазинчетата и зяпаха витрините. Дрехите им не бяха парцаливи. Лицата им бяха умити. Може би не всичко тук беше блестящо или ново, но износените облицовки и олющената боя придаваха голяма доза чар и автентичност на мястото. Ако майка ми бе видяла улица „Лоша слава“ на страниците на някое от списанията, които държахме на масичката за кафе, но никога не четяхме, щеше да изпадне във възторг, че е толкова сладка, а после да започне да се оплаква пред баща ми, че никога не пътуваме из Европа — „О, Франк, нека идем там“.

Ема пък изглеждаше разочарована.

— Очаквах нещо по-зловещо.

— Аз също — признах. — Къде са всички свърталища на убийци и оплискани с кръв рингове?

— Не зная с какво си мислите, че се занимават хората тук — рече Шарън, — но никога не съм чувал за свърталища на убийци. Колкото до оплисканите с кръв рингове, има само един, този на Дерек, долу на Мочурлива улица. Дерек е добро момче. Дължи ми петак…

— А гадините? — прекъсна словоизлиянията му Ема. — Ами нашите отвлечени приятели?

— Говори по-тихо — скастри я Шарън. — Веднага щом се погрижа за моите работи, ще потърсим някого, който да ви помогне. Дотогава не говорете за тези неща пред никого.

Ема впи поглед в лицето на Шарън.

— В такъв случай не ме карай да повтарям. Макар да сме ти благодарни за помощта и съдействието, часовете на нашите приятели са преброени. Не бих искала да се бавим и мотаем само за да не ни оскубят още малко перушина.

Шарън помълча, надвесен над нея. После рече:

— Дните на всички ни са преброени. На ваше място нямаше да бързам да разбера какъв е броят им.

* * *

Тръгнахме да търсим споменатия от Шарън адвокат. Водачът ни скоро се обезсърчи.

— Мога да се закълна, че кантората му беше някъде на тази улица. Макар че за последен път съм го навестявал преди доста години. Може да се е преместил.

Той реши да продължи търсенето сам и ни заръча да останем на място.

— Връщам се след няколко минути. Не говорете с никого.

После се отдалечи и ни остави сами. Ние се скупчихме объркани на тротоара, чудейки се какво да правим. Хората ни гледаха втренчено, докато минаваха край нас.

— Здравата ни замота този тип, какво ще кажете? — заговори Ема. — Разказваше за това място като за световен център на престъпността, а прилича на най-обикновена примка. Всъщност хората тук изглеждат по-нормални от всички чудати, които съм виждала. Сякаш някой е изсмукал от тях всякакви отличителни черти. Резултатът е почти скучен.

— Сигурно се шегуваш — възрази Адисън. — Не съм виждал друго място, което да е толкова покварено и отвратително.

И двамата го погледнахме изненадани.

— Това пък откъде ти хрумна? — попита Ема. — Наоколо има само някакви дребни магазинчета.

— Да, но вижте какво продават.

Досега не го бяхме направили. Точно зад нас имаше витрина, на която стоеше добре облечен мъж с тъжни очи и надиплена брада. Когато видя, че е приковал вниманието ни, той ни кимна едва забележимо, вдигна джобния си часовник и докосна едно копче отстрани. Щом го стори, мъжът мигновено застина и образът му сякаш се размъти. След още няколко секунди той помръдна, без да се движи — изчезна и се появи за миг в противоположния край на витрината.

— Брей! — възкликнах. — Страхотен номер!

Мъжът го повтори, като този път се телепортира до другия ъгъл на витрината. Докато стоеше там застинал, Ема и Адисън се преместиха при следващата витрина. Аз се присъединих към тях и се озовахме пред подобна картина, само че този път на витрината имаше жена с черна рокля и с дълъг наниз мъниста, провесени от едната ѝ ръка.

Щом видя, че я гледаме, тя затвори очи и протегна ръце като сомнамбул. Започна да прокарва мънистата бавно през пръстите си, като претъркулваше всяко от тях. Бях така съсредоточен в мънистата, че измина известно време, преди да забележа ставащото с лицето ѝ: то се променяше неуловимо с всяко прехвърлено мънисто. При прехвърлянето на едно мънисто кожата ѝ стана по-бледа, при следващото устните ѝ изтъняха. Сетне косите ѝ едва забележимо почервеняха. Общият ефект за периода от десетина мъниста бе, че лицето ѝ стана съвсем друго, преобразува се от лика на навъсена едробузеста старица в млада червенокоска с гърбав нос. Метаморфозата беше едновременно завладяваща и плашеща.

Когато демонстрацията приключи, аз се обърнах към Адисън.

— Не разбирам — признах. — Какво продават тук?

Преди кучето да успее да отговори, до нас дотича юноша и тикна в ръцете ми две карти.

— Две за една — само днес! — обяви момчето. — Никой не отхвърля разумна оферта!

Завъртях картите в ръцете си. На едната имаше снимка на мъжа с часовника, а отзад бе написано „Дж. Едуин Бригс, билокационалист“. Другата беше снимка на жената с мънистата по време на транс, а надписът гласеше: „Г. Фрюнке, жената с хиляда лица“.

— Махай се, нищо няма да купим — тросна се Ема, а момчето се навъси и се отдалечи.

— Разбрахте ли сега какво продават? — попита Адисън.

Погледнах нататък по улицата. Почти на всяка витрина на „Лоша слава“ имаше по един мъж като този с часовника или жена като онази с наниза — чудати, готови да ви демонстрират уменията си веднага щом се изправите пред тях.

И тогава ми хрумна нещо.

— Значи те продават… себе си?

— Най-сетне ти светна в главата, а? — подсмихна се Адисън.

— И това лошо ли е? — попитах.

— Да — намръщи се Адисън. — Подобно нещо е извън закона при чудатите и съвсем оправдано.

— Способността на всеки чудат е свещен дар — обясни Ема. — Продаването ѝ обезценява това, което е най-важно за нас.

Звучеше като постулат, който са ѝ втълпявали от съвсем малка.

— Хм — изсумтях. — Ами добре.

— Май не си убеден — погледна ме изпитателно Адисън.

— Предполагам, защото не виждам каква вреда може да има. Ако се нуждая от услугите на някой невидим, а той пък има нужда от пари, защо да не се спазарим?

— Не и когато се придържаш към стриктни морални правила, които те отличават от деветдесет и девет процента от човечеството — натърти Ема. — Помисли си какво ще стане, ако човек със зли намерения — или дори само такъв, чийто морал е под средното равнище — поиска да купи услугите на споменатия невидим?

— Невидимият трябва да му откаже.

— Но не всичко в живота е черно и бяло — продължи Ема, — и когато се продаваш, подлагаш на ерозия своя морален компас. Съвсем скоро ще се озовеш от погрешната страна на тази сива зона, без дори да го разбираш, ще вършиш неща, които не би вършил никога, ако не ти се плаща за това. А ако някой е съвсем отчаян, може да се продаде на друг независимо какви са намеренията му.

— Като например на гадина — добави Адисън.

— Добре, съгласен съм, че това е нещо лошо — вдигнах ръце. — Но наистина ли смятате, че един чудат би го сторил?

— Не се дръж като глупак! — сопна се Адисън. — Погледни реалното положение. Това вероятно е единствената примка в Европа, която не е била опустошена от гадините. И защо според теб е така? Защото, сигурен съм, е невероятно полезно да разполагаш с толкова много чудати с различни дарби, готови да ги поставят в твоя услуга веднага щом пожелаеш.

— Може би трябва да говорите по-тихо — предупредих аз.

— Има основание — кимна Ема. — Вероятно разполагат с доносници на всяка крачка. Как иначе ще знаят толкова много? Входове на примки, системи за защита, слаби места… само с помощта на хора като тези. — Ема хвърли мрачен поглед на минувачите наоколо, лицето ѝ се изкриви в гримаса, все едно е пила вкиснато мляко.

— Да, тези типове не биха отказали на нито една разумна оферта — изръмжа Адисън. — Предатели, до последния от тях. Трябва да ги избесят!

— Какво има, мила? Лош ден?

Обърнахме се и видяхме една жена, спряла зад нас. (Колко ли дълго бе стояла там? Какво ли е чула?) Беше издокарана като бизнесдама от 1950-а — пола до коляно и черна блуза с къси ръкави, и пуфтеше лениво със забодената в ъгълчето на устата цигара. Косата ѝ бе вдигната на кок, говореше с американски акцент от Средния запад.

— Аз съм Лорейн — представи се тя. — А вие сте нови в града.

— Чакаме един човек — отвърна уклончиво Ема. — Тук сме на… почивка.

— Хайде бе! — възкликна Лорейн. — Аз също съм на почивка! Така съм от петдесет години насам. — Тя се засмя, показвайки ни изцапаните си с червило зъби. — Ако има нещо, с което мога да ви помогна, само ми го кажете. На „Лоша слава“ Лорейн е известна с най-добрата колекция и това е факт!

— Не, благодаря — обадих се аз.

— Не се тревожи, сладурче. Те не хапят.

— Не проявяваме интерес.

Лорейн сви рамене.

— Просто се държа приятелски. Изглеждахте ми объркани.

Тя понечи да си върви, но нещо в думите ѝ бе пробудило интереса на Ема.

— Колекция на какво? — попита тя.

Лорейн отново се обърна и ни отправи мазна усмивка.

— Стари, млади. Всякакви дарби. Някои от клиентите ми искат само шоу и това е чудесно, но други имат по-специфични нужди. Стараем се всички да останат доволни.

— Момчето вече ви каза, че не се интересуваме — изтъкна свадливо Адисън и явно се готвеше да пропъди жената, но Ема пристъпи към нея.

— Бих искала да видя.

— Какво? — ококорих се аз.

— Искам да я видя — повтори Ема и долових в гласа ѝ решителност. — Покажете ми вашата колекция.

— Само за сериозни клиенти — изгледа я сериозно Лорейн.

— Добре, аз съм много сериозна.

Не зная какво бе намислила Ема, но ѝ вярвах достатъчно, за да я последвам.

— Ами те? — Лорейн ни посочи неуверено. — Винаги ли са толкова невъзпитани?

— Да. Но иначе са свестни момчета.

Лорейн ни изгледа с присвити очи, сякаш преценяваше какво ще е нужно, за да ни изгони, ако възникне подобна необходимост.

— Какво можеш да правиш? — попита ме тя.

Ема се покашля многозначително и ме изгледа с изцъклен поглед. Знаех какво се опитва да ми внуши: „Излъжи!“.

— Навремето умеех да вдигам във въздуха писалки и разни дребни предмети — отвърнах, — но сега не мога дори да изправя молив на единия му край. Мисля, че нещо в мен се е… повредило.

— Случва се и на най-добрите. — Тя насочи вниманието си към Адисън. — А ти?

Той завъртя очи.

— Аз съм говорещо куче, не виждаш ли?

— И само това ли можеш — да говориш?

— Понякога дори то е твърде много — не се сдържах да подхвърля.

— Не зная кой от двама ви ме обижда повече — озъби се Адисън.

Лорейн изпусна поредното облаче дим и изплю цигарата.

— Добре, захарчета. Последвайте ме.

Тя тръгна по улицата. Подредихме се зад нея и си зашепнахме.

— А какво ще стане с Шарън? — попитах. — Нали ни каза да чакаме тук?

— Ще ни отнеме само минутка — успокои ме Ема. — Имам усещането, че тази жена знае много повече за скривалището на гадините, отколкото Шарън.

— И мислиш, че е готова да ни даде доброволно подобна информация? — попита Адисън.

— Ще видим — рече Ема и забърза след Лорейн.

* * *

Дюкянчето на Лорейн нямаше витрина, нито надпис, само безлична врата със сребриста камбанка на верижка. Лорейн дръпна верижката. Чакахме, докато отвътре се чуваше дърпане на резета, и после вратата се отвори едва-едва. Едно око се втренчи в нас от сенките.

— Прясно месо? — попита мъжки глас.

— Клиенти — бе отговорът на Лорейн. — Пусни ни.

Окото изчезна и вратата се отвори докрай. Озовахме се в нещо като приемна, където мъжът ни огледа от горе до долу. Беше облечен с дебел балтон с висока яка и бе нахлузил на главата си мека шапка, килната напред така, че да виждаме само блещукащите му очи и върха на носа. Стоеше, запречил пътя, и ни преценяваше.

— Е? — попита Лорейн.

Мъжът навярно реши, че не представляваме опасност.

— Добре — рече той и отстъпи встрани. После затвори и заключи вратата зад нас, и ни последва, докато Лорейн ни водеше по един дълъг коридор.

Влязохме в сумрачно помещение, озарено от трепкащи лампи. Бяха правени неуспешни опити да му се придаде известно великолепие — стените бяха облицовани със златисти тапети и скрити зад плюшени завеси, върху куполовидния таван се виждаха ликовете на древногръцки божества, входът бе обрамчен от мраморни колони.

Лорейн кимна на портиера.

— Благодаря ти, Карлос.

Мъжът се отдалечи безшумно към дъното на помещението. Лорейн доближи една от стените и дръпна шнура на завесата. Тя се плъзна встрани и отзад се показа широк прозорец от дебело стъкло. Приближихме и видяхме зад него друга стая. Беше почти като тази, в която се намирахме, но по-малка, с насядали по кресла и дивани хора — едни четяха, а други придремваха.

Преброих осем души. Неколцина възрастни, с посивели коси. Две деца, момче и момиче, трябва да нямаха още десет годинки. Всички, дадох си сметка, бяха затворници.

Адисън понечи да попита нещо, но Лорейн вдигна нетърпеливо ръка.

— Въпросите после, ако обичате. — Тя доближи прозореца, взе една метална фуния, свързана с гофриран маркуч със стената, и произнесе в нея:

— Номер тринайсет!

От другата страна на стъклото малкото момче се изправи и се доближи. Ръцете и краката му бяха оковани, той бе единственият чудат в помещението, който носеше дрехи, наподобяващи затворническо облекло — раирана блуза и шапка, с извезан на тях номер 13. Макар че едва ли имаше десет години, лицето му бе обрасло с брада — гъста триъгълна козя брадичка, а веждите му бяха като космати гъсеници. Очите под тях гледаха хладно и преценяващо.

— Защо е окован? — попитах. — Опасен ли е?

— Ще видите — отвърна Лорейн.

Момчето затвори очи. Навярно се съсредоточаваше. Миг по-късно изпод краищата на шапката му се подадоха кичури, които запълзяха надолу по челото. Брадичката му също започна да расте, да помръдва и да се изправя като змия под звуците на звероукротителска свирка.

— Божичко мили! — възкликна Адисън. — Каква странна дарба!

— Сега гледайте внимателно — предупреди ни Лорейн и се ухили.

Номер тринайсет вдигна окованите си ръце. Краят на заострената му брадичка се насочи към катинара, шмугна се в отвора на ключалката и започна да се гъне и извива вътре. Момчето отвори очи и се загледа безизразно пред себе си. След десетина секунди змиевидната брада застина и започна да вибрира, издавайки висок, мелодичен тон, който се чуваше през стъклото.

Катинарът се отвори и оковите паднаха от китките му.

Момчето се поклони лекичко. Сподавих порива си да изръкопляскам.

— Може да отключи всяка брава на света — обяви Лорейн и в гласа ѝ се долови гордост.

Момчето се върна при креслото и списанието.

Лорейн прикри фунията с ръка.

— Той е единствен по рода си, както и всички останали. Имаме четец на мисли, много опитен. Жената може да се промушва до раменете през стени. Повярвайте ми, това е по-полезно, отколкото звучи. Момиченцето пък умее да лети, ако я почерпите с газиран гроздов сок.

— Брей, така ли? — попита дрезгаво Адисън.

— С радост ще ви го демонстрира — рече Лорейн и повика момичето през фунията.

— Не е необходимо — спря я Ема през стиснати зъби.

— Това им е работата — изтъкна спокойно Лорейн. — Пети, ела насам!

Момичето отиде при маса, отрупана с шишета, избра едно, пълно с виолетова течност, и отпи голяма глътка. След като пресуши бутилката, хлъцна шумно и застана до плетен стол. После хълцукна отново и краката ѝ започнаха да се отделят от пода, издигаха се напред, докато застанаха в една равнина с главата ѝ. При третото хълцукане краката ѝ се бяха издигнали под прав ъгъл спрямо стола и тя остана да лежи по гръб във въздуха, опряла само тила си в облегалката.

Мисля, че Лорейн очакваше по-бурна реакция от нас, но — макар и впечатлени — ние наблюдавахме сцената мълчаливо.

— Трудна публика — измърмори жената и освободи момичето.

— И така — поде Лорейн, окачи фунията и се обърна към нас.

— Ако никой от тези не ви се понрави, имам договор и с други обори. В никакъв случай изборът ви не е ограничен само с това, което виждате тук.

— Обори — повтори Ема. Гласът ѝ беше безизразен, но усещах, че кипи отвътре. — Значи признавате, че се отнасяте с тях като с животни?

Лорейн впери внимателен поглед в Ема. Сетне стрелна с очи мъжа с балтона, изправен неподвижно в ъгъла.

— Разбира се, че не — възрази тя. — Това са хора с необичайни способности. Храня ги добре, имат време за отдих, тренират редовно, за да се справят с натоварванията, и са чисти като току-що паднал снежец. Повечето не са докосвали и капка амбро — разполагам с документи в кабинета си, за да го докажа. А можете и сами да ги попитате. Номера тринайсет и шест! — извика тя във фунията. — Елате и кажете на тези хора дали ви харесва тук!

Малкото момче и момичето се изправиха и доближиха прозореца. Момчето взе фунията от другата страна.

— Тук ни харесва много — произнесе то като автомат. — Мама винаги е мила с нас.

Сетне подаде фунията на момичето.

— Ние… — Малката млъкна, опитвайки се да си припомни нещо, което е учила и забравила. — Ние си харесваме работата — изломоти накрая.

Лорейн ги прогони с изпълнен с досада жест.

— Ето, чухте сами. Сега мога да ви позволя да изпробвате още един-два екземпляра, но ще искам първо някаква предплата.

— Бих искала да видя онези документи — настоя Ема и хвърли поглед на мъжа с балтона. — Във вашия кабинет — уточни тя. Беше стиснала юмручета и аз забелязах, че са започнали да почервеняват. Давах си сметка, че трябва да си тръгнем, преди нещата да са придобили неприятен обрат. С каквато и информация да разполагаше тази жена не си заслужаваше да се бием за нея и спасяването на тези деца… колкото и грубо да звучеше — първо трябваше да спасим нашите собствени деца.

— Всъщност няма да е необходимо — побързах да се намеся, наведох се към Ема и зашепнах: — Ще се върнем да им помогнем. Но имаме по-важна работа.

— Документите — повтори тя, пренебрегвайки ме напълно.

— Няма проблем — съгласи се Лорейн. — Влезте в кабинета ми да поговорим сериозно.

Ема пое след нея и вече нямаше начин да я спра, без да предизвикам подозрение.

Кабинетът бе обзаведен с бюро и стол и бе тесен колкото гардероб. Лорейн едва бе затворила вратата, когато Ема се нахвърли върху нея и я блъсна в стената. Жената изруга и се развика за Карлос, но млъкна веднага щом Ема вдигна пред лицето ѝ ръка, нажежена като реотан. Върху блузата на жената имаше две черни димящи дири от местата, където я бе докоснала.

На вратата се затропа и отвън се чу сумтене и пъшкане.

— Кажи му, че всичко е наред — нареди Ема с нисък и нетърпящ възражение глас.

— Всичко е наред! — повтори Лорейн изплашено.

Вратата продължи да се тресе.

— Кажи му го пак!

— Изчезвай! — викна Лорейн, този път по-убедително. — Правим сделка.

Ново пъшкане и отдалечаващи се стъпки.

— Вие сте много глупави — заяви хладнокръвно Лорейн. — Никой, откраднал от мен, не е живял дълго.

— Не искаме пари — изтъкна Ема. — Само отговори на няколко въпроса.

— За какво?

— За онези хора там. Мислиш ли, че наистина ги притежаваш?

Лорейн смръщи вежди.

— Какво те интересува това?

— Тези хора. Тези деца. Ти си ги купила — мислиш ли, че ги притежаваш?

— Никого не съм купувала.

— Купила си ги и сега ги продаваш. Ти си търговец на роби.

— Изобщо не е така. Те дойдоха при мен доброволно. Аз съм техен агент.

— Ти си техен сутеньор — изплю ядно Ема.

— Без мен щяха да гладуват. Или да ги отвлекат.

— Кой да ги отвлече?

— Знаеш кой.

— Искам да го чуя от устата ти.

Жената се разсмя.

— Идеята не е добра.

— Така ли? — попитах и пристъпих напред. — И защо?

— Те имат уши навсякъде и не обичат да се говори за тях.

— Убивал съм гадини — рекох. — И не се боя от тях.

— Тогава трябва да си идиот.

— Да я ухапя ли? — попита Адисън. — Много ми се иска. Само малко.

— Какво става, когато те отвличат хора? — продължих, без да му обръщам внимание.

— Никой не знае — отвърна тя. — Опитах се да разбера, но…

— Едва ли си си дала много зор — прекъсна я Ема.

— Понякога идват тук — продължи Лорейн. — Да пазаруват.

— Да пазаруват — повтори Адисън. — Каква приятна думичка.

— За да използват моите хора. — Тя се огледа. Гласът ѝ се снижи до шепот. — Мразя, когато идват. Никога не знам колцина от тях ще поискат и за какво време. Но трябва да им дадеш каквото пожелаят. Ще ми се да се оплача, но… по-добре да не го правиш.

— Сигурно не се оплакваш, когато ти плащат — посочи Ема без състрадание.

— Никак не е достатъчно за онова, през което ги прекарват. Опитвам се да скрия малките, когато чувам, че идват. Когато ги връщат, са неузнаваеми, с изтрити спомени. Питам ги: „Къде ходихте? Какво ви накараха да правите?“. Но тези деца не помнят нищичко. — Тя поклати глава. — Само че след това ги мъчат кошмари. Ужасни кошмари. И стават почти непродаваеми.

— Трябва да продадем теб — просъска Ема с потъмняло от гняв лице. — Не че някой би платил за половин пръдня.

Напъхах ръце в джобовете, за да не се нахвърля върху Лорейн. Трябваше да измъкнем колкото се може повече информация.

— А чудатите, които отвличат от примките? — попитах.

— Докарват ги с камиони. Преди бяха истинска рядкост. Сега прииждат почти непрестанно.

— Днес по-рано да са минавали тъдява? — попитах.

— Преди два часа — присви очи тя. — Бяха блокирали цялата улица с въоръжена охрана — войници с пушки. Вдигна се страшна шумотевица.

— Не го ли правят всеки път?

— Не. Сигурно се чувстват в безопасност тук. Тази доставка трябва да е била особено важна.

„Те са били“ — помислих си. За миг ме изпълни вълнение — но веднага го забравих, защото Адисън се нахвърли върху Лорейн.

— Как няма да се чувстват в безопасност тук — изръмжа той, сред такава банда предатели!

Дръпнах го за нашийника и се опитах да го удържа.

— Успокой се!

Адисън продължаваше да се бори с мен, но постепенно се успокои.

— Правим каквото ни е по силите, за да оцелеем — оправда се Лорейн.

— Ние също — отбеляза Ема. — А сега искам да ми кажеш къде отидоха камионите и ако ни напъхаш в клопка, ще се върна и ще ти залепя ноздрите с нажежени пръсти! — Тя вдигна зачервения си показалец и го размърда пред носа на Лорейн. — Разбрахме ли се?

Почти можех да видя как Ема го прави. Черпеше от дълбок кладенец на омраза, за какъвто не знаех, че съществува у нея, и колкото и да бе полезен в подобни ситуации, ми се струваше малко страшен. Не исках да си помисля на какво е способна, ако бъде притисната от обстоятелствата.

— Откараха ги в тяхната част на Дяволското гробище — обясни Лорейн, като извиваше глава настрани от горещия пръст. — Отвъд моста.

— Кой мост? — попита Ема, без да я изпуска.

— В горния край на Димящата улица. Но не се опитвайте да го прекосите, освен ако не искате главите ви да бъдат набучени на копия.

Предполагам, че нямаше да можем да измъкнем нищо повече от Лорейн. Сега трябваше да решим какво ще правим с нея. Адисън искаше да я ухапе. Ема бе намислила да изрисува едно Р на челото ѝ, за да се знае от тук нататък, че е роботърговец. Успях да ги разубедя и вместо това ѝ запушихме устата и я завързахме с шнур от перде за бюрото. Готвехме се да си тръгнем, когато се сетих, че искам да я попитам още нещо.

— Чудатите, които отвличат. Какво става с тях?

— Мрррф!

Дръпнах превръзката от устата ѝ.

— Никой не е успял да избяга, за да ни каже — рече тя. — Но се носят слухове.

— За какво?

— За нещо по-лошо дори от смъртта. — Тя ни надари с усмивка, макар от устата ѝ да се стичаше слюнка. — Предполагам, че ще трябва сами да разберете, нали?

* * *

В мига, когато отворихме вратата на кабинета, мъжът с балтона се нахвърли върху нас, размахвайки нещо тежко в ръка. Но преди да ни стигне, от стаята зад нас се чу тревожен вик и той спря, сетне хукна да види какво става там. Веднага щом пристъпи прага на кабинета, Ема затръшна вратата зад него и разтопи бравата с едно бързо докосване.

Това ни спечели минута или две.

Двамата с Адисън се затичахме към изхода. На средата на пътя си дадох сметка, че Ема не ни следва. Удряше по прозореца, зад който бяха затворени чудатите.

— Можем да ви помогнем да избягате! Покажете ми къде е вратата!

Те наскачаха и втренчиха в нея стреснати погледи.

— Хвърлете нещо да счупите стъклото! — извика им Ема. — Побързайте!

Никой не помръдваше. Изглеждаха объркани. Може би не вярваха, че е възможно да се спасят — или не искаха да бъдат спасени.

— Ема, не можем да чакаме — рекох и я задърпах за ръката.

Тя не се предаваше.

— Моля ви! — извика във фунията. — Поне пратете навън децата!

Откъм кабинета на Лорейн долетяха силни викове. Вратата се разтресе върху пантите. Отчаяна, Ема стовари юмрук върху стъклото.

— Какво им става?

Объркани погледи. Момчето и момичето се разплакаха.

Адисън улови със зъби полата на Ема и също я затегли към вратата.

— Трябва да вървим!

Ема най-сетне пусна фунията и се обърна с огорчено изражение.

Профучахме през вратата и изхвърчахме навън. Гъста жълтеникава мрачина се бе спуснала над улицата и скриваше отсрещния ѝ край. Докато стигнем следващата пресечка, вече чувахме крясъците на Лорейн отвън, но заради мъглата не можехме да я видим. Свихме зад един ъгъл, сетне зад втори, за да се отскубнем. Спряхме на пуста алея да си поемем дъх пред поредното дюкянче.

— Нарича се стокхолмски синдром — рекох запъхтяно. — Когато хората започват да симпатизират на своите похитители.

— Мисля, че те просто са изплашени — закима Адисън. — Къде ще избягат наистина? Цялото това място е един голям затвор.

— И двамата грешите — възрази Ема. — Те са упоени.

— Защо си толкова сигурна? — попитах.

Тя отметна падналия в очите ѝ кичур.

— Когато работех в цирка, след като избягах от дома си, една жена дойде при мен след моя номер с поглъщане на огън. Каза, че знаела какво съм — че познавала други като мен — и че ще мога да изкарам много повече пари, ако избягам и работя за нея. — Ема оглеждаше улицата със зачервени от бягането бузи.

— Рекох ѝ, че не искам да си вървя, но тя продължаваше да настоява. Когато най-сетне си тръгна, беше много ядосана. Същата нощ се събудих в задната част на един фургон със запушена уста и вързани ръце. Не можех да помръдна и се чувствах замаяна. После мис Перигрин ме спаси. Ако не беше ме намерила на следващия ден, когато спряха, за да сменят подковата на коня… — Ема кимна зад нас, към мястото, откъдето идвахме, — може би щях да свърша като тях.

— Никога не си ми го казвала — промълвих тихо.

— Не е нещо, за което обичам да говоря.

— Съжалявам, че ти се е случило нещо подобно — обади се Адисън. — Онази жена тогава — тя ли те беше отвлякла?

Ема се замисли за миг.

— Случи се доста отдавна. Опитвах се да забравя най-лошата част, включително и лицето на моя похитител. Но ето какво знам. Ако ме бяхте оставили насаме с тази Лорейн, не съм сигурна дали щях да се удържа, преди да съм ѝ видяла сметката.

— Всички си имаме демони, които искаме да убием — произнесох.

Облегнах се на витрината, внезапно почувствал непреодолима умора. От колко време не бях мигвал? Колко часове бяха из минали, откакто Каул се бе разкрил? Струваше ми се, че е било преди много дни, макар че по-вероятно да бяха минали десетина-дванайсет часа. Всеки миг след това бе като на война, кошмарна борба и безкраен ужас. Усещах, че тялото ми е на ръба на срива. Само паниката ме държеше изправен, започнеше ли да отслабва, щях да отпадна и аз.

Позволих си да затворя очи за частица от секундата. Дори в това състояние на полусън ме дебнеха кошмари. Призракът на вечната смърт, приклекнал, поглъщащ тялото на моя дядо, с очи, от които се стича гъста черна течност. Същите тези очи, в които са забити градински ножици, потъват в мочурливо гробище, докато устата оглася околностите със зловещ вой. Лицето на господаря им, изкривено от болка, се губи надолу в мрака. Вече се бях разправил с моите демони, ала победата не бе достатъчна, други се надигаха да ги заместят.

Отворих очи при шума на стъпки зад мен, от другата страна на витрината. Дръпнах се назад и се обърнах. Макар дюкянчето да изглеждаше изоставено, вътре имаше някого и той се готвеше да излезе.

Ето я отново — паниката. За миг се отърсих от унеса. Останалите също бяха чули шума. Действайки сякаш движени от колективен инстинкт, ние се скрихме зад купчина дърва за огрев. Надзърнах през процепите към вратата и прочетох окачената там избеляла табелка:

„Адвокатска кантора на Мандей, Дайсън и Страйп. Мразени и ненавиждани чак от 1666 г.“

Чух стържене на резе и вратата бавно се отвори. Отвътре се показа позната черна качулка — Шарън. Той се озърна, прецени, че районът е чист, измъкна се и заключи след себе си. Докато бързаше нататък, в посока към „Лоша слава“, ние обсъдихме шепнешком дали да го последваме. Нужен ли ни беше още? Можехме ли изобщо да му се доверим? Може би и може би. Какво ли правеше в затворената кантора? Дали там бе адвокатът, за когото говореше? Защо се промъкваше?

Твърде много въпроси без отговор. Решихме, че ще опитаме да се справим сами. Останахме скрити, докато фигурата му се изгуби в мрачината.

* * *

Тръгнахме да търсим Димящата улица и моста на гадините. Тъй като не искахме да рискуваме с още някоя непредсказуема случка, решихме да продължим, без да питаме за посоката. Това значително се улесни, след като най-сетне открихме указателните знаци на Дяволското гробище, които бяха скрити на най-неочаквани места — под пейки, увиснали на улични лампи, издълбани върху паважа — но дори с тяхна помощ доста се помотахме. Изглеждаше сякаш Гробището е било замислено така, че да докара до полуда попадналите в него. Имаше улици, които завършваха със слепи стени, за да започнат някъде другаде. Улици, които свиваха толкова остро, че се усукваха като спирала около самите себе си. Улици без имена — или с две или три. Нито една от тях не беше толкова подредена, колкото „Лоша слава“, където без съмнение бяха положени големи усилия, за да се създадат приятни условия за купувачите на пазара на чудата плът — самата идея за подобна търговия, след като чух обясненията на Лорейн и историята на Ема, караше стомаха ми да се преобръща.

Докато скиторехме, започнах да придобивам известна представа за уникалното географско разположение на Гробището и да опознавам кварталите не толкова чрез названията им, колкото по техните характерни белези. Всяка улица се различаваше от останалите, магазините пък бяха групирани съобразно предназначението си. Скръбната улица можеше да се похвали с двама гробари, които работеха само със „специално ковчегово дърво“, хор от професионални погребални оплаквачки, които в края на седмицата работеха като бръснарски квартет и данъчни чиновници. Мочурливата улица бе странно жизнерадостна, със саксии с цветя, окачени под первазите на прозорците, и къщи, боядисани в ярки цветове, дори кланиците по нея бяха в подканящо светлосиньо и аз трябваше да сдържа внезапно споходилия ме импулс да надзърна вътре. Охлювна улица, от друга страна, беше направо помийна яма. По средата ѝ минаваше открит отточен канал, над който се виеха гъсти рояци от агресивно настроени мухи, а тротоарите бяха отрупани с гниещи зеленчуци, собственост на зарзаватчия мошеник, хвалещ се, че е в състояние да им върне изгубената свежест само с една целувка.

Размитото авеню бе дълго едва петдесетина крачки и на него се въртеше само една търговия — двама мъже продаваха сандвичи от кошница върху шейна. Около тях се бяха скупчили дечурлига, вдигащи врява до небето, и Адисън ги доближи и взе да души в краката им за остатъци. Готвех се да го повикам, когато един мъж се разкрещя: „Котешко месо! Продавам варено котешко!“ Миг след това Адисън се върна с подвита опашка и захленчи:

— Никога вече няма да хапна от това… никога вече…

Приближихме Димящата улица откъм улица „Горен пушек“. Колкото повече се спускахме по нея, толкова по-изоставен изглеждаше кварталът наоколо — витрините пустееха, по тротоарите не се мяркаха минувачи, паважът бе покрит с дебел слой сажди, които се вдигаха на облаци, докато минавахме, сякаш самата улица бе заразена с прокрадваща се смърт. В края си тя извиваше рязко надясно и точно преди завоя имаше стара дървена къща със също толкова стар обитател, сновящ по верандата. Метеше саждите с разрошена метла, но те се трупаха по-бързо, отколкото той можеше да ги събира.

Попитах го защо си прави труда. Човекът вдигна изплашено глава и притисна метлата към гърдите си сякаш се боеше, че ще му я открадна. Краката му бяха боси и почернели, панталоните — издънени на коленете.

— Някой трябва да го прави — рече. — Не може да позволим това място да иде в ада.

Докато го подминавахме, той се върна мрачно към прекъснатата работа, макар че разкривените му от артрит пръсти едва успяваха да стискат дръжката. Имаше нещо почти царствено в него, помислих си, някаква твърда решимост, която будеше възхищението ми. Беше като забравен войник, който отказва да напусне поста си. Последният пазач на края на света.

Последвахме извивката на пътя и прекосихме един район, където сградите сякаш се отърсваха от кожата си: боята им вече се беше олющила, прозорците бяха почернели и натрошени, покривите и стените заплашваха да рухнат, а още по-нататък, близо до пресечката с Димяща улица, бяха останали само скелети — истински хаос от стърчащи обгорени греди, мъждукащи из основите въглени, досущ кехлибарени сърца, които туптят за последно. Спряхме и се огледахме, слисани. От дълбоките цепнатини в паважа струеше задушлив дим с дъх на сяра. Над руините като разперили крила врани се накланяха разгорели дървета. Отгоре продължаваха да се сипят гъсти сажди, на места достигащи до прасците. Намирахме се толкова близо до Ада, колкото не си бях помислял, че ще се озова някога.

— Значи това е улицата на гадините — рече Адисън. — Съвсем подобаващо.

— По-скоро нереално — отвърнах, докато разкопчавах палтото си. Отвсякъде бликаше непоносима горещина, която проникваше дори през подметките ми. — Какво каза Шарън, че се е случило тук?

— Подземни пожари — припомни си Ема. — Можели да тлеят с години. Било ужасно трудно да ги изгасят.

Отекна звук като от отваряне на гигантска кутия със сода и само на десетина крачки от нас през една цепнатина между паветата бликна оранжев пламък. Стреснахме се и подскочихме, но после се взехме в ръце.

— Да не оставаме тук и минутка повече от необходимото — предложи Ема. — Накъде сега?

Можехме да избираме само две посоки — наляво или надясно. Знаехме, че Димящата улица свършва при канала в единия си край и при моста на гадините в другия, а заради мъглата, пушеците и саждите не можехме да виждаме надалече и в двете посоки. Случайният избор можеше да доведе до опасно отклонение и загуба на време.

Вече започвахме да се поддаваме на отчаянието, когато през мъглата долетяха бодри напевни гласове, които, изглежда, вървяха в наша посока. Дръпнахме се от пътя и се спотаихме между овъглените останки на една къща. С приближаването гласовете набираха сила и вече можехме да различим думите на странната песен:

Нощта преди да провесят крадеца

палачът при него отби се,

дойдох, рече той, преди да си гушнал венеца,

за да знаеш какво ти пише.

Вратлето ти ще разпъна, та да се мяташ кат риба,

ръчицата ще ти клъцна тук и там,

а после ще смъкна кожата ти и ще те спууууусна…

Тук всички спряха да си поемат дъх, после завършиха с:

На шест стъпки под земята!

Доста преди да се покажат от мъглата, аз знаех чии са тези гласове. Тъмни фигури с черни наметала и високи черни ботуши, метнали небрежно чанти с инструменти през рамо. Дори след изнурителния ден непоколебимите майстори на бесила продължаваха да пеят с цяло гърло.

— Блажени да са немелодичните им души — промърмори Ема и се засмя тихо.

По-рано през деня ги бяхме видели да работят в онзи край на Димящата улица, който излизаше на канала, та изглеждаше логично да предположим, че идват оттам, което означаваше, че сега крачат в посока към моста. Почакахме да ни подминат и да се изгубят отново в мъглата, преди да съберем кураж да излезем на улицата и да тръгнем след тях.

Стъпвахме безшумно в дебелия слой от сажди, които почерняха всичко — маншетите на панталоните ми, обувките и босите глезени на Ема, лапите на Адисън. Някъде отпред майсторите подеха нова песен и гласовете им ечаха странно сред изпепеления пейзаж. Около нас нямаше нищо друго, само руини. От време на време чувахме резки шумове, последвани от краткотрайно изригване на пламъци от земята. Нито един от тях не се появи толкова близо, колкото първия. Имахме късмет, нямаше да е никак приятно да се изпечем живи.

Внезапно се появи вятър, който вдигна саждите към небето и ги завъртя в черна вихрушка. Прикрихме лицата си с ръце, опитвайки се мъчително да си поемаме въздух, но това не помогна особено и аз започнах да кашлям. Ема взе Адисън на ръце, но после и тя започна да се дави. Съблякох палтото и го метнах върху главите им. Кашлицата на Ема се поуспокои, а изпод импровизираното покривало долетя приглушеният глас на Адисън:

— Благодаря ти!

Нищо повече не можехме да сторим, за да се прикрием от бурята от сажди. Бях затворил очи, но чух нещо да се движи наблизо и надзърнах между пръстите си. Към нас през черната задушлива буря крачеше мъж, закрил устата си с парче плат, но иначе изглеждаше напълно спокоен. Не изпитваше никакви затруднения с ориентацията, тъй като от очните му ябълки струяха два ярки снопа бяла светлина.

— Добър вечер! — провикна се той и завъртя своите всевиждащи лъчисти очи към мен, като докосна с ръка шапката си. Опитах се да отговоря, но устата ми бе пълна със сажди, а също и очите, и когато премигнах и ги отворих наново, той бе изчезнал.

Постепенно вятърът взе да утихва, но ние продължихме да кашляме и да се давим още известно време, докато прочистим дихателните си пътища. Ема положи Адисън на земята.

— Ако не внимаваме, тази примка ще ни убие преди гадините — оплака се кучето. Ема ми подаде палтото и ме прегърна силно, докато въздухът се проясняваше. Умееше да ме обгръща с ръце и да полага глава върху гърдите ми по такъв начин, че между нас не оставаше пролука, и аз ужасно исках да я целуна, дори тук, макар да бяхме покрити със сажди от главата до петите.

Адисън се покашля.

— Не бих искал да ви прекъсвам, но наистина трябва да продължим.

Разделихме се, леко засрамени, и поехме нататък. Скоро от мъглата изникнаха бледи фигури, които кръжаха из улицата и се провираха между останките от къщи. Спряхме, объркани и смутени, тъй като не знаехме какво може да означава това, но нямаше друг път напред.

— Вдигнете брадички и да вървим — нареди Ема. — И се опитайте да изглеждате страшни.

Стегнахме редиците и тръгнахме право към тях. Имаха изцъклени очи и безумен вид. Целите бяха покрити със сажди и облечени с каквото са намерили. Навъсих се, придавайки си страховит изглед, и те се отдръпнаха като бити кучета.

Тук започваше поредният бедняшки квартал. Къщурките бяха ниски, приземни, изградени от огнеупорни метални късове, с тенекиени покриви, подпрени на обгорени греди и с платнища на местата, където бяха отворите на вратите. Бяха нещо като паразитиращи гъби върху оглозганите и изгорени останки на цивилизацията.

По улицата щъкаха пилета. Един мъж бе коленичил над дупка в земята и вареше в нея яйца.

— Не се приближавайте — предупреди ни Адисън. — Имат болнав вид.

Аз също си го помислих. Недъгавият начин, по който пристъпваха, изцъклените им очи. Неколцина носеха примитивни маски с отвори за очите — дали за да предпазят лицата си от зараза, или за да прикрият ужасните последствия от нея.

— Кои ли са тези? — зачудих се.

— Нямам представа — отвърна Ема. — Нито пък смятам да попитам.

— Предполагам, че просто не са желани никъде другаде — обясни Адисън. — Недосегаеми, преносители на чума, престъпници, извършили злодеяния, които дори Дяволското гробище не е в състояние да преглътне. Избегнали са бесилото и са се заселили тук, на границата на чудатия свят. Изгнаници на изгнаниците.

— Ако това е границата — отбеляза Ема, — тогава гадините едва ли ще са далече.

— Сигурни ли сме, че тези хора са чудати? — попитах. Не виждах нищо особено в тях, освен безкрайно окаяния им вид. Може би в мен говореше гордостта, но не вярвах, че колкото и да е деградирала, една общност на чудати би позволила на своите сънародници да живеят по този начин.

— Нито знам, нито ме е грижа — отвърна Ема. — Продължавай напред.

Свели глави, заболи поглед в земята, ние се постарахме да изглеждаме незаинтересувани от тези хора с надеждата, че те ще ни отвърнат със същото. Повечето наистина стояха настрана, но неколцина ни последваха, просейки:

— Дайте нещичко. Каквото и да е. Спринцовка, ампулка.

— Моля ви — присъедини се друг. — Не сме се друсали от дни насам.

Бузите им бяха пъпчасали и обгорени сякаш сълзите им бяха киселина. Не смеех да ги погледна.

— Каквото и да искате, нямаме го — каза им Ема и размаха ръка.

Просяците изостанаха и спряха насред пътя, изпращайки ни с мрачни погледи. Сетне някой се провикна:

— Ей, ти там! Момче!

— Не му обръщай внимание — прошепна Ема.

Погледнах го с крайчеца на окото, без да извръщам глава. Беше клекнал до стената, облечен в дрипи, и ме сочеше с разтреперана ръка.

— Ти си той, нали? Момче! Той си, нали?

Носеше превръзка за око върху очилата и я повдигна, за да ме огледа.

— Мдааааа — мъжът подсвирна тихичко и се ухили с черните си зъби. — Чаааакат те там.

— Кой ме чака?

Не можех да издържа повече. Спрях пред него. Ема въздъхна нетърпеливо.

Усмивката на просяка стана по-широка и налудничава.

— Майките на прашеца и развръзвачите на възли! Проклетите библиотекари и благословените картографи! Всеки, който е някой! — Той вдигна ръце и се поклони подигравателно до земята, и аз долових неприятен полъх на джибри. — Мноооого отдавна те чакат!

— За какво?

— Хайде — подкани ме Ема. — Виждаш, че не е с всичкия си.

— Голямото шоу, голямото шоу — продължи просякът и гласът му се издигаше и снишаваше като на карнавален пекар. — Най-голямото, най-хубавото и последното! Почтииии го стигнахме…

Усетих, че ме побиват ледени тръпки.

— Не те познавам и съм сигурен, че ти също не знаеш нищо за мен — заявих, обърнах се и се отдалечих.

— Знам аз — чух го да казва. — Ти си момчето, дето говори с гладните.

Замръзнах. Ема и Адисън се обърнаха и втренчиха очи в мен.

Изтичах обратно и се надвесих над просяка.

— Кой си ти? — извиках в лицето му. — Кой ти каза това?

Но той се разсмя и продължи да се смее, и така и не можах да измъкна нищо повече от него.

* * *

Измъкнахме се тъкмо когато започна да се събира тълпа.

— Не поглеждай назад — предупреди ме Адисън.

— Забравѝ го — добави Ема. — Той е луд.

Мисля, всички знаехме, че е нещо повече — но това бе всичко, което знаехме. Продължихме забързано, обгърнати от параноична тишина, изпълнени с куп въпроси без отговор. Никой не заговори за странните приказки на просяка и аз им бях благодарен. Нямах представа какво може да означават и бях твърде изморен, за да търся обяснение, но по начина, по който Ема и Адисън влачеха крака, можех да предположа, че те също се измъчват от догадки. Вървяхме мълчаливо. Изтощението бе нашият нов враг и да го споменем открито бе равносилно на това да признаем силата му над нас.

Напрягахме взор да различим моста на гадините отпред, но пътят се спускаше надолу и бе забулен в мъгла. Помислих си, че Лорейн може да ни е излъгала. Може би нямаше мост. Може би ни беше пратила на това кошмарно място с надеждата, че обитателите му ще ни изядат живи. Трябваше да я вземем с нас и да я накараме…

— Ето го! — извика Адисън и тялото му се изопна като сочеща напред стрела.

Помъчихме се да видим какво вижда там — дори с очила зрението на Адисън бе по-остро от нашето, и след още десетина крачки вече успяхме да го различим. Пътят напред се стесняваше и после се извиваше като дъга над някаква бездна.

— Мостът! — ахна тихо Ема.

Затичахме се, забравили мигновено изтощението, краката ни вдигаха облаци от сажди. Миг по-късно, когато спряхме да си поемем дъх, картината вече се бе прояснила. Над бездната като покривало бе увиснала зеленикава мъгла. Отвъд нея прозираше стена от бял камък, а отзад стърчеше висока бледа кула, чийто връх опираше в ниските облаци.

Ето я значи — крепостта на гадините. Имаше някаква тревожна пустота в нея — като човешко лице, лишено от черти. Белокаменните ѝ стени контрастираха ярко с обгорилата земя около Димящата улица, сякаш бе крайградски универсален магазин, стърчащ насред Битката при Аженкур. Дори само като я гледах, усещах как ме изпълва страх и целеустременост, като че в някоя невидима точка зад тези стени се събираха всички объркани пътеки на моя глупав и противоречив живот. Ето къде беше — онова, което трябваше да направя, или да умра, опитвайки. Дългът, който трябваше да платя. Онова, към което всички мои радости и мъки досега бяха само прелюдия. Ако всяко нещо в живота се случва с причина, значи моята причина бе от другата страна.

До мен Ема се смееше. Погледнах я учудено и тя придоби сериозен вид.

— Там ли се крият те? — попита вместо обяснение.

— Така изглежда — отвърна Адисън. — Нещо смешно ли намираш в това?

— През почти целия си живот съм се бояла и съм ненавиждала гадините. Не мога да изброя колко пъти през всички тези години съм си представяла как се изправям пред леговището им. Очаквах поне да е някой импозантен замък. Стени, опръскани с кръв. Езеро с кипящо масло. Но не.

— Значи си разочарована?

— Така е, макар и малко. — Тя посочи крепостта. — Това ли е най-доброто, на което са способни?

— Аз също съм разочарован — призна Адисън. — Надявах се, че с нас ще има поне една армия. Но както изглежда, май няма да се нуждаем от нея.

— Съмнявам се — рекох. — Какво ли не може да ни очаква от другата страна на тази стена.

— В такъв случай ще бъдем готови за какво ли не — заяви Ема. — Няма нещо, което да пратят насреща ни, с което вече да не сме се справяли. Оцеляхме от куршуми, бомбардировки, атаки на гладни… Въпросът е, че най-сетне сме тук и след всички тези години, през които те ни устройваха засада, ние сме тези, които сега ще нападнем тях.

— Обзалагам се, че вече са се изпуснали в гащите — промърморих.

— Смятам да потърся Каул — продължи Ема. — Ще го намеря и ще го накарам да плаче за майка си. Ще го накарам да се моли за безполезния си живот, а след това ще го стисна с две ръце за шията и ще стискам, докато главата му се разтопи на…

— Да не изпреварваме събитията — прекъснах я аз. — Ще има гадини навсякъде. И въоръжена охрана вероятно.

— Може би дори гладни — добави Адисън.

— Определено ще има гладни — кимна Ема. Звучеше сякаш е развълнувана от тази идея.

— Въпросът е — рекох, — че не бива да щурмуваме портите, докато не разберем какво ни чака от другата страна. Може би ще имаме само един шанс и не искам да го пропиляваме.

— Добре — съгласи се Ема. — Какво предлагаш?

— Да намерим начин да пратим Адисън вътре. Той е най-незабележим от нас, достатъчно е дребен да се крие навсякъде и има най-чувствителен нос. Би могъл да разузнае и после да ни каже какво е научил. Ако е съгласен, разбира се.

— А ако не се върна? — попита Адисън.

— Тогава ще дойдем за теб — рекох.

Кучето се замисли за миг — но само за миг.

— Приемам, но при едно условие.

— Кажи го.

— Искам да ме наричат Неустрашимия Адисън в разказите за нашата победа, които ще се носят след това.

— Така и ще бъде — потвърди Ема.

— Нека бъде Извънредно неустрашимия — добави Адисън. — И Красивия.

— Готово — рекох.

— Чудесно — успокои се Адисън. — Време е да се захващаме за работа. Почти всички, на които държа в този свят, са от другата страна на моста. Всяка минута тук е изгубена минута.

Щяхме да придружим Адисън до моста и после да го почакаме да се върне. Спуснахме се тичешком по хълма, което не беше никак трудно, и колкото по-нататък отивахме, толкова по-гъст ставаше бедняшкият квартал. Пролуките между къщурките се стесниха и постепенно се стопиха, и всичко се сля в една безкрайна редица от прояден от ръжда метал. После внезапно къщите и навесите изчезнаха и за около стотина метра Димящата улица се върна към пущинака от обгорени стени и почернели греди — нещо като буферна зона, вероятно създадена от гадините. Най-сетне стигнахме моста, в чието начало се бе събрала малка пъстроцветна тълпа. Докато бяхме още твърде далече, за да можем да я различим добре, Адисън подхвърли:

— Вижте, това трябва да е армията на завоевателите, обсадила крепостта! Знаех си, че няма да сме единствените, готови да встъпят в бой…

Ала с приближаването ни стана ясно, че това може да е всичко друго, но не и армия. Адисън изсумтя обезсърчено и това бе единственото свидетелство за угасналата му надежда.

— Те не обсаждат крепостта — рекох. — Просто… лежат там.

Окаяните обитатели на бордеите, същите като онези, които бяхме видели по-рано, лежаха или седяха в странни и неподвижни пози, така че в началото ги взех за мъртъвци. Косите и телата им бяха почернели от сажди и мръсотия, лицата им бяха покрити с едри струпеи и белези, та се зачудих дали не са прокажени. Когато се приближихме, неколцина вдигнаха отпаднало очи, но дори да чакаха нещо, това не бяхме ние и главите им клюмнаха наново. Само едно момче с ушанка стърчеше над останалите, то сновеше между лежащите и ровичкаше из джобовете им. Тези, които се събудиха, размахаха към него ръце, но не направиха опит да го подгонят. И без това едва ли разполага ха с нещо ценно, което да им бъде отнето.

Почти ги бяхме подминали, когато един от тях се провикна:

— Скоро ще умрете!

Ема спря и се обърна изплашено.

— Какво беше това?

— Скоро ще умрете.

Мъжът, произнесъл тези думи, лежеше върху разкъсан кашон и жълтеникавите му очи надзъртаха изпод гъстия черен перчем.

— Никой не може да премине по моста без разрешение.

— Ние пък смятаме да го прекосим въпреки всичко. Така че ако знаеш нещо, говори или замлъкни!

Мъжът се разсмя пресекливо. Останалите мълчаха.

Ема го изгледа втренчено.

— Никой ли няма да ни помогне?

— Внимавайте да не… — поде друг мъж, но трети му изшътка да мълчи.

— Остави ги. След няколко дни ще си хапнем от останките им.

Останалите нададоха гладни викове.

— Ох, какво ли не бих дала за една ампулка сега — промърмори жената в краката ми.

— За капчица, само за капчица! — пропя полуприклекнал мъж. — За капчица от техните останки!

— Стига, това е мъчение! — изхленчи трети. — Не го споменавай повече!

— Вървете по дяволите! — ядоса се Ема. — Да минем оттатък, Неустрашими Адисън.

Ние обърнахме отвратено лица и продължихме нататък.

* * *

Мостът бе тесен, издигнат по средата, построен от толкова гладък и чист мрамор, та сякаш дори саждите избягваха да се спускат върху него. Адисън спря в самото начало.

— Чакайте, тук има нещо — рече той, затвори очи и задуши въздуха като ясновидец, четящ кристална топка.

— Така сме съвсем открити, трябва да пресечем веднага — предупреди го Ема. Но Адисън сякаш не беше с нас, нито си даваше сметка за грозящата ни опасност. На моста нямаше жива душа, нито някой пазеше решетъчната порта от другата страна. Нямаше никого и върху бялата стена, където човек би очаквал да види стражи с пушки и бинокли. Освен стената, единствената друга защита, изглежда, бе пропастта, която се извиваше като крепостен ров, а на дъното ѝ клокочеше буйна река, изпускаща зловонна зеленикава пара, увиснала наоколо като мъгла. Доколкото можех да видя, мостът бе единственото място, където можеше да се пресече пропастта.

— Още ли си разочарована? — попитах Ема.

— Направо съм обидена — отвърна тя. — Сякаш дори не се опитват да ни задържат отвън.

— Да, това тревожи и мен.

Адисън изджавка и ококори очи. Те заблестяха, сякаш озарени от електрическа светлина.

— Какво има? — попита развълнувано Ема.

— Следата е съвсем слаба, но мога да позная миризмата на Валенсиага Рен навсякъде.

— А другите?

Адисън подуши отново.

— С нея е имало и още от нашите. Не мога да кажа кои точно, нито колко на брой. Нататък следата се размива. Много чудати са минали наскоро оттук — и нямам предвид тях — посочи той лежащите зад нас просяци. — Тяхната чудата есенция е слаба, почти несъществуваща.

— Значи Лорейн ни каза истината — отбелязах. — Тук гадините водят своите пленници. Нашите приятели също са вътре.

Откакто ги бяха отвели, не можех да се преборя с една задушаваща безпомощност, обгърнала сърцето ми, но сега за пръв път почувствах, че тя ме напуска. Най-сетне, от много време насам, ние не се уповавахме само на предположения. Бяхме проследили нашите приятели през враждебна територия чак до входната врата на гадините. Това само по себе си беше малка победа и ме караше да си мисля, дори само за момент, че всичко е възможно.

— Толкова по-странно е, че никой не охранява това място — произнесе мрачно Ема. — Това хич не ми се нрави.

— На мен също — кимнах. — Но не виждам друг път през пропастта.

— Най-добре да се захващаме — намеси се Адисън.

— Ще дойдем с теб колкото се може по-нататък — каза му Ема.

— Признателен съм ви за това — отвърна Адисън, но този път гласът му не звучеше така дръзко и наперено.

Можехме да претичаме през моста за минута, но защо да бягаме? „Защото — спомних си един цитат от Толкин — човек не влиза просто в Мордор.“

Поехме с бърза крачка, сподирени от зловещ шепот и тих смях. Хвърлих поглед назад към просяците. Уверени, че ни чака ужасяваща кончина, те се понадигнаха и наместиха, за да виждат представлението по-добре. Липсваха им само пуканки. Дощя ми се да се върна и да метна всички до един в бушуващата река.

„След няколко дни ще се наслаждаваме на останките им.“ Надявах се никога да не разбера какво точно означава това.

Мостът изви стръмно нагоре. Страхът караше сърцето ми да бие ускорено. Бях сигурен, че всеки миг нещо ще се случи и ще бъдем принудени да спрем. Чувствах се като припкаща към капан мишка.

Преговорихме шепнешком плана — да изпроводим Адисън до портата, да се върнем в бедняшкия квартал и да си намерим подходящ наблюдателен пункт. Ако той не си дойде до три часа, двамата с Ема влизаме вътре.

Стигнахме най-високата част на моста и отвъд се разкри нанадолнището, което досега не можехме да видим. Изведнъж стърчащите от двете страни фенери проговориха:

— Спри!

— Кой идва?

— Никой не може да мине!

Спряхме и зяпнахме към тях, осъзнавайки изведнъж, че това не са улични фенери, а отсечени и набучени на дълги пики глави. Бяха ужасяващи, с потъмняла и посивяла кожа, увиснали езици и макар да не бяха прикачени към шии, три от главите ни заговориха. Общо бяха осем на брой, разпределени по двойки от двете страни на моста.

Само Адисън не изглеждаше изненадан.

— Не ми казвайте, че никога не сте виждали набучени глави — рече той.

— Не продължавайте нататък! — предупреди една от главите вляво. — Почти сигурна смърт чака тези, дошли без разрешение!

— Може би трябваше да кажеш сигурна смърт — укори я главата отдясно. — „Почти“ звучи малко неясно.

— Никой не ни е казвал какво да говорим — подразни се главата вляво.

— Ричард, да ти приличат на пленници? — попита главата отдясно.

— Не мога да ти кажа — отвърна другата. — Враните ми избодоха очите още преди седмици.

— И твоите ли? Колко жалко.

— Този долу не ми мяза да е гадина — рече главата вляво. — Как ти е името, уважаеми?

— Смит — отвърнах.

— Ха! Нямаме Смит! — провикна се десният.

— Току-що пристигам.

— Хубав опит. Не, няма как да те пуснем.

— И кой смята да ни спре? — попитах.

— Очевидно не ние — рече главата отляво. — Ние само предупреждаваме.

— И между другото — поде тази отдясно, — знаете ли, че имам научна степен по музейни изследвания? Никога не съм искал да бъда набучена глава…

— Никой не иска да бъде набучена глава — сопна се тази отляво. — Нито едно дете не расте с мечтата да стане набучена глава, да предупреждава хората денем и нощем и да не може да виж да, защото враните са ѝ изкълвали очите. Но животът невинаги пръска рози в краката ни, нали?

— Да вървим — прошепна Ема. — Тези само си приказват.

Престанахме да им обръщаме внимание и продължихме по моста, ала главите продължаваха да ни обсипват с предупреждения:

— Спрете дотук!

— Продължавате на собствен риск!

— Не мисля, че ни слушат — оплака се шестата.

— Е, добре — въздъхна уморено седмата. — Не казвайте, че не сме ви предупреждавали.

Осмата само изплези зеления си месест език към нас. Подминахме ги и тъкмо да продължим, когато пред нас зейна шестметрова празнина на мястото, където трябваше да е калдъръм. Едва не паднах в нея. Ема ме улови за ръката, дръпна ме и аз се завъртях.

— Не са довършили проклетия мост! — ядосах се с пламнали от вълнение бузи. Чувах смеха на главите зад нас и по-далечни те дюдюканията на просяците.

Ако се бяхме затичали, със сигурност нямаше да успеем да спрем навреме и щяхме да полетим в пропастта.

— Добре ли си? — попита ме Ема.

— Нищо ми няма — отвърнах. — Но нашите планове се объркват. Как ще прехвърлим Адисън оттатък?

— Много неприятно — присъедини се Адисън, докато обикаляше по края. — Предполагам, че няма да можем да я прескочим.

— Никакъв шанс — прецених. — Отсрещният край е твърде далече, дори и със засилка. Даже и с овчарски скок.

— Хм. — Ема ни изгледа замислено. — Току-що ми дадохте една идея. Веднага се връщам.

Тя закрачи назад по моста, а ние я изпроводихме с погледи. Спря при първата глава, улови копието, на което бе набучена, и го повдигна.

Копието се освободи без особено усилие. Главата започна да протестира на висок глас, но Ема я сложи с лице към паважа, притисна я с крак и дръпна силно копието. Оръжието се измъкна от отвора, а главата се изтърколи встрани, като огласяни околностите с гневни викове. Ема се върна с триумфиращ вид. Тя опря копието на ръба на отвора и го пусна да падне към далечния край с метално дрънчене. Сетне го огледа намръщено.

— Е, не е Лондонският мост — промърмори. Дългото повече от шест метра и широко три сантиметра копие бе увиснало леко по средата и изглеждаше като нещо, върху което би могъл да балансира цирков акробат.

— Да вземем още няколко — предложих.

Засновахме напред-назад, вадехме копия и ги подреждахме над пропастта. Главите ни кълняха и плюеха, обсипваха ни с безпомощни заплахи. Когато и последната от тях бе измъкната и захвърлена настрана, ние разполагахме с малък метален мост, широк трийсетина сантиметра, хлъзгав от слузта на главите и потрепващ при всеки повей на вятъра.

— За Англия! — извика Адисън и пое колебливо по импровизирания мост.

— За мис Перигрин! — добавих и го последвах.

— И за обичта на всички птици — рече Ема и пристъпи зад мен.

Адисън ужасно ни бавеше. Лапите му непрестанно се плъзгаха между копията, от което те се въртяха и създаваха противно чувство за нестабилност. Опитвах се да се съсредоточа върху мястото, където стъпвам, без да гледам бездната отдолу, но това беше невъзможно. Кипящите води на реката привличаха вниманието ми като магнит и аз неусетно взех да се чудя дали сме достатъчно високо, за да умра от самото падане, или ще оцелея, за да ме погълнат мътните талази. Адисън междувременно се бе отказал да върви и вместо това легна по корем и започна да пълзи върху копията като голям космат червей. По този начин напредваше само сантиметър по сантиметър и тъкмо когато стигна средата, сетивата ми се изостриха, доловили нещо съвсем различно — стегнат възел в червата, усещане, което познавах твърде добре.

Гладен. Опитах се да го произнеса на глас, ала устата ми внезапно бе пресъхнала. Докато преглътна и оближа устни, усещането се бе усилило десеторно.

— Гладен!

— Какъв ужасен късмет — затюхка се Адисън. — Пред нас ли е или отзад?

Не можех да определя точно и се наложи да завъртя мислен взор в различни посоки, за да добия ориентация.

— Джейкъб! — повика ме Ема. — Отпред или отзад?

Отпред. Чревният ми компас вече бе съвсем сигурен, но в това нямаше никаква логика — пред погледа ни бе цялото нанадолнище на моста чак до портата и там нямаше никого. Беше съвсем пусто.

— Не зная! — отвърнах.

— Тогава продължавай напред! — нареди Ема.

Бяхме по-близо до далечния край на дупката и ако успеехме да ускорим темпото, скоро щяхме да слезем от копията. Потиснах страха си, наведох се и вдигнах Адисън, после хукнах напред, като се хлъзгах и препъвах върху нестабилната повърхност. Имах чувството, че гладният е на една ръка от мен, че мога да го докосна и почти го чувах, той пъшкаше от някакво невидимо място пред нас. Очите ми проследиха звука до една точка отпред и под краката ни — при отсечената част от моста, където зееха няколко отвора.

Ето там. Мостът беше кух и вътре в тези кухини се криеше гладният. Макар че тялото му никога не би се измъкнало през толкова малки отвори, езиците му можеха да пропълзят навън с лекота.

Вече бях преминал отвъд и бях стъпил на здрава земя, когато чух сподавения вик на Ема. Пуснах Адисън и се завъртях да видя какво става зад мен. Един от езиците на гладния се бе омотал около кръста ѝ и я бе вдигнал във въздуха.

Тя изкрещя името ми и аз извиках нейното. Езикът я завъртя надолу с главата и я разтърси. Тя изпищя отново. Не съществуваше по-ужасен звук.

Още един език се плъзна между копията и нашият импровизиран мост се разлетя като изсипани в бездната кибритени клечки. Сетне втори език се пресегна към Адисън, а трети ме блъсна в гърдите.

Тупнах на паважа и дъхът ми секна от удара. Докато се борех да си поема въздух, езикът се усука около мен и ме вдигна нагоре. Вторият бе стиснал Адисън за задните крака. Само след миг и тримата висяхме с главите надолу.

Кръв нахлу в главата ми и пред очите ми притъмня. Чувах неспирния лай на Адисън.

— Стига! Ще те изпусне! — креснах му, но той не преставаше.

Ема също беше безпомощна, опиташе ли се да прогори езика, който я държеше, гладният щеше да я хвърли в бездната.

— Говори му, Джейкъб! — извика тя. — Накарай го да ни остави!

Извих се и погледнах към отворите, откъдето се подаваха езиците. Зърнах два реда остри зъби и блестящи изцъклени и алчни очи. Висяхме като плодове от дебел черен клон, а под нас бе зейнала пропастта.

Опитах се да му заговоря на неговия език.

— Положи ни долу! — извиках, но беше на английски.

— Отново! — подкани ме Адисън.

Затворих очи, представих си, че гладният прави това, което му нареждам, сетне опитах пак.

— Постави ни върху моста!

Пак се оказа на английски. Това не беше познатият ми гладен, онзи, с когото бях общувал часове наред, докато бе замръзнал в леда. Този бе нов, непознат и връзката ми с него бе крехка и слаба. Той явно усети, че търся ключ към ума му, защото внезапно ни вдигна нагоре, сякаш се засилваше, за да ни запокити в бездната. Трябваше да се свържа с него по някакъв начин, още сега…

— Спри! — изкрещях с пресъхнала уста — и този път отвътре излетяха гърлестите звуци на гладнишкия.

Увиснахме неподвижно насред въздуха. Известно време висяхме там, поклащащи се като пране на вятър. Думите ми бяха постигнали нещо, но не достатъчно. Само го бяха объркали.

— Не мога да дишам — простена Ема. Езикът я стискаше прекалено силно и лицето ѝ бе станало лилаво.

— Постави ни на моста — повторих. Още щом усетих, че думите одират гърлото ми, осъзнах, че съм се справил. Сякаш кашлях едри късове от лигавицата си.

Гладният се поколеба. За един кратък, изпълнен с надежда миг вярвах, че ще направи каквото му казах. После той ме размаха нагоре-надолу с бързината, с която човек размахва горяща клечка кибрит.

Всичко се замъгли пред очите ми, усетих, че отново ми причернява. Когато гладният спря, в устата си почувствах горчивия вкус на кръв.

— Кажи му да ни пусне! — крещеше Адисън. Но аз почти не можех да говоря.

— Омпитфам се! — изломотих. Закашлях се и изплюх кървава храчка. — Онстамфи ни долу! — изгъгнах, но беше на английски. — Онстави…

Спрях и преориентирах мислите си. Поех си дълбоко въздух.

— Постави ни на моста — произнесох на съвсем ясен глад нишки. Повторих го още три пъти, надявайки се думите ми да достигнат до някоя гънка на влечуговия мозък. — Постави ни на моста. Постави ни на моста. Постави ни на…

Гладният нададе внезапен, изпълнен с ярост и яд вик, дръпна ме към кухината, в която бе заклещен, и изрева отново, хвърляйки пръски от слюнка в лицето ми. Сетне ни вдигна и тримата и ни хвърли обратно в посоката, от която бяхме дошли.

Доста дълго се премятах във въздуха, но усещах, че падам, а после се блъснах с рамо в твърдия паваж, претърколих се и спрях неподвижно в подножието на нанадолнището.

* * *

По някаква странна прищявка на съдбата и тримата бяхме живи — натъртени, но в съзнание, и крайниците все още бяха съчленени с телата ни. Бяхме се претърколили върху наклонената част на моста, разблъсквайки въргалящите се там глави във всички посоки. Те се блещеха в нас и ни засипваха с обиди и подигравки, докато бавно се надигахме.

— Добре дошли обратно! — изхили се най-близката. — Доста се забавлявахме с писъците ви. Какви силни дробове имате!

— Защо не ни казахте, че под моста се крие гладен? — попитах аз, приседнал на паважа. Усещах стрелкащи болки из цялото си тяло, ръцете ми бяха изподрани, а коленете — разранени.

— Че какво забавно щеше да има в това? Изненадата е далеч по-интересна.

— Гъделичко, изглежда, ви е харесал — подхвърли друга глава. — Отхапа краката на последния посетител!

— Това е нищо — обади се една глава с блестяща халка на носа като пират. — Веднъж го видях да увива един чудат с въже, да го държи в реката повече от пет минути, а сетне го дръпна обратно и го изяде.

— Варен чудат — ухили се трета глава. — Нашият Гъделичко е гастроном.

Все още нямах сили да стана и запълзях към Адисън и Ема. Тя седеше и търкаше едно ударено място на главата си, а кучето опитваше да се подпре на наранената си лапа.

— Добре ли сте? — попитах.

— Фраснах си доста лошо главата — оплака се Ема и трепна лекичко, когато отметнах косата ѝ, за да проверя има ли кръв.

Адисън бе вдигнал пострадалата си лапа.

— Страхувам се, че е счупена. Не можеше ли да помолиш чудовището да ни остави по-внимателно?

— Много смешно — рекох. — Но като си помисля, защо просто не му наредя да убие всички гадини и да освободи приятелите ни?

— Всъщност, и аз се чудех защо не го направи — каза Ема.

— Шегувах се.

— Аз пък не — тросна се тя. Попих раната ѝ с крайчеца на ризата си. Тя присви болезнено устни и си пое рязко дъх. — Какво стана впрочем?

— Мисля, че гладният ме разбра, но не можах да го накарам да се подчини. Връзката ми с него не беше както с предишния.

Говорех за мъртвото, смазано под тежестта на прекатурения мост чудовище. Дори изпитвах леко съжаление към него.

— А как установи връзката с първия? — попита Адисън.

Припомних си набързо как го бях открил замръзнал до очи и леда и след една нощ, прекарана в странно проникновен, задушевен разговор, изглежда, бях успял да навляза в жизненоважна част на нервните му центрове.

— Щом не си имал връзка с този гладен — попита Адисън, — той защо ни пощади живота?

— Може би съм го объркал?

— Трябва да се постараеш повече — изтъкна Ема. — Иначе как ще прехвърлим Адисън оттатък?

— Да се постарая повече? И какво се очаква от мен — да вземам частни уроци? Това нещо ще ни види сметката още следващия път, когато го доближим. Ще се наложи да потърсим друг път през пропастта.

— Няма друг път, Джейкъб. — Ема отметна косата си назад и ме погледна втренчено. — Ти си пътят.

Готвех се да възразя, когато усетих остра болка в гърба и скочих изплашено на крака. Една от главите ме бе ухапала.

— Ей! — извиках ѝ, докато търках нараненото място.

— Набучѝ ни обратно на копията, както ни завари тук, вандал такъв! — просъска главата.

Изритах я толкова силно, че тя се изтърколи назад чак до просяците. Всички глави започнаха да крещят и да ни проклинат, да тракат заплашително със зъби. Аз също взех да ги ругая и да ритам сажди в лицата им, докато те накрая млъкнаха, плюейки задавено. И тогава във въздуха профуча нещо дребно и овално и ме удари в гърба.

Гнила ябълка. Извърнах се към просяците.

— Кой я хвърли?

Те се смееха и превиваха като пияндета.

— Връщайте се, откъдето сте дошли! — викна един.

Започвах да си мисля, че идеята не е чак толкова лоша.

— Как смеят? — изръмжа Адисън.

— Остави ги — махнах с ръка, докато гневът ми бързо се топеше. — Хайде да…

— Как смеете! — кресна им Адисън и се изправи гневно на задните си лапи. — Не сте ли и вие чудати? Нямате ли срам? Опитваме се да ви помогнем!

— Дайте ни някоя ампулка или се разкарайте! — изграчи една дрипава жена.

Адисън се разтрепери от гняв.

— Ние се опитваме да ви помогнем — повтори той, — а погледнете се само! Погледнете се само! Докато избиват сънародниците ни, опустошават и плячкосват примките, вие спи те пред прага на врага! Вместо да се хвърлите с голи гърди срещу него! — Той ги посочи с ранената си лапа. — Всички вие сте предатели и кълна се, ще се погрижа един ден да бъдете изправени пред Съвета на имбрините и да получите подобаващо наказание!

— Добре, добре, не си губи силите с тях — опита се да го успокои Ема, докато се надигаше. А после от рамото ѝ отскочи една гнила зелка и се пльосна на земята.

Лицето ѝ потъмня.

— Щом е така, сега вече някой ще пострада! — кресна тя и раз маха пламналата си ръка към просяците.

Докато Адисън говореше, неколцина от бродягите се бяха отделили настрана и си шушукаха нещо, и сега пристъпиха напред, нарамили импровизирани оръжия. Заострен кол. Парче метална тръба. Ситуацията се влошаваше бързо.

— Писна ни от вас — произнесе с ленив глас един мъж, чието лице бе покрито с белези. — Ще ви катурнем в реката.

— Ще ми се да видя как ще го направите — предизвика го Ема.

— Не и на мен — рекох. — Мисля, че трябва да вървим.

Бяха шестима срещу нас тримата, а ние не бяхме в добра форма — Адисън куцукаше, по лицето на Ема се стичаше кръв, а заради удареното ми рамо почти не можех да вдигна дясната си ръка. Междувременно мъжете се разпръснаха и закрачиха към нас. Бяха твърдо решени да ни бутнат в бездната.

Ема огледа моста, сетне погледна към мен.

— Хайде. Зная, че можеш да ни прехвърлиш. Последен опит.

— Не мога, Ема. Не мога. Няма да се справя.

Така беше. Усещах, че не ще успея да контролирам гладния — поне засега. Знаех го със сигурност.

— Щом момчето казва, че не може да го направи, не съм склонен да се усъмня в думите му — намеси се Адисън. — Трябва да открием друг начин.

Ема изпухтя.

— Какъв например? — погледна тя Адисън. — Можеш ли да тичаш? — сетне се обърна към мен: — А ти — да се биеш?

И двамата поклатихме глави. Разбирах я — шансовете ни намаляваха бързо.

— В подобни моменти — изпъчи се Адисън — моят род не се бие. Ние произнасяме речи. Събратя чудати — обърна се той с гръмовен глас към просяците. — Позволете ми няколко последни слова!

Те не му обърнаха внимание. Продължиха напред, а ние заотстъпвахме по моста. Ема се зае да оформя голяма огнена топка, докато Адисън ломотеше за горски животни, живели в хармония, и защо ние също да не можем?

— Помислете си за глигана и неговия съсед, опосума… нима губят сили и енергия, опитвайки се да се хвърлят един друг в пропастта, когато се изправят пред общия враг — зимата? Не!

— Съвсем се е побъркал, горкичкият — отбеляза Ема. — Затваряй си устата и гледай да ухапеш поне един от тях!

Озърнах се за нещо, с което да се бия. Единствените твърди предмети наоколо бяха главите. Вдигнах една от тях за оределите коси.

— Има ли друг път отвъд? — креснах в лицето ѝ. — Бързо, инак те хвърлям в реката!

— Върви по дяволите! — просъска тя и ми се озъби.

Метнах я по мъжете — доста несръчно, с лявата си ръка. Падна близо. Вдигнах друга глава и повторих въпроса.

— Разбира се, че има — ухили се тя. — Във фургона на дранго камиона! Макар че на твое място щях да си опитам още веднъж късмета с онзи гладен…

— Какъв дранго камион? Кажи ми или ще хвърля и теб!

— Ей сегичка ще те сгази — отвърна главата и в далечината отекнаха три изстрела — бам, бам, бам. Бавни и премерени, като предупреждение. Мъжете, които ни доближаваха, спряха и всички се обърнаха към пътя.

През изпепелената пустош нещо голямо и правоъгълно се движеше към нас. Чух ръмжене на мотор, преминаващ на по ниска предавка, и от сумрака изплува камион. Модерна машина, армейски модел, с усилено окачване и гуми, високи почти човешки бой. Каросерията му бе лишен от прозорци куб, две гадини със зенитни картечници се поклащаха на подвижни площадки.

В мига, когато се появи, просяците изпаднаха в екстаз, взеха да подскачат и да се смеят, да махат с ръце и да се шляпат по раменете като корабокрушенци, опитващи се да привлекат вниманието на прелитащ самолет. И ето че в миг ние бяхме забравени. Златна възможност и нямахме намерение да я пропиляваме. Захвърлих главата настрана, взех Адисън под мишница и хукнах по пътя след Ема. Бихме могли да продължим нататък — да свърнем встрани от Димящата улица и да се скрием в някой по-безопасен квартал на Дяволското гробище, — но тук, най-накрая, беше нашият враг от плът и кръв, и каквото и да се случваше, или предстоеше да се случи, очевидно щеше да е важно. Спряхме недалеч от пътя, едва скрити зад останките от обгорели дънери, и надзърнахме предпазливо.

Камионът забави и тълпата го обкръжи — просяците се молеха гръмогласно за ампулки, за амбро, само да усетим вкуса, о, моля ви, сър. Бяха толкова отвратителни по начина, по който сервилничеха на тези касапи, хващаха войниците за краищата на палтата, галеха обувките им и получаваха в замяна ритници със стоманени налчета. Бях почти сигурен, че гадините ще открият огън или ще дадат пълна газ и ще смачкат тези глупаци, изправили се между тях и моста. Но вместо това камионът спря и гадините започнаха да издават заповеди. „Стройте се в редица ей там, спазвайте реда, инак няма да получите нищо!“ Тълпата се подреди като изгладнели бедстващи пред пункт за раздаване на хляб, подскачащи и пристъпващи нетърпеливо от крак на крак в очакване да получат нещо жадувано.

Внезапно Адисън се задърпа, показвайки, че иска да го поставя на земята. Попитах го какво има, но той само скимтеше и се бореше още по-упорито с отчаян израз на лицето, сякаш току-що бе доловил силна и ясна следа.

— Това е тя, това е тя — мис Рен.

Изведнъж осъзнах, че дранго камион е дранголнически камион и че товарът в обемистата каросерия със сигурност е човешки.

И тогава Адисън ме ухапа. Извиках и го пуснах и почти веднага той се втурна напред. Ема изруга и му викна „Адисън, недей!“, но беше безполезно. Той следваше инстинкта си, непреодолимия рефлекс на вярното куче, опитващо се да защити своя стопанин. Метнах се след него, но не успях да го хвана — беше изумително чевръст за същество само с три крака. Ема ме прескочи и ние хукнахме заедно след него, напускайки скривалището, за да излезем на открития път.

За един кратък миг си мислех, че ще успеем да го догоним, че войниците са заети с тълпата и няма да ни забележат. Може би така и щеше да стане, ако по средата на пътя Ема не бе забелязала вратите в задната част на камиона. „Врати с ключалки, които могат да бъдат разтопени. Врати, които могат да бъдат отворени.“ Вероятно точно това си е помислила — виждах блесналата на лицето ѝ надежда, и тя подмина Адисън, без дори да посегне към него, и стъпи върху бронята на камиона.

Викове откъм войниците. Посегнах към Адисън, но се подхлъзнах и паднах под камиона. Ема беше започнала да разтапя дръжката на една от вратите, когато първият пазач замахна с пушката си като с бейзболна бухалка. Халоса я отстрани по лицето и тя се свлече на земята. Изтичах при войника, готов да го ударя колкото имах сили с единствената си здрава ръка, но краката ми се подгънаха и аз паднах върху пострадалото си рамо, а тялото ми се разтърси от остра болка.

Чух писъка на войника, вдигнах глава и видях, че е без оръжие и размахва ранената си ръка, а после се обърна и бе обгърнат от подскачащата тълпа. Просяците го молеха, дърпаха, настояваха, искаха, заплашваха — сега вече някои бяха извадили оръжия. Из плашен, мъжът махна с ръка на втория пазач: измъкни ме!

Изправих се и изтичах при Ема. Вторият войник се втурна право към тълпата и започна да стреля във въздуха. Добра се до обезоръжения си другар и го дръпна назад към камиона. В мига, когато двамата се покатериха на площадката, войникът удари с длан по покрива на купето и моторът изрева. Наведох се към Ема, а през това време изпод гумите изхвърчаха облаци сажди и металното чудовище се понесе към моста.

Улових я за ръката, сякаш за да се уверя, че все още е цяла.

— Тече ти кръв — рекох. — Доста. — Глупава забележка, но в този момент не можех да измисля нищо по-добро. Чувствах се ужасно заради начина, по който изглеждаше: със зейнала рана на слепоочието и опръскани с кръв коси.

— Къде е Адисън? — попита тя. Готвех се да отвърна, че не знам, ала тя продължи: — Трябва да тръгнем след него! Това е единственият ни шанс!

Вдигнахме глави. Камионът наближаваше моста. Единият от войниците повали с кратък откос двама от преследващите ги просяци. Докато се въргаляха в прахоляка, си дадох сметка, че тя греши — нямаше начин да преследваме камиона, нито да прехвърлим моста. Беше безнадеждно — и просяците го знаеха. Докато другарите им падаха, почувствах как отчаянието им се превръща в гняв и за по-малко от секунда този гняв се насочи към нас.

Опитахме се да избягаме, но скоро бяхме обкръжени от всички страни. Тълпата крещеше, че ние сме развалили всичко и че заслужаваме да умрем. Че ще ни видят сметката още сега. Върху нас започнаха да се сипят удари — шамари, ритници, ръце дърпаха косите и дрехите ни. Направих опит да защитя Ема, но вместо това накрая тя защитаваше мен, поне за няколко минути, размахвайки пламтящите си ръце. Ала и пламъците не бяха достатъчни да ги задържат настрана, ударите продължаваха да се сипят и ние паднах ме на колене, сетне се свихме на земята, скрили лицата си с ръце.

Бях почти сигурен, че умирам или сънувам, защото в този миг чух някой да пее — нисък, дрезгав хор от гласове: „Чуйте звънтежа на чукчетата, чуйте звъна на пироните!“ С всяка строфа се чуваше и удар в плът и последващи болезнени викове. „Нека (удар) вдигнем бесилки, нека (удар) изпием всичкия ейл!“

След още няколко припева и удари виковете се уталожиха и тълпата започна да отстъпва, настръхнала и мърмореща. Видях, размазано като през мъгла от кръв и мръсотия, петима напети строители на бесилки с окачени на поясите чантички за инструменти и вдигнали чукове в ръце. Бяха си проправили проход в тълпата и сега ни обкръжаваха, разглеждаха ни с нескрито съмнение, сякаш бяхме някакви странни риби, каквито не са очаквали да открият в мрежите си.

— Това ли са те? — чух да казва единият. — Не изглеждат никак добре, братовчеде.

— Разбира се, че са те! — провикна се нечий друг глас, нисък, тръбен и странно познат.

— Това е Шарън! — проплака Ема.

Успях да размърдам ръка само колкото да изтрия кръвта от едното си око. И ето го, изправен пред нас, двуметров гигант, загърнат в черен плащ. Почти бях готов да се разсмея, дори се опитах да го сторя — никога досега не се бях радвал толкова на някое подобно страшилище. Той тършуваше за нещо в джобовете си. Извади няколко малки стъклени ампули и ги вдигна високо.

— Ей тука имам каквото искате, болни маймуни! Идете да си ги вземете и оставете тези деца на мира!

Той се обърна и хвърли ампулите надолу по пътя. Тълпата се втурна след тях с крясъци и възторжени възклицания, всеки готов да разкъса другия до него. Останахме само ние и майсторите, все още запъхтени от битката, но вече прибиращи чуковете в чантичките. Шарън се приближи към нас, протегна ни бяла като кост ръка и попита:

— Какво си мислехте, че правите, скитайки сами така? Поболях се от тревога за вас!

— Вярно е — потвърди един от майсторите. — Направо не беше на себе си. Накара ни да ви търсим къде ли не.

Опитах се да седна, но не успях. Шарън се бе надвесил над нас и ни разглеждаше, сякаш оглеждаше място на пътен инцидент.

— Здрави ли сте? Можете ли да вървите? Какво, за бога, искаха от вас тези негодяи?

Тонът му бе някъде по средата между гневен старшина и загрижен баща.

— Джейкъб е ранен — чух Ема да казва с разтреперан глас.

„И ти също“ — опитах се да добавя, но не можах да накарам езика ми да ме слуша. Изглежда беше права — главата ми бе на тежала като камък, погледът ми бе угасващ сателитен сигнал, мъждукащ в един момент и изчезващ напълно в следващия. Шарън ме вдигна и ме понесе на ръце — беше много по-силен, отколкото изглеждаше, — но изведнъж ми хрумна друга мисъл и аз извиках:

— Къде е Адисън?

Не можех да говоря кой знае колко членоразделно, но по някакъв начин той ме разбра и завъртя главата ми към моста.

— Там.

В далечината камионът сякаш се носеше във въздуха. Дали пък мозъчното сътресение не си правеше шеги със съзнание то ми?

Не. Вече виждах по-ясно: яките езици на гладния прехвърля ха камиона през празното пространство.

„Но къде е Адисън?“

— Там — повтори Шарън. — Отдолу.

Два задни крака и мъничко кафяво телце се поклащаха от шасито. Адисън бе стиснал с яките си челюсти някаква част под каросерията и се бе възползвал от възможността да прехвърли моста, хитрият му дявол. Когато езиците положиха камиона от другата страна, аз си помислих: „Нека бог е с теб, храбро малко куче. Ти може би си едничката надежда, която имаме“.

И после светът започна да избледнява и се спусна нощта.

Четвърта глава

Разхвърляни сънища, сънища на странни езици, сънища за дома, за смъртта. Смущаващи, налудничави образи, които изплуваха в съзнанието ми, кратки и неуловими творения на объркания ми ум. Безлика жена, която духа прах и очите ми. Усещане, че ме потапят в гореща вода. Гласът на Ема ме уверява, че всичко ще бъде наред, че те са приятели и сме в безопасност. После, часове наред дълбок и лишен от сънища мрак.

Следващия път, когато се събудих, вече не сънувах и го знаех. Лежах завит в легло, в малка стая. Бледа светлина се процеждаше през завесата на прозореца. Значи е ден. Но кой ден?

Носех нощница, не моята, нямаше ги окървавените ми дрехи и лицето ми бе измито. Някой се бе погрижил добре за мен. Освен това бях изтощен до смърт и не усещах почти никаква болка. Рамото вече не ме измъчваше, нито главата. Не бях сигурен какво означава това.

Опитах се да седна. Трябваше да спра по средата и да се подпра на лакти. На масичката до мен имаше стъклена кана с вода. В ъгъла пък стърчеше дървен гардероб. В другия — премигнах и потърках очи, за да се уверя, — да, там на стола някой спеше, клюмнал глава. „Колко странно“, помислих си все още замаян. Имах предвид човека и трябваше да положа усилие, за да проумея какво виждам. Изглеждаше като съшит от две половинки — половината от косата му бе прилепнала на темето, другата половина стърчеше във всички посоки. Половината от лицето му бе скрита от четинеста брада, другата половина — гладко избръсната. Дори дрехите му (панталон, смачкан пуловер, надиплена яка от предвикторианската епоха) бяха полумодерни, полуархаични.

— Здравейте — рекох малко несигурно.

Мъжът извика и се сепна толкова рязко, че падна от стола и тупна на пода. После се покатери обратно, като се блещете изплашено в мен.

— О, боже! — провикна се той. — Вие дойдохте на себе си!

— Извинявайте, не исках да ви плаша…

— О, не, грешката е само моя — рече той и приглади смачканите си дрехи и яката. — Само не казвайте на другите, че съм заспал, докато ви пазя!

— Кой сте вие? — попитах. — Къде се намирам? — Умът ми се проясняваше бързо и заедно с това напираха нови въпроси. — И къде е Ема?

— Точно така, да! — Мъжът ме гледаше объркано. — Но май не съм най-добре подготвеният член на семейството, за да отговарям на вашите… въпроси…

Той прошепна последната дума, сякаш бе забранена.

— Но! — Веждите му подскочиха рязко и мъжът ме посочи с пръст. — Вие сте Джейкъб. — Пръстът се завъртя към гърдите му. — Аз съм Ним. — Мъжът размаха леко ръка. — А това е къщата на мистър Бентам. Той няма търпение да се запознае с вас. Всъщност би трябвало да го предупредя веднага щом се събудите.

Напънах с лакти и този път успях да се надигна мъчително, усилие, което ме изтощи почти напълно.

— Това не ме интересува. Искам да видя Ема.

— Разбира се! Вашата приятелка.

Той размаха ръце като малки криле, докато очите му се стрелкаха насам-натам, сякаш очакваше да открие Ема в ъгъла на стаята.

— Искам да я видя! Веднага!

— Името ми е Ним! — изписка той. — Трябва да уведомя… имам стриктни заповеди…

Внезапно ме споходи паническа мисъл — че Шарън, тази меркантилна душа, ни е спасил от тълпата само за да ни продаде за резервни части.

— Ема! — успях да извикам. — Къде си?

Ним пребледня и се сви на стола — предполагам, че го бях изплашил до смърт.

Миг по-късно от коридора се чуха забързани стъпки. В стаята влетя мъж с бяла престилка.

— Вие сте в съзнание! — възкликна той. Предположих, че е лекар.

— Искам да видя Ема! — повторих. Опитах се да спусна крака от леглото, но те увиснаха като трупи.

Докторът изтича при мен и ме бутна обратно в завивките.

— Не се преуморявайте, все още се възстановявате!

После нареди на Ним да потърси мистър Бентам. Ним изтича навън, блъсна се в рамката на вратата и заподскача из коридора. Почти веднага след това се появи Ема, задъхана и искряща, с разпиляна върху бялата рокля коса.

— Джейкъб?

Видът ѝ ме изпълни с такава сила, че избутах доктора настрана.

— Ема!

— Ти се събуди! — извика тя и изтича при мен.

— Внимавайте, той е още много слаб! — предупреди я докторът.

Ема се овладя и ме прегърна с безкрайна нежност, сетне приседна на леглото до мен.

— Съжалявам, че не бях тук, когато си дошъл на себе си. Смятаха, че ще минат още много часове…

— Всичко е наред — успокоих я. — Но къде се намираме? От колко време сме тук?

Ема погледна лекаря. Той си записваше нещо в малък бележник, ала очевидно ни слушаше. Тя се наведе към мен и произнесе с тих глас:

— В къщата на един богаташ в Дяволското гробище. На скрито място. Шарън ни доведе тук преди ден и половина.

— И това ли е всичко? — попитах, втренчил поглед в нея. Кожата ѝ бе съвършено гладка, раните бяха избледнели до тънки нишки. — Изглеждаш съвсем здрава!

— Е, няколко цицини и драскотини…

— Невъзможно. Помня добре какво се случи там.

— Имахте счупено ребро и изкълчено рамо — съобщи докторът и я погледна.

— Тук имат една жена — обясни Ема. — Лечителка. Тялото ѝ произвежда целебен прах…

— И мозъчно сътресение — добави докторът. — Все неща, с които можем да се справим. Но вие, младежо, вие бяхте полумъртъв, когато ви докараха.

Потупах се по гърдите и корема, навсякъде, където бях получил наранявания. Никаква болка. Вдигнах дясната си ръка и я завъртях от рамото. Без проблеми.

— Чувствам се сякаш са ми сложили нова ръка — рекох учудено.

— Извади късмет, че не се нуждаеше от нова глава — обяви друг глас. На прага, в целия си гигантски ръст, се бе изправил Шарън. — Всъщност жалко, че не ти сложиха нова, защото очевидно в тази имаш само трици. Да ми избягате така, да тръгнете без никаква представа къде отивате, и то и след всички мои предупреждения за Гробището! Какво си мислехте? — Той се надве си над мен и Ема и размаха дълъг бял пръст.

Ухилих му се.

— Здрасти, Шарън. Радвам се да те видя отново.

— Да, нали, сега се усмихваме, след като всичко ни е розово, но за малко да изгубите главите си!

— Имахме късмет — подхвърли Ема.

— Да — късмет, че аз бях там! Късмет, че моите братовчеди, май сторите на бесилки, се оказаха наблизо и успях да ги открия, преди да са се налели до козирката с холандска светла бира в „Люлката и ковчега“! Между другото, те не работят безплатно. Ще добавя услугите им към сметката ви заедно с повредената ми лодка!

— Добре, добре! — размахах ръка. — Уговорено, ясно?

— Какво си мислехте? — попита отново той и ужасният му дъх увисна над нас като облак.

Реших да бъда откровен.

— Мислехме си, че не може да ти се има доверие! — троснах му се. — Че за теб са важни само парите и ще ни продадеш в робство при първа възможност! Дори бяхме сигурни, че ще се случи. Знаехме за странните неща, които тукашните чудати вършат, и ако смяташ, че дори за минутка сме вярвали, че ти — посочих го — и всички останали — махнах с ръка към доктора — ни помагате само от любов към алтруизма, дълбоко се лъжеш! Така че или ни кажи какво искаш, или ни пусни да си вървим, защото ние… ние имаме…

Дотук. Усетих отново непреодолимо изтощение. Погледът ми се замъгли.

— По-важни дела за вършене…

Поклатих глава и направих опит да се изправя, но стаята се завъртя пред очите ми. Ема ме улови за ръцете, а докторът ме положи внимателно на възглавницата.

— Помагаме ви, защото мистър Бентам ни помоли да го правим — рече той свадливо. — Но какво очаква от вас — за това ще трябва да го попитате.

— Както вече казах, този ваш мистър, който и да е, може да ме целуне по ззззз…

Ема затисна устата ми с длан.

— Джейкъб не е на себе си в момента — извини ме тя. — Сигурна съм, че всъщност искаше да ви благодари, задето ни спасихте. Оставаме ви задължени.

— И това също — успях да изломотя през пръстите ѝ.

Бях ядосан и уплашен, но и много щастлив, че съм жив — и че Ема е в цветущо здраве. Когато си го помислих, усетих как гневът ме напуска, заменен от искрена благодарност. Затворих очи, за да спра въртенето на стаята, и ги слушах как шепнат около мен.

— Той е проблем — мърмореше докторът. — Не можем да му позволим в такова състояние да се срещне с мистър Бентам.

— Умът му е объркан — обясни Шарън. — Ако може двамата с момичето да разговаряме насаме с него, сигурен съм, че ще му помогнем да дойде на себе си. Бихте ли ни оставили за малко?

Докторът излезе неохотно. Веднага щом затвори вратата, отворих очи и ги втренчих в Ема.

— Къде е Адисън? — попитах.

— Успя да мине оттатък моста.

— Ах, да — припомних си. — Някакви вести от него?

— Не — отвърна тя. — Поне засега.

Замислих се какво ли може да означава това — ала нямах сили да се задълбочавам.

— Обещахме да идем да го потърсим — рекох. — Щом той успя да се прехвърли оттатък, значи и ние ще можем.

— Гладният на моста може да не обърне внимание на някакво куче — намеси се Шарън, — но вас ще одере живи и ще ви хвърли в реката.

— Върви си — помолих го. — Искам да разговарям с Ема насаме.

— Защо? Смяташ да скочиш от прозореца и да избягаш?

— Никъде няма да вървим — успокои го Ема. — Джейкъб дори не може да стане от леглото.

Шарън не се поддаде на уверенията ѝ.

— Ще ида в ъгъла и ще се правя, че не ви чувам — измърмори той. — Това е най-доброто ми предложение.

Той стана, мина зад стола на Ним и започна да си подсвирква тихо.

Ема ми помогна да седна, двамата опряхме чела и заговорих ме шепнешком. В началото бях развълнуван от близостта ѝ и всички въпроси, които не ми даваха мира, потънаха някъде сега за мен най-важното бе ръката, която докосваше лицето ми, галеше ме по бузата, по брадичката.

— Да знаеш само колко ме изплаши — оплака се Ема. — Наистина си помислих, че ще те изгубя.

— Добре съм — уверих я аз. Не беше така, но не исках повече да се тревожи.

— Но преди не беше. Никак. Трябва да се извиниш на доктора.

— Права си. Просто превъртях одеве. Съжалявам, ако съм те изплашил.

Тя кимна и извърна глава. За миг очите ѝ се плъзнаха по стената, но когато ги обърна към мен, в тях долових решителност.

— Харесва ми да си мисля, че съм силна — заговори. — Това ме отличава от Бронуин, Милърд и Инок — достатъчно съм силна, за да може да се разчита на мен. Такава съм открай време — готова да понеса всичко. Сякаш някъде в мен има датчик за болка, който не се включва. Мога да спусна преграда пред всички ужасни неща и да продължа напред, да направя каквото е нужно. — Ръката ѝ докосна моята над завивките. Пръстите ни се сплетоха. — Но когато си помисля за теб — как изглеждаше: като те вдигнаха от земята, след като всички онези хора… — Тя преглътна и издаде сподавен стон. — Това ме сломи.

— И с мен е така — признах, припомняйки си болката, която изпитах, когато видях Ема наранена, ужаса, завладял ме при мисълта, че е изложена на смъртна опасност. — И с мен е така. — Стиснах я за ръката и докато търсех какво още да кажа, тя ме изпревари:

— Искам да ми обещаеш нещо.

— Каквото пожелаеш.

— Обещай ми да не умираш.

Усмихнах се измъчено. Ема ме гледаше съвсем сериозно.

— Не искаш — въздъхна тя. — Ако те изгубя, нищо друго няма да има значение.

Протегнах ръце, прегърнах я и я притиснах към себе си.

— Ще се постарая.

— Не е достатъчно — прошепна тя. — Обещай ми.

— Добре. Няма да умра.

— Кажи „обещавам“.

— Обещавам. И ти го кажи.

— Обещавам — рече тя.

— Аххх — възкликна Шарън от ъгъла. — Сладките лъжи, които любовниците си шепнат…

Разделихме се.

— Нали каза, че няма да ни слушаш! — ядосах се аз.

— Продължи доста — сви рамене той, дръпна стола, който застърга шумно по пода, и го нагласи до леглото. — Трябва да обсъдим някои важни неща. И най-вече извинението, което ми дължите.

— За какво? — попитах раздразнено.

— Че поставихте под съмнение личността и репутацията ми.

— Всяка дума бе вярна — упорствах. — Тази примка е пълна с отпадъци и негодници, а ти си един алчен за пари наглец.

— Без капчица симпатия към сънародниците си — добави Ема. — Но ще повторя още веднъж: благодаря, че ни спаси.

— Когато живееш тук, имаш други приоритети — поде Шарън. — Всеки е със своя история. Дал е обет за нещо. Всеки иска нещо от теб и почти винаги те лъже. Така че, да, аз съм човек със силен интерес и влечение към печалбата и личното си благоденствие. Но съм дълбоко наскърбен от намеците ви, че може да имам нещо общо с търговците на чудата плът. Това, че съм капиталист, не значи, че съм копеле с черно сърце.

— И как да сме сигурни в това? — попитах. — Щом трябваше да ти се молим и да те подкупваме, за да не ни изоставиш на онзи пристан, ако не си забравил.

Той повдигна рамене.

— Беше преди да разбера кой си ти.

Погледнах Ема и забодох пръст в гърдите си.

— Кой съм аз?

— Точно ти, момчето ми. Мистър Бентам отдавна чака да се запознае с теб. От деня, когато за пръв път забодох прът в дъното на канала и станах лодкар — отпреди четирийсет години. Бентам ми обеща безпроблемно влизане и излизане от Гробището, ако се наема да се оглеждам за теб. Поиска да те доведа при него веднага щом се появиш. Най-сетне изпълних моята част от сделката.

— Сигурно ме бъркате с някого — рекох. — Не заслужавам подобно внимание.

— Той твърди, че можеш да говориш на гладните. Колко от чудатите, които познаваш, са в състояние да го направят?

— Но той е само на шестнайсет — обади се Ема. — Реални шеснайсет. Как би могъл…

— Затова ми трябваше известно време, докато събера две и две — каза Шарън. — Трябваше да се срещна лично с мистър Бентам и докато бях там, вие се възползвахте да ми избягате. Ти не отговаряше на описанието. Очаквах много по-възрастен човек.

— Старец — подхвърлих.

— Именно.

— Който може да говори с гладни.

— Както вече казах.

Ема ме стисна за ръката и двамата се спогледахме. Не, това е невъзможно. Спуснах крака от леглото, споходен от нов прилив на енергия.

— Искам да разговарям с този Бентам. Още сега.

— Ще се срещне с теб, когато е готов.

— Не — поклатих глава. — Веднага.

По съвпадение точно в този момент на вратата се почука Шарън отвори и на прага стоеше Ним.

— Мистър Бентам ще приеме гостите ни на чай след час — обяви той, — в библиотеката.

— Не можем да чакаме цял час — заявих. — И без това вече изгубихме твърде много време.

Лицето на Ним поруменя и той изду бузи.

— Изгубили сте?

— Джейкъб иска да каже — поясни Ема, — че имаме друг неотложен ангажимент в Гробището, за който вече закъсняваме.

— Мистър Бентам настоява срещата да се състои според протокола — възрази Ним. — Както той обича да казва, денят, в който изчезне нуждата от маниери, ще е изгубен ден за всички нас. Като стана дума, ще се погрижа да бъдете облечени подобаващо. — Той доближи гардероба и разтвори тежките му врати. Вътре имаше няколко закачалки с дрехи. — Можете да изберете каквото пожелаете.

Ема извади една украсена с волани рокля и стисна устни.

— Не ми се струва редно. Да си играем на маскарад и да пием чай, когато нашите приятели и имбрините са принудени да понасят неизвестни тегоби.

— Ще го направим заради тях — изтъкнах. — Ще им играем по свирката, докато този мистър Бентам ни каже каквото знае Може да се окаже важно.

— Или е просто някой самотен старец.

— Не говорете по този начин за мистър Бентам — нацупи се Ним. — Той е светец, гигант сред хората!

— Я се успокойте всички — намеси се Шарън. Той отиде при прозореца и дръпна завесата, пропускайки вътре мъждива дневна светлина. — Хайде, размърдайте се! Вие двамата имате среща.

Отметнах завивките и Ема ми помогна да стана. За моя изненада краката вече ме държаха. Погледнах през прозореца към пустата улица, обгърната в жълтеникава мъгла, после Ема ме поведе за ръката към гардероба да си избера дрехи. На закачалката имаше комплект с моето име.

— Ще може ли да се преоблечем насаме? — попитах.

Шарън погледна Ним и сви рамене.

— Не е редно! — размаха ръце Ним.

— О, всичко е наред — увери го Шарън. — И без номерца, ясно? — погледна ни изпитателно той.

Ема се изчерви.

— Нямам представа за какво говориш.

— Как ли пък не! — Шарън избута Ним от стаята и спря на прага. — Да ви се доверя ли, че няма да избягате?

— Никъде няма да вървим — увери го Ема. — Но ти защо си още тук?

— Мистър Бентам иска да ви наглеждам.

Зачудих се дали това означава, че Шарън ще ни спре, ако опитаме да си тръгнем.

— Трябва да е голяма услугата, която му дължиш — подметнах.

— Огромна — отвърна той. — Дължа на този човек живота си.

Той се поклони почти доземи и се измъкна навън.

* * *

— Ти се преоблечи тук — посочи Ема малката баня. — А аз ще остана в стаята. И не надзъртай, докато не те повикам.

— Добре де — смотолевих, като се постарах да скрия разочарованието си. Макар че мисълта да видя Ема по бельо ми се струваше привлекателна, преживелиците и рисковете напоследък бяха поставили тази част от юношеския ми ум в състояние на дълбоко замразяване. Ала още няколко сериозни целувки и мисля, че първичните инстинкти щяха да започнат да се пробуждат.

Както и да е.

Затворих се в банята, облицована със сияещи бели плочки и украсена с масивни метални тръби, облегнах се на умивалника и се огледах в огледалото.

Лицето ми бе като преминало през стъргало. Цялото подпухнало, с гневни тъмнорозови линии, които макар да показваха белези на заздравяване, все още бяха там, напомняйки за всеки получен удар. Гърдите ми бяха географска карта от синини, безболезнени, но грозни. В ушите ми имаше запечена кръв. Усетих, че ми се завива свят, и се хванах за ръба на умивалника. Внезапно в съзнанието ми изникна картината на изкривени от ярост лица и стоварващи се върху ми юмруци.

Никой досега не се бе опитвал да ме убие с голи ръце. Това беше нещо ново, различно от преследването на гладни, защото чудовищата просто следваха инстинкта си. Различно и от стрелбата по теб — куршумите бяха бърз и безличен начин да те премахнат. Но да използваш ръцете си — това означаваше да изпитваш омраза. Странно, че цялата тази омраза бе насочена към мен. Чудати, които дори не знаеха името ми, в момент на колективна лудост ме ненавиждаха с такава сила, че бяха готови да ме пребият до смърт. Изпитвах срам заради тях, заради начина, по който бяха изгубили човешкия си облик, макар да не знаех каква може да е причината. Беше нещо, което никога нямаше да забравя, ако изобщо доживея до дни, в които да се отдавам на спомени.

Пуснах водата да си наплискам лицето. Тръбите се разтресоха и застенаха, но след тази шумна оркестрова увертюра отделиха съвсем оскъдно количество кафява вода. Бентам може да беше богаташ, но никакви пари на този свят не можеха да го изолират напълно от разпадащия се свят, в която живееше.

Как ли се бе озовал тук?

И което бе още по-интересно — откъде този човек знаеше, или е знаел, за дядо ми? Защото със сигурност за него ставаш дума, когато Шарън каза, че Бентам търсел старец, който можел да говори с гладните. Може би дядо ми се е срещал с Бентам през военните години, след като е напуснал къщата на мис Перигрин и преди да замине за Америка. Период от неговия живот, за който говореше рядко и никога с подробности. Въпреки многото неща, които бях узнал за дядо ми през последните месеци, до голяма степен той си оставаше загадка за мен. Сега, когато вече го нямаше, можех само да съжалявам, че не бях успял да науча повече.

Облякох дрехите, които Ним бе приготвил за мен — синя ученическа риза, сив вълнен пуловер и черни панталони. Всичко ми беше по мярка, сякаш са знаели, че аз ще дойда. Докато нахлузвах чифт кожени обувки, Ема почука на вратата.

— Как се справяш там?

Отворих и се изправих пред видение в жълто. Ема изглеждаше доста смешно в огромната рокля с цвят на канарче, с надиплени ръкави и фуста, която се спускаше чак до глезените.

Тя въздъхна.

— Повярвай ми, това бе най-малко грозното произведение на шивача.

— Приличаш на Голямата птица — рекох и я последвах навън. — А аз на мистър Роджърс. Този Бентам е жесток човек.

Тя не схвана намека ми. Отиде при прозореца и погледна навън.

— Хм. Добре.

— Кое е добре?

— Первазът. Широк е колкото Корнуел и има дръжки навея къде. По-безопасно е от шведска стена.

— Че какво те интересува дали первазът е безопасен? — учудих се и застанах до нея.

— Защото Шарън пази коридора. Следователно можем да се измъкнем само от другата страна.

Понякога ми се струваше, че Ема води разговорите си с мен в главата си — разговори, до които не съм допуснат — и се ядосва и обърква, когато не разбирам какво става. Умът ѝ работеше толкова бързо, че нерядко изпреварваше самия себе си.

— Никъде няма да вървим — рекох. — Трябва да се срещнем с Бентам.

— Така и ще направим, но по-добре да ме обесят, отколкото през следващия час да кърша ръце в тази стая. Светецът мистър Бентам е изгнаник, живеещ в Дяволското гробище, което означава, че е опасен тип с тъмно минало. Искам да огледам къщата му и да видя какво ще открием в нея. Ще се върнем, преди някой да е забелязал, че ни няма. Честна дума.

— Аха, малка разузнавателна операция. Облечени сме съвсем подходящо за нея.

— Много смешно.

Твърдите подметки на обувките ми издаваха гръмовен звук, сякаш удрях с тъпан при всяка крачка, жълтият цвят на роклята ѝ бе като предупредителен знак за опасност и освен това съвсем отскоро можех да се държа на краката си. Въпреки това се съгласих. Често беше права за много неща и бях свикнал да се уповавам на интуицията ѝ.

— Ако някой ни забележи — така да бъде — рече тя. — Този човек е чакал десетки години да се срещне с теб. Няма да ме изрита, задето сме си позволили малка разходка.

Тя отвори прозореца и се покатери на перваза. Подадох предпазливо глава. Бяхме на два етажа над пустата улица, в „благополучния“ квартал на Дяволското гробище. Познах купчината дърва за огрев — мястото, където се скрихме, когато Шарън излезе от сградата с празната витрина. Точно под нас беше адвокатската кантора на Мандей, Дайсън и Страйп. Нямаше такава фирма, разбира се. Това беше маскировка, таен вход за къщата на Бентам.

Ема ми подаде ръка.

— Зная, че не обичаш високото, но няма да ти позволя да паднеш.

След като бях провесен от гладен над клокочеща река, тези два етажа ми се струваха детска игра. Ема беше права — первазът бе широк, украсен с декоративни топки и глави на горгони, идеални за дръжки. Улових се за най-близката и протегнах ръка към следващата.

Когато первазът стигна ъгъла и ние бяхме сигурни, че сме далеч от погледа на Шарън, опитахме да отворим прозорец.

Беше залостен. Продължихме да се промъкваме нататък и изпробвахме следващия, но той също се оказа здраво затворен. Така беше и с третия, четвъртия и петия.

— Ще стигнем края на сградата — предупредих я. — Ами ако никой не се отвори?

— Следващият ще се отвори — увери ме Ема.

— Откъде знаеш?

— Аз съм ясновидка. — Тя замахна с крак и строши стъклото, а отломките се разлетяха вътре по пода.

— Не, ти си хулиган.

Ема се ухили и събори няколко стърчащи навътре парчета. После се промуши през отвора и аз я последвах неохотно в сумрачната стая. Бяха ми необходими няколко секунди, за да привикнат очите ми с тъмнината. Единствената светлина идваше от прозореца, който бяхме счупили, и бледото ѝ сияние разкри пред нас плюшкиновски рай. Дървени сандъци и кутии, подредени на купчини чак до тавана, наклонени опасно една към друга, с тесни процепи между тях.

— Имам усещането, че този Бентам не обича да изхвърля нищо — подхвърли Ема.

В отговор аз кихнах няколко пъти. Въздухът бе изпълнен с прах. Ема ми пожела наздраве и запали огънче върху дланта си, което повдигна към най-близкия сандък. На него пишеше „Рм. АМ-157“.

— Какво според теб има в тях? — попитах.

— Ще ни трябва лост, за да разберем. Тези сандъци изглеждат доста здрави.

— Мислех, че си ясновидка.

Тя ме погледна нацупено.

Тъй като не разполагахме с лост, продължихме навътре в помещението. Ема усили огъня, когато прозорецът остана зад нас. Тесният проход между сандъците водеше към сводеста врата и друга стая, която бе също толкова тъмна и натъпкана. Но вместо кашони и сандъци тук имаше обемисти предмети, покрити с чаршафи. Ема се готвеше да дръпне един от тях, но преди да го стори, аз я улових за ръката.

— Какво има? — попита ме тя раздразнено.

— Може да има нещо гадно отдолу.

— И какво от това? — Тя отметна покривалото, което вдигна истински циклон от прах.

Когато прахолякът се уталожи, ние се оказахме пред шкаф със стъклен капак, от онези старинни вещи, които откриваш в музеите. Беше висок до кръста и широк четири стъпки. Вътре, грижливо подредени и каталогизирани, лежаха резбовани кокосови черупки, цял гръбначен стълб, оформен като гребен, малка каменна брадва и няколко други предмети, чието предназначение не ми беше толкова ясно. На табелката отстрани бе изписано: „Вещи, използвани от чудатите на остров Еспирито Санто, Нови Хебриди, Южнотихоокеански регион, около 1750 г.“

— Хм — изсумтя Ема.

— Странно — потвърдих.

Тя върна покривалото на мястото му и ние продължихме бавно из стаята, като оглеждахме обекти на случаен принцип. Всичките се оказаха музейни експонати от един или друг вид и нямаха кой знае колко общо помежду си, освен че са били притежание на чудати. В един от шкафовете имаше колекция от разноцветни копринени дрехи, носени от чудати в Далечния изток към 1800 г. В друг видяхме нещо, което на пръв поглед ни заприлича на дървесен ствол в страничен разрез, ала при по-внимателен оглед се оказа врата с железни панти и дръжка, изработена от чвор. Надписът ѝ гласеше: „Входна врата на чудат дом във Великите хибернейски равнини, около 1530 г.“

— Брей — възкликна Ема и се наведе да я погледне отблизо. — Не знаех, че по света има толкова много от нас.

— Или е имало — уточних. — Питам се дали все още са там някъде.

Последният експонат, който избрахме, бе определен като „Въоръжение на хититски чудати, подземен град Каймакал, липсва дата“. Странно, но вътре видяхме само мъртви буболечки и пеперуди.

Ема повдигна пламъчето към лицето ми.

— Мисля, че можем да определим този Бентам като човек с наклонности към историята. Готов ли си да продължим?

Прекосихме още две помещения, натъпкани с покрити с прах експонатни шкафове, и се озовахме пред стълбище, по което се изкачихме на следващия етаж. Зад вратата горе започваше дълъг, покрит с мек килим коридор. Изглеждаше, че продължава безкрайно, подредените на равни разстояния врати и повтарящите се мотиви на тапетите създаваха усещането за нескончаемост.

Поехме по него, като надзъртахме в стаите. Бяха обзаведени по един и същи начин, с еднакво разположение и все същите тапети — във всяка имаше легло, нощна масичка и гардероб, точно като стаята, в която се бях събудил. Едни и същи червени макове красяха тапетите и продължаваха в килима като хипнотизираща вълна, придавайки на цялото място усещането, че постепенно е завладявано от природата. Всъщност не би имало никакъв начин да се отличат стаите една от друга, ако не бяха малките медни табелки, заковани на вратите, които ги обозначаваха с различни имена. Всичките звучаха екзотично: „Алпийска стая“, „Стая Гоби“, „Стая Амазонка“.

В коридора имаше към петдесетина стаи и ние бяхме стигнали някъде към средата — сега вече бързахме, уверени, че няма да открием тук нищо полезно, — когато ни посрещна силен и смразяващ повей, от който кожата ми настръхна.

— Леле! — възкликнах и потреперих. — Откъде дойде това?

— Да не би някой да е забравил отворен прозорец? — предположи Ема.

— Навън не беше толкова студено.

Закрачихме нататък по коридора и температурата продължаваше да пада осезаемо. Най-сетне свихме зад ъгъла и се озовахме в една част от коридора, където от тавана висяха ледени висулки, а върху килима блещукаше скреж. Студът, изглежда, излизаше от една конкретна стая и ние спряхме пред нея, загледани в снежинките, които се нижеха една по една през цепнатина на вратата.

— Това е много странно — рекох с разтреперан глас.

— Определено е необичайно — съгласи се Ема, — дори по моите представи.

Пристъпих напред и обувките ми изхрущяха върху заледения килим. Надписът на вратата гласеше: „Сибирска стая“.

Погледнах към Ема. Тя погледна към мен.

— Сигурно има много мощен климатик — подхвърли.

— Ами да отворим и да видим — предложих. Посегнах към дръжката и я натиснах, но тя не поддаде. — Заключена е.

Ема положи длан върху дръжката и я задържа там няколко секунди. По пода започна да капе вода от разтопения лед.

— Не е заключена — рече. — Замръзнала е.

Ема натисна дръжката и побутна вратата, но тя се отвори само няколко сантиметра — от другата страна се бе натрупал сняг. Опряхме рамене във вратата и на три я бутнахме едновременно. Тя се разтвори широко и в лицата ни блъсна леденостуден арктически въздух. Снегът се разлетя във всички посоки — в очите ни и в коридора зад нас.

Закрихме лица и надникнахме вътре. Беше обзаведена като другите стаи — легло, гардероб, нощно шкафче, — само че предметите бяха полузаровени в сняг.

— Какво е това? — провикнах се, за да надвия воя на вятъра. — Още една примка?

— Не може да бъде! — извика на свой ред Ема. — Вече се намираме в една!

Приведени срещу вятъра, ние пристъпихме вътре, за да огледаме отблизо. Мислех, че снегът и вятърът идват от някой отворен прозорец, но после виелицата поутихна и открих, че няма прозорец, нито дори стена в отсрещния край на стаята. Стените и таванът бяха покрити с лед, вероятно под краката ни имаше килим, но там, където трябваше да е четвъртата стена, стаята отстъпваше място на ледена пещера и отвъд нея се виждаше открито пространство, безкрайна равнина от бял сняг и черни скали.

Доколкото можех да предположа, това беше Сибир.

Една тясна пътечка от разчистен сняг водеше през стаята към бялата пустош отвъд. Поехме по нея, напуснахме помещението и се озовахме в пещерата, като се заоглеждахме с почуда. Огромни ледени шипове се издигаха от пода и се срещаха с висулките на тавана като гъста гора от бели дървета.

Ема не беше от хората, които се впечатляват лесно — тя бе: почти на сто години и през живота си бе виждала немалко чудати неща, — но това място явно я изумяваше.

— Невероятно е! — възкликна тя и се наведе да загребе още сняг. Хвърли го по мен и се разсмя. — Не е ли невероятно?

— Така е — потвърдих, макар че зъбите ми тракаха. — Но защо е тук?

Промушихме се през гигантските висулки и излязохме открито. Когато погледнах назад, установих, че вече не виждам стаята — беше майсторски замаскирана в пещерата.

Ема изтича пред мен, после спря и се обърна.

— Ела насам! — повика ме настойчиво.

Последвах я през наветия сняг. Пейзажът беше фантастичен. Отпред се простираше бяло равно поле, зад което земната повърхнина се нагъваше и цепеше от огромни пукнатини.

— Не сме сами — посочи ми Ема нещо, което бях пропуснал. На ръба на близката цепнатина стоеше мъж и гледаше надолу.

— Какво прави? — попитах объркано.

— Вероятно гледа нещо.

Мъжът продължи да върви бавно по ръба на цепнатина, без да откъсва поглед от вътрешността. След около минута дадох сметка, че вече не усещам лицето си от студа. Един силен повей на вятъра вдигна сняг във въздуха и закри гледката.

Когато вихрушката утихна, установихме, че мъжът гледа към нас.

— Олеле — въздъхна Ема.

— Мислиш ли, че ни вижда?

Ема улови краищата на жълтата си рокля.

— Сигурно.

Постояхме там още малко, приковали погледи в мъжа, който гледаше към нас през бялата пустош — и сетне той внезапно хукна в наша посока. Беше на стотина метра, тичаше през дълбок сняг и вълнообразни пукнатини. Не знаехме дали ни мисли нещо лошо, но тъй като се намирахме на място, където вероятно не биваше, най-доброто решение щеше да е да си тръгнем. Решение, своевременно подкрепено от рев, какъвто бях чувал само веднъж преди — в циганския катун.

Мечка.

Един бърз поглед през рамо потвърди съмненията ми — огромна черна мечка бе изпълзяла от една от цепнатините, за да се присъедини към мъжа в снега. Сега и двамата тичаха към нас, като мечката се движеше далеч по-бързо от човека.

— МЕЧКА! — извиках, макар да нямаше нужда.

Опитах се да побягна, ала замръзналите ми крака отказваха да ме послушат. Ема, която сякаш бе неуязвима за студа, ме хвана за ръка и ме задърпа след себе си. Нахлухме в пещерата, минахме, препъвайки се, през стаята и изхвърчахме през вратата, през която в коридора продължаваше да вали сняг. Затворих я — сякаш това би спряло мечката — и ние се върнахме назад по дългия коридор и слязохме по стълбите в мъртвия музей на Бентам, за да се притаим сред покритите с чаршафи експонати.

* * *

Скрихме се между стената и един загърнат с покривало монолит в най-далечния ъгъл, като се напъхахме на толкова тясно място, че не можехме да се извърнем с лице един към друг, а студът сякаш се бе загнездил дълбоко в костите ни. Стояхме там смълчани и разтреперани, вдървени като манекени, докато снегът по дрехите ни образуваше локви на пода. Ема ме улови за ръката и се опита да ми прехвърли малко от топлината си. Постепенно между нас се създаваше език, който беше непреводим с думи, особен речник от жестове и погледи, докосвания и задълбочаващи се целувки, които с всеки час ставаха по-интензивни, богати и чувствени. Моменти като този бяха невероятни и ме изпълваха с усещания, заради които можех лесно да забра вя студа и страха си.

Когато след няколко минути не чухме да се приближава мечка, готова да ни изяде, ние събрахме кураж да се спогледаме.

— Това примка ли беше? — попитах. — Примка вътре в друга примка?

— Не зная какво беше — отвърна Ема.

— Сибир. Така пишеше на вратата.

— Ако е Сибир, значи стаята е някакъв вид портал, не примка. Но портали, разбира се, не съществуват.

— Разбира се — съгласих се, макар че не беше толкова трудно да го повярвам в свят, където имаше примки.

— И все пак, ако е била някоя много стара примка? — упорствах аз. — Като например от ледената епоха, отпреди десет-петнайсет хиляди години? Дяволското гробище може да е изглеждало така тогава.

— Не мисля, че има толкова стари примки.

Зъбите ми тракаха.

— Не мога да спра да треперя — оплаках се аз.

Ема притисна тялото си до мен и разтърка гърба ми с топла ръка.

— Ако можех да създам портал към някое място — рекох, — Сибир нямаше да е в горната част на списъка ми.

— А къде би отишъл?

— Хм. Може би в Хавай? Макар че там сигурно е скучно. Всеки би казал Хавай.

— Не и аз.

— Ти къде би отишла?

— Там, откъдето си ти — отвърна Ема. — Във Флорида.

— И защо, за бога, ще ходиш там?

— Мисля, че ще ми е интересно да видя къде си израсъл.

— Много мило — рекох. — Но там няма нищо особено. Много е спокойно.

Тя се наведе към мен и се опита да стопли ръцете ми с дъха си.

— Звучи ми като райско кътче.

— Имаш сняг в косата си — рекох, но той се разтопи, преди да успея да го изчистя. Отърсих се от студената вода по ръцете си и тогава забелязах стъпките ни. Имаше пътечка от разтопен сняг, която вероятно водеше право в скривалището ни.

— Какви глупаци сме само — възкликнах и посочих следите. — Трябваше да си събуем обувките.

— Няма страшно — успокои ме Ема. — Щом не ни проследиха досега, вероятно…

В стаята отекнаха силни, звънливи стъпки, придружени от тежко животинско хриптене.

— Бягай бързо към прозореца — прошепна Ема и ние се измъкнахме от нашето скривалище.

Опитах се да побягна, но се подхлъзнах в локвата. Посегнах към най-близкото нещо до мен, което се оказа покривало на някакъв едър експонат, същия, зад който се криехме. Чаршафът се разпра и отдолу се показа поредният шкаф, а аз тупнах на пода и се омотах в раздраната тъкан.

Когато вдигнах глава, първото, което видях, беше едно момиче — не Ема, тъй като тя стоеше над мен. Момичето бе зад стъклото на шкафа. Имаше безупречно ангелско лице, надиплена рокля и панделка на косата. Гледаше втренчено в нищото със застинало изражение на безкрайно и неуморно съзерцание.

Повдигнах учудено вежди. Ема се обърна да види какво е привлякло вниманието ми и после и тя се ококори.

Дръпна ме да стана и двамата хукнахме.

* * *

Бях забравил напълно за мъжа, който ни преследваше, за мечката и Сибир. Исках само да се измъкна от тази стая, далече от това неподвижно, мумифицирано момиче и от възможността двамата с Ема да завършим като нея, мъртви и затворени в стъклен шкаф. Сега вече знаех всичко, което ми бе нужно за този Бентам — той беше някакъв извратен колекционер и не се съмнявах, че ако надзърнем и под останалите чаршафи, ще открием още екземпляри като момичето.

Свърнахме зад ъгъла и се озовахме пред висока три метра грамада от козина и нокти. Изкрещяхме, опитахме се да спрем, но тупнахме един върху друг в краката на мечката. Останахме да лежим там, очаквайки смъртта. Над нас се спусна горещ зловонен дъх. Нещо влажно и грапаво облиза едната страна на лицето ми.

Беше мечката. Бях облизан от мечка и някой се смееше.

— Успокойте се, той не хапе! — произнесе човешки глас и когато отворих очи, видях над себе си дълъг космат нос и големи кафяви очи, втренчени в мен.

Нима мечката ми говореше? Не знаех, че мечките могат да говорят.

— Името му е ПТ — продължи гласът, — той е моят телохранител. Дружелюбен е, стига да ме слушате. Ей, ПТ, седни!

ПТ седна и започна да ближе лапата си вместо моята буза. Надигнах се, избърсах мокрото си лице и най-сетне видях притежателя на гласа. Беше възрастен мъж — джентълмен — и на устните му трепкаше подигравателна усмивка, която завършваше аристократичния му вид: цилиндър, бастун, ръкавици и висока бяла якичка, стърчаща над черен фрак.

Той се поклони леко и докосна цилиндъра.

— Майрън Бентам, на вашите услуги.

— Отстъпи бавно — прошепна в ухото ми Ема, двамата се изправихме и заотстъпвахме заднешком. — Господине, не искаме неприятности. Оставете ни да си вървим и никой няма да пострада.

Бентам разпери ръце и се усмихна.

— Свободни сте да си тръгнете, когато пожелаете. Но това ще е голямо разочарование за мен. Току-що пристигнахте, а има толкова много неща, за които да говорим.

— Така ли? — попитах. — Защо тогава не започнем с обяснение за онова момиче там в шкафа?

— И Сибирската стая — добави Ема.

— Вие сте изплашени, измръзнали и мокри. Какво ще кажете да продължим нашия разговор на чаша горещ чай?

Чудесно, само че нямах намерение да си призная.

— Никъде няма да вървим, докато не разберем какво става тук — тросна се Ема.

— Ами добре — съгласи се Бентам, без да губи и грам от доброто си настроение. — Човекът, когото изненадахте в Сибирската стая, е мой помощник. Предполагам, сте се досетили, че това е темпорална примка, водеща в Сибир.

— Но това е невъзможно! — възрази Ема. — Сибир е на хиляди мили от тук!

— На три хиляди четиристотин осемдесет и девет — уточни той. — Изобретяването на междупримковото пътуване е делото на живота ми. — После се обърна към мен. — Що се отнася до случая, за който говорите, това е Софрония Уинстед. Първото чудато дете, родило се в английско кралско семейство. Живяла е удивителен живот, но с трагичен завършек. Разполагам с голям брой прочути чудати тук, в моя чудаториум, познати и непознати, и с радост ще ви покажа всеки един от тях. Нямам нищо за криене.

— Той е психопат — прошепнах на Ема. — Иска да ни препарира и да ни тикне в колекцията си!

Бентам се засмя (очевидно слухът му бе много добър).

— Това са само восъчни фигури, момчето ми. Вярно е, че съм колекционер и консерватор, но не и на хора. Наистина ли си мислите, че съм чакал толкова дълго тази среща с вас само за да ви изкормя и натикам в някой от шкафовете?

— Чувал съм и за по-странни хобита — отвърнах, припомняйки си Инок и неговите хомункули. — Какво всъщност искате от нас?

— Всяко нещо с времето си — рече той. — Първо да ви изсушим и стоплим. После чай. А след това…

— Не бих искала да прозвучи невъзпитано — прекъсна го Ема, — но вече изгубихме твърде много време тук. Нашите приятели…

— … са добре, поне за момента — продължи Бентам. — Проучих нещата и нека ви уверя, че положението им не е чак толкова страшно.

— Откъде знаете? — развълнува се Ема.

— Какво значи „не е толкова страшно“? — добавих аз.

— Всяко нещо с времето си — повтори Бентам. — Зная, че е трудно, но трябва да бъдете търпеливи. Нещата са твърде много, за да ги чуете наведнъж, а и в това окаяно състояние. — Той протегна ръка към нас. — Вижте. Вие треперите.

— Добре — склоних. — Да пием чай.

— Чудесно! — възкликна Бентам. Той тропна два пъти с бастунчето. — ПТ, да вървим!

Мечката изсумтя в знак на съгласие, изправи се на задните си крака и тръгна — поклащайки се като някой дебеланко — към мястото, където стоеше Бентам. Когато го доближи, животното се наведе и го взе в прегръдките си, понесе го като бебе, с една лапа под гърба му, а друга — под краката.

— Зная, че това е необичаен начин за пътуване — заговори Бентам през косматото рамо на ПТ, — но аз се изморявам лесно. — Той посочи напред с бастунчето. — ПТ, към библиотеката!

Двамата с Ема изпратихме с изумени погледи отдалечаващия се Бентам.

„Такива неща не се виждат всеки ден“ — помислих си. Което важеше не само за последната сцена.

— ПТ, спри! — нареди Бентам.

Мечката спря. Бентам ни помаха.

— Идвате ли?

Все още ги гледахме облещени.

— Извинете — промърмори Ема и забързахме след тях.

* * *

Поехме през лабиринт от коридори и стаи след Бентам и неговата мечка.

— Тази мечка чудата ли е? — попитах.

— Да, тя е страхомечка — каза Бентам и потупа животното по рамото. — Предпочитани спътници на имбрините в Русия и Финландия. Укротяването на страхомечки е старо и уважавано изкуство сред чудатите там. Тези животни са достатъчно силни, за да прогонват гладни, и същевременно са грижовни към децата, по-топли са от електрическо одеяло в зимна нощ, от тях стават безстрашни телохранители, както е в този случай… ПТ, наляво!

Докато Бентам разсъждаваше над достойнствата на страхомечките, стигнахме малко преддверие. Под стъклен похлупак в средата на помещението имаше три дами и извисяваща се над тях гигантска и зла на вид мечка. Дъхът ми секна за миг, преди да осъзная, че те стоят неподвижно и са поредните екземпляри от колекцията на Бентам.

— Това са мис Уаксуинг, мис Гребе и мис Трупнал — представи ги Бентам, — и тяхната мечка Алекси.

При повторен поглед установих, че всъщност мечката е надвесена над имбрините в защитна поза. Дамите се бяха разположили спокойно под тази сигурна закрила, тази грамада от мускули и козина, изправена на задните си крака и с протегната в предупредителен жест лапа — към някой незнаен противник. Другата лапа бе положена с обич върху рамото на една от имбрините, чиито пръсти бяха сплетени с дългите нокти, сякаш за да демонстрират властта ѝ над това страховито създание.

— Алекси е прачичо на ПТ — обясни Бентам. — ПТ, кажи здрасти на своя прачичо!

ПТ изсумтя.

— Да можеше само да правиш същото и ти с гладните — прошепна ми Ема.

— Колко време отнема да се обучи една такава мечка? — попитах.

— Години — отвърна мистър Бентам. — Страхомечките по при рода са много независими и своенравни.

Ема завъртя очи.

— И Алекси ли е направен от восък? — попита тя Бентам.

— О не, той е препариран.

Изглежда, неохотата на Бентам да препарира чудати не се разпространяваше върху животинските видове. Ако Адисън бе тук, предполагам, че щеше да избухне в гневни възклицания.

Потреперих. Ема прокара топла ръка по гърба ми. Бентам забеляза жеста ѝ и заговори:

— Трябва да ме извините. Толкова рядко имам гости тук, че не можах да се сдържа да не се похваля с колекцията си. А сега да продължим към обещания чай!

Бентам посочи с бастунчето и ПТ отново затропа напред. Ние ги последвахме през помещенията с прашни музейни експонати към друга част на къщата. Това без съмнение бе дом на доста заможен човек — имаше мраморни колони, официална гостна с копринени тапети на стените и поне десетина стола, както и странични крила, чието единствено предназначение бе там да бъдат изложени още подбрани с вкус мебели и украси. Но във всяка стая, освен всичко останало, имаше и по няколко образци от колекцията на Бентам.

— Испания, петнайсети век — обясни той, сочейки една лъщяща броня, изправена в коридора. — Накарах да ми я изработят по поръчка. Пасва ми като ръкавица.

Най-сетне стигнахме библиотеката — най-красивата, която някога съм виждал. Бентам нареди на ПТ да го остави на пода, изтърси козината от сакото си и ни въведе вътре. Помещението бе с височина поне три етажа и лавици, които достигаха толкова високо, че ми се зави свят да гледам нагоре. Редици от стълбища, мостчета и подвижни стълби осигуряваха достъп до всяко кътче.

— Признавам, че не съм прочел всичките — рече Бентам, — но работя по въпроса.

Той ни насочи към няколко дивана, подредени около разпалена камина, чиято приятна топлина изпълваше стаята. Край огъня вече ни очакваха Шарън и Ним.

— И ще ме обвиняват, че не можело да ми се има доверие! — подигра ни се Шарън, но преди да продължи с обвиненията, Бентам му даде знак да мълчи и да ни донесе одеяла. Очевидно бяхме под закрилата на господаря на дома и острият език на лодкаря трябваше да потърпи.

След минутка седяхме на дивана, завити с одеяла. Ним пърхаше наоколо, приготвяше и поднасяше ароматен чай, а ПТ, изтегнат пред камината, изглеждаше изпаднал в хибернация. Опитах се да прогоня чувството за отмора и уют, което бързо ме преизпълваше, и да се съсредоточа върху недовършените задачи — големите въпроси и нерешените проблеми. Нашите приятели и имбрините. Абсурдната и безнадеждна задача, която си бяхме поставили. Всичко това бе достатъчно да ме сломи, ако мислех за него едновременно. Ето защо помолих Ним за три бучки захар и достатъчно сметана, за да стане чаят бял, сетне го изсърбах на три големи глътки и поисках още.

Шарън се бе отдръпнал в ъгъла, където можеше да се мръщи и да слуша разговора ни.

Ема обаче нямаше намерение да спазва установения ред.

— Е — поде тя. — Сега може ли да поговорим?

Бентам все едно не я чу. Седеше срещу нас, но гледаше мен и на лицето му трепкаше странна усмивка.

— Какво? — попитах и усетих, че по брадичката ми се стича чай.

— Невероятно е — въздъхна той. — Направо сте му одрали кожата.

— На кого?

— На вашия дядо, разбира се.

Свалих чашата.

— Познавахте ли го?

— Да. Той беше мой приятел, много отдавна, когато отчаяно се нуждаех от такъв.

Погледнах Ема. Беше пребледняла и пръстите ѝ стискаха дръжката на чашата.

— Той почина преди няколко месеца — съобщих.

— Да. Много ми беше мъчно да го науча — отвърна Бентам. — Честно казано, бях изненадан, че живя толкова дълго. Очаквах да го убият още преди години. Имаше толкова много врагове — но беше невероятно талантлив, този ваш дядо.

— И какво представляваше вашето приятелство? — попита Ема с твърдия глас на полицейски инспектор.

— А вие трябва да сте Ема Блум. — Бентам най-сетне погледна към нея. — Много съм слушал за вас.

Тя изглеждаше изненадана.

— Наистина?

— О, да. Ейбрахам много ви обичаше.

— Това е ново за мен — смотолеви тя и се изчерви.

— По-хубава сте, отколкото дори той ви описваше.

Тя стисна устни.

— Благодаря ви — рече безизразно. — Как се запознахте с него?

Усмивката на Бентам изчезна.

— Направо на въпроса, значи.

— Ако нямате нищо против.

— Ни най-малко — каза Бентам, но благоразположението му бе охладняло с няколко градуса. — Одеве, мис Блум, ме питахте за Сибирската стая и зная, че не бяхте удовлетворена от отговора ми.

— Да, но аз — ние — се интересуваме повече от дядото на Джейкъб и защо ни доведохте тук.

— Темите са свързани, повярвайте ми. Тази стая и къщата като цяло са мястото на началото.

— Добре — кимнах. — Разкажете ни за къщата.

Бентам си пое бавно дъх и сплете замислено пръсти. После заговори:

— Тази къща е изпълнена с различни безценни образци, които донесох от предприетите от мен през живота ми експедиции, но нито един от тях не е по-важен от самата нея. Тя е машина, мое собствено изобретение. Наричам я Панпримтикон.

— Мистър Бентам е гений — обяви Ним, докато поставяше чиния със сандвичи на масата пред нас. — Сандвич, мистър Бентам?

Бентам го прогони с жест.

— Но дори това не е същината — продължи той. — Моята история започва далеч преди да е била построена тази къща, когато бях младеж на вашата възраст, Джейкъб. Двамата с брат ми искахме да бъдем изследователи. Взирахме се в картите на Перплексус Аномалус и си мечтаехме да посетим всички примки, които открием. Да намерим други и да посетим и тях, но не веднъж, а отново и отново. По този начин се надявахме да върнем изгубеното величие на чудатия свят. — Той се наведе напред. — Разбирате ли какво имам предвид?

Смръщих озадачено вежди.

— Да му върнете величието… с помощта на карта?

— Не само с карта. Задайте си следния въпрос: какво ни прави слаби като хора?

— Гадините? — предположи Ема.

— Гладните? — додадох аз.

— Преди те да са съществували — отвърна Бентам.

— Преследването от нормалните? — опита Ема.

— Не. Това е само симптом на нашата слабост. Това, което в действителност ни лишава от сила, е географията. По моя груба преценка днес в целия свят съществуват около десет хиляди чудати. Знаем го също както знаем, че трябва да има други планети във вселената, обитавани от разумен живот. Въпрос на проста аритметика — усмихна се той и сръбна от чая. — Представете си сега всички тези десет хиляди чудати на едно място, всеки с уникалния си талант, и обединени от една обща кауза. Страховита сила, нали?

— Предполагам — кимна Ема.

— Определено — подчерта Бентам. — Но ние сме разделени от географията, разцепени на безброй малки групи — десет тук, дванайсет там, защото е невероятно трудно да се пътува от една примка в австралийската пустош например до друга на Африканския рог. Ще се сблъскат не само с известните опасности, като нормалните и природните бедствия, но още повече с риска от бързо стареене по време на дългото пътуване. Тиранията на географията възпрепятства всички, освен най-краткотрайните пътувания, дори в съвременната епоха на самолети. — Той спря за миг, за да обмисли следващите си думи. — И така. Представете си, че съществува връзка между примката в Австралия и тази в Африка. Изведнъж тези две групи ще могат да осъществят контакти помежду си. Ще научат едни за други. Ще се съюзяват и защитават в трудни моменти. Появяват се куп нови възможности, които доскоро са били изключени. И постепенно, колкото повече връзки се създават, чудатият свят ще се трансформира от многобройни и разпръснати племена, скрити в изолирани примки, до могъща нация, обединена и силна!

Докато говореше, Бентам все повече се възбуждаше и при последните думи вдигна ръце и разпери пръсти, сякаш да се хване за невидим лост.

— И затова създадохте машината? — попитах.

— Създадох машината — потвърди той и свали ръце. — Двамата с брат ми търсехме по-лесен начин за изучаване на чудатия свят, но вместо това се натъкнахме на способ да го обединим. Панпримтиконът ще бъде спасителното средство на нашия народ, откритие, което ще промени завинаги природата на чудатото общество. Ето как функционира: започвате от тук, тази къща, с една малка машина, наречена совалка. Толкова е дребна, че се побира в ръката — той разтвори длан. — Вземате я с вас, излизате от къщата, напускате примката и се озовавате в друга примка, която може да е на другия край на света или в съседното село. И когато се върнете, совалката ще е събрала и доставила тук подобна на ДНК схема на другата примка, която може да се използва за създаването на втори вход към нея — тук, в тази къща.

— Сигурно в коридора на горния етаж — предположи Ема. — С вратите и надписите на тях.

— Именно — потвърди Бентам. — Всяка една от тези стаи е вход за примка, създадени са от мен и брат ми през дългите години на пътувания. С помощта на Панпримтикона първоначалното опасно пътуване до друга примка трябва да се извърши само веднъж, а всяко следващо ще е мигновено.

— Като полагане на телеграфни кабели — рече Ема.

— Точно така — кимна Бентам. — И по този начин, теоретично, къщата се превръща в разпределителна станция за всички примки по света.

Замислих се върху думите му. Спомних си колко трудно беше да достигна първия път примката на мис Перигрин. Ами ако вместо да пътувам до малкия остров край бреговете на Уелс, бих могъл да се озова там през моя гардероб в Ингълууд? Можех да водя два живота — у дома с родителите ми и тук, с моите приятели и Ема.

Само че. Ако съществуваше подобен начин за пътуване, дядо Портман и Ема никога нямаше да се разделят. Мисъл, от която кой знае защо, ме побиха тръпки.

Бентам млъкна и сръбна от чая.

— Студен е — намръщи се и го остави.

Ема отметна одеялото, прекоси стаята и забоде пръст в чая на Бентам. След миг той кипна отново.

Той ѝ се усмихна.

— Изумително — рече.

Тя извади пръста си.

— Един въпрос.

— Мисля, че знам какво ще ме попитате.

— Добре. Какво?

— Щом съществува такъв невероятен способ, защо досега не сте чували за него?

— Именно — потвърди Ема, докато се връщаше при мен.

— Никога не сте чували за него — никой не е чувал — заради злощастната история с брат ми. — Лицето на Бентам помрачня. — Машината бе създадена с негова помощ, но в края на краищата той се оказа и нейният провал. Всъщност Панпримтиконът никога не е бил използван за обединение на нашия народ, каквото бе първоначалното намерение, а за съвсем противоположна цел. Проблемите започнаха, когато си дадохме сметка, че идеята да посетим всяка примка по света, за да я свържем с къщата с помощта на совалката, е, меко казано, налудничава — тя дотолкова надхвърляше възможностите ни, че можеше да се нарече илюзия. Нуждаехме се от помощ, при това в огромни мащаби. За щастие, брат ми бе толкова обаятелен и убедителен, че наемането на помощта се оказа лесна задача. Не след дълго ние разполагахме с малка армия от млади чудати идеалисти, готови да рискуват живота си и дори да изгубят някой крайник, за да ни помогнат да постигнем нашата мечта. Това, което не знаех по онова време, бе, че мечтата на брат ми е различна от моята — при това тайна. — Бентам се надигна с видимо усилие. — Има една легенда… — Той се подпря на бастунчето. — Може би сте я чували, мис Блум. — Доближи една лавица и извади малка книга. — Разказът за изгубената примка. Нещо като задгробен свят, където се съхраняват нашите чудати души, след като умрем.

— Абатон — каза Ема. — Да, чувала съм я. Но това е само легенда.

— Ще бъдете ли така добра да ни я разкажете накратко — пред ложи той, — заради нашия неопитен приятел.

Бентам се върна при дивана и ми подаде книгата. Беше тънка, със зелена подвързия и толкова стара, че ръбовете ѝ бяха под гънати. Отпред беше изписано „Приказки за необикновеното“.

— Чел съм я! — възкликнах. — Поне част от нея.

— Това издание е отпреди близо шестстотин години — посочи Бентам. — Последното, в което се съдържа историята, която предстои да ни разкаже мис Блум, тъй като се смята за опасна. Известно време било осъдително дори само да се предава от уста на уста, ето защо книгата, която държите в ръцете си, е единствената в чудатия свят, която е била забранявана.

Разтворих книгата. Страниците бяха изписани ръчно, с красиви орнаменти и илюстрации.

— Измина доста време, откакто я чух — призна обезпокоено Ема.

— Ще ви помагам, докато говорите — обеща Бентам и приседна на дивана. — Започвайте.

— Ами… — поде Ема — легендата разказва за много старо вре ме — преди хиляди и хиляди години, когато съществувала една специална примка. Там чудатите отивали след смъртта си.

— Чудатият рай — обадих се аз.

— Не точно. Не сме оставали там вечно. Било е по-скоро… библиотека… — Тя очевидно не можеше да намери точната дума и погледна към Бентам. — Нали?

— Да — кимна той. — Смятало се, че чудатите души са безценни, но в ограничено количество и ще бъде истинска загуба да ги отнасяме с нас в гроба. Вместо това в края на живота си трябвало да се отправим на пътешествие до библиотеката, където нашите души ще бъдат съхранени за бъдещо използване от други. Ние сме пестелив народ, дори когато става дума за свръхестествени неща.

— Първият закон на термодинамиката — вметнах.

Той ме погледна неразбиращо.

— Материята не може нито да се създава, нито унищожава. Както и душите, в тази случай. (Понякога се учудвам какви неща помня от училище.)

— Принципът е сходен, предполагам — съгласи се Бентам. Древните са вярвали, че човечеството разполага с ограничен брой чудати души и че когато се роди някой чудат, той или тя заема душа от библиотеката, както сте свикнали да заемате книги. Но когато животът ви наближи края си — когато изминете отредения ви път, — душата трябва да се върне.

Бентам махна към Ема.

— Моля, продължете.

— И така — поде отново Ема. — Имало такава библиотека. Винаги съм си я представяла пълна с красиви, сияещи книги, всяка съдържаща чудата душа. В продължение на хиляди години хората заемали души и ги връщали, когато идвало време да умрат, и всичко вървяло чудесно. После един ден някой осъзнал, че можеш да проникнеш в библиотеката дори когато не е дошъл часът да умираш. И го направил — влязъл вътре и обрал мястото. Откраднал най-могъщите души, които намерил, и ги използвал, за да предизвика хаос. — Ема погледна към Бентам. — Нали така?

— Абсолютно вярно, макар и разказано твърде прозаично.

— Използвал ги? — попитах. — Как?

— Като комбинирал силите им със своята — обясни Бентам. — Все пак пазачите на библиотеката успели да убият закононарушителя, върнали откраднатите души и възстановили реда. Но духът бил изпуснат от бутилката, така да се каже. Идеята, че може да се прониква в библиотеката, се превърнала в отрова, която се разпространявала сред нашето общество. Този, който контролира библиотеката, ще може да управлява чудатия свят. И не след дълго кражбата се повторила. Така започнала една тъмна епоха, в която се водели множество епични битки за контрола над Абатон и Библиотеката на душите. Мнозина изгубили живота си. Страната била изпепелена. Възцарили се глад и болести, докато чудати, притежаващи невъобразими сили, се избивали едни други с потопи и светкавици. Оттам нормалните са заимствали идеите си за войните на божества за надмощие в небесата. Тяхната Битка на титаните е всъщност нашата битка за Библиотеката на душите.

— Нали казахте, че тази история не е истинска? — подхвърлих.

— Тъкмо стигаме до това. — Бентам се обърна към Ним, който пристъпваше нервно от крак на крак зад него. — Можеш да си вървиш, Ним. Няма да ни трябва повече чай.

— Прощавайте, господарю, не бих искал да се натрапвам, но това ми е любимата част.

— Ами тогава седни!

Ним седна със скръстени нозе на пода и подпря брадичката си с ръка.

— Та както казвах… За кратък, но ужасяващ период върху народа ни се стоварили беди и злочестия. Контролът върху библиотеката се сменял често и това било придружавано с ужасяващи кръвопролития. После един ден всичко приключило. Поредният самозван крал на Абатон загинал в битка, а този, който го сразил, се готвел да обяви библиотеката за своя — но така и не могъл да я намери. През същата нощ примката изчезнала.

— Изчезнала? — възкликнах.

— Един ден била там, на следващия я нямало — потвърди Ема.

— Така си е — кимна Ним.

— Според легендата Библиотеката на душите се намирала на хълмовете край древния град Абатон. Но когато поредният крал пристигнал да получи наградата си, от библиотеката нямало и следа. Както и от града. Сякаш никога не са съществували — на тяхно място имало само равна затревена поляна.

— Това е невъзможно — рекох.

— Не забравяй, че става дума за легенда — припомни ми Ема.

— „Легендата за изгубената примка“ — произнесох, прочитайки страницата, на която бях разтворил книгата.

— Може би никога няма да узнаем със сигурност дали Абатон е съществувал — продължи Бентам и устните му се изкривиха в загадъчна усмивка. — Това прави разказа легенда. Но подобно на слуховете за заровени съкровища, тази легенда е вдъхновявала хората поколения наред да търсят града и библиотеката. Говори се, че самият Перплексус Аномалус посветил дълги години от живота си на тази задача и така било поставено началото на откриването на толкова много примки, които после били отбелязани върху прочутите му карти.

— Не знаех това — призна Ема. — Но ето че от легендата е имало някаква полза.

— Както и злина — продължи Бентам. — Брат ми също вярваше в тази история. Беше глупаво от негова страна и по онова време се стараех да не обръщам внимание на увлечението му. Доста късно осъзнах какво е направила тя с него. По това време моят обаятелен брат бе убедил малката си наемна армия, че легендата е достоверна. Че Абатон съществува и Библиотеката на душите може да бъде намерена. Перплексус е бил близо, разказваше им той, и оставало само да се завърши работата му. И тогава огромната сила, спотаена в библиотеката, ще бъде наша. Тяхна.

Чаках твърде дълго и тази идея прерасна в злокачествено образувание. Те се заеха да търсят изгубената примка, изпращаха експедиция след експедиция и всеки провал само разпалваше увлечението им. Истинската ни цел — обединението на чудатия свят — бе забравена. През цялото време брат ми се бе интересувал единствено от властта, точно като чудатите богове от далечното ни минало. Когато му заговорих открито за това, когато поисках да си върна контрола над машината, която бяхме построили, той ме нарече предател, настрои другите срещу мен и ме хвърли в тъмница.

Бентам неволно бе стиснал извивката на бастуна сякаш бе шия, която искаше да прекърши, а лицето му бе неподвижна мъртвешка маска.

— Вероятно вече се досещате за името му.

Очите ми се стрелнаха към Ема. Беше се ококорила от изненада. После и двамата произнесохме едновременно:

— Каул.

Бентам кимна.

— Истинското му име е Джак.

Ема се наведе напред.

— Тогава сестра ви трябва да е…

— Сестра ни е Алма Перигрин — довърши той.

* * *

И двамата зяпнахме Бентам. Възможно ли е човекът пред нас наистина да е брат на мис Перигрин? Знаех, че има двама братя — беше ги споменавала веднъж или два пъти и дори ми бе показвала тяхна снимка като малки момчета. Беше ми разказала и историята как опитът им да постигнат безсмъртие довел до катастрофата от 1908-а, която ги превърнала — тях и техните последователи — в гладни, а по-късно в гадините, които познаваме и от които се страхуваме. Но никога не бе споменавала някого от братята си по име и историята ѝ нямаше почти нищо общо с тази на Бентам.

— Ако това, което казвате, е истина — рекох, — тогава вие трябва да сте гадина.

Ним ме погледна изплашено.

— Мистър Бентам не е гадина! — Беше готов да стане и да защитава честта на своя господар, но Бентам му махна с ръка.

— Всичко е наред, Ним. Те са чували само версията на Алма за нещата. Но в познанията ѝ има доста празнини.

— Не чувам да я отричате — посочи Ема.

— Аз не съм гадина — заяви рязко Бентам. Очевидно не беше при — викнал да бъде подлаган на разпит от такива като нас и гордостта му започваше да показва бодли през джентълменската обвивка.

— В такъв случай няма да възразите, ако проверим — казах. За по-голяма сигурност…

— Ни най-малко — съгласи се Бентам. Изправи се, като се подпираше на бастунчето, и докуцука в ничията земя между нашите дивани. ПТ вдигна глава и ни погледна с любопитство, а Ним извърна гръб, ядосан, че господарят му трябва да понася подобно унижение.

Пресрещнахме Бентам на килима. Той се наведе съвсем леко и ние трябваше да се изправим на пръсти — беше изумително висок, и зачака търпеливо, докато оглеждахме очите му за признаци на контактни лещи или фалшификация. Бялото на очите му беше ужасно кръвясало, сякаш не беше спал от много нощи насам, но инак не открихме нищо подозрително.

Отдръпнахме се.

— Добре, вие не сте гадина — рекох. — Но това означава, че не може да сте брат на Каул.

— Боя се, че предположенията, на които основавате вашето заключение, са изцяло погрешни — въздъхна той. — Аз съм от говорен за това брат ми и последователите му да се превърнат и гадини, но никога не станах такъв.

— Вие сте създали гадините? — учудено повдигна вежди Ема. — Защо?!

Бентам се обърна и втренчи поглед в пламъците.

— Това беше ужасна грешка. И злополука. — Чакахме мълчаливо обяснението. Личеше, че му бяха нужни огромни усилия да го извади от тайното място, където го бе държал досега. — Аз съм виновен, задето нещата стигнаха дотам — продължи той тъжно. — Непрестанно си повтарях, че брат ми не е толкова опасен, колкото изглежда. И едва когато накара да ме затворят и бе твърде късно да действам, осъзнах колко много съм грешал.

Той доближи огъня и се наведе да погали огромния корем на мечката. Пръстите му потънаха в козината.

— Знаех, че Джак трябва да бъде спрян — не само защото аз го исках, нито заради опасността да намери Библиотеката на душите. Не, вече ми беше ясно, че амбициите му са преминали всякакви разумни граници. Месеци наред той превръщаше своите наемници във войници на опасно политическо движение. Представяше се за преследван от закона човек, който се бори да освободи нашето общество от, както го наричаше, „инфантилизиращото влияние на имбрините“.

— Имбрините са причината за съществуването на нашето общество — заяви огорчено Ема.

— Така е — потвърди Бентам. — Но виждате ли, брат ми беше ужасно ревнив. Още откакто бяхме малки момчета, той завиждаше на сестра ни за силата и положението ѝ. Нашите вродени способности бяха наистина жалки, сравнени с нейните. Още когато Алма навърши три, имбрините, които се грижеха за нас, знаеха, че притежава голяма дарба. Тя се превърна в център на вниманието и Джак се дразнеше от това. Когато беше мъничка, я удряше, за да я накара да плаче. Когато се обучаваше да се превръща в птица, той я преследваше и скубеше перата ѝ.

Видях, че от пръстите на Ема бяха бликнали яростни пламъчета, но тя побърза да ги изгаси в чая.

— И това отношение само се задълбочи с времето — продължи Бентам. — Джак откри подобни негативни прояви у някои от последователите ни и се постара да ги поощри. Провеждаше срещи и държеше речи, търсеше сподвижници за каузата си. Дяволското гробище се оказа плодотворна земя, тъй като повечето чудати тук са изгнаници, отчуждени или прокудени от имбринския матриархат.

— Глинените криле — кимна Ема. — Така са се наричали, преди да се появят гадините. Мис Перигрин ни е разказвала малко за тях.

— „Не ни трябват крилата им! — проповядваше Джак. — Ще си отгледаме наши крила!“ Говореше метафорично, разбира се, но последователите му излизаха на демонстрации прикачили си изкуствени крила като символ на тяхното движение. — Бентам се изправи и посочи с брадичка лавицата. — Вижте там. Все още имам няколко снимки от онези времена. Последните, които брат ми не успя да унищожи. — Той извади един албум от лавицата и го прелисти до снимка на голяма тълпа, заслушана в говорещ мъж. — Ето го Джак, произнасящ една от неговите пълни с омраза речи.

Последователите му бяха почти изцяло мъже, носеха бомбета и бяха скупчени плътно един до друг, покатерили се върху сандъци и увиснали на оградата, за да чуят какво ще им каже Каул.

Бентам прелисти албума и ни показа още една снимка, този път на двама млади левенти, единият засмян, а другият — равнодушен.

— Този отляво съм аз, Джак е отдясно — обясни Бентам. Джак се усмихва само когато иска да получи нещо.

Последната фотография, която ни показа, бе на момче с крила на бухал, разперени зад раменете му. Беше седнало на пиедестал и гледаше право в камерата със спокойно презрение, скрило едното си око под накривена шапка. Под снимката бе отпечатано „Ние не се нуждаем от техните крила“.

— Един от рекламните плакати на Джак — поясни Бентам.

Той се върна на втората снимка и огледа лицето на брат си отблизо.

— У него винаги е имало нещо тъмно — промърмори замислено, — но аз отказвах да го забележа. Алма беше по-проницателна — тя отрано се постара да отстрани Джак от себе си. Но ние с него бяхме близки по възраст и душевно развитие, или поне така си мислех. Бяхме приятели, споделяхме общи интереси. Само че той е криел от мен истинската си същност. Не успях да го разбера до деня, когато му казах: „Джак, трябва да престанеш с това“, а той ме хвърли в една лишена от светлина дупка, за да умра. Но тогава вече беше твърде късно.

Бентам вдигна очи и в тях заблещука отражението на пламъците.

— Ужасно е да разбереш, че не значиш нищо за собствения си брат. — Той млъкна, потънал в неприятни спомени.

— Но вие не сте умрели — подтикна го Ема. — И сте ги превърнали в гладни.

— Да.

— Как?

— Изиграх ги.

— Като ги преобразихте в ужасяващи чудовища?

— Не смятах да ги правя чудовища. Исках само да се отърва от тях. — Бентам се приведе схванато и седна на дивана. Измъчваше ме глад, бях полумъртъв и изведнъж ме споходи една мисъл: хрумна ми как да поставя клопка на брат ми. Лъжа, стара като човечеството. Изворът на младостта. Изписах го с пръст в калта на моята килия: стъпките на сложна примкова техника, която може да обърне посоката и да елиминира завинаги опасността от бързото остаряване. Или поне така изглеждаше. В действителност това бе само страничен ефект на друг план, загадъчна и забравена процедура за затваряне на примките, бързо и окончателно, в случай на огромна опасност. Нещо като система за саморазрушение, клише от научнофантастичните романи. Миниатюрна свръхнова, угасваща звезда. Не очаквах, че планът ми ще проработи толкова добре — продължи той. — Един член на движението, чиито симпатии бях успял да спечеля, представи техниката за своя собствена и Джак му повярва. Той поведе сподвижниците си към далечна примка, за да стартират програмата — и там, надявах се, те щяха да затръшнат вратата зад себе си завинаги.

— Но не това се случи — подхвърли Ема.

— Тогава ли е станал гигантският взрив в Сибир? — попитах.

— Реакцията бе толкова силна, че взривът продължи цял ден и цяла нощ — обясни Бентам. — Има снимки на последствията…

Той кимна към албума на пода и почака да открием фотографиите. Едната беше нощна, на горска пустош, разцепена от гигантски вертикален пламък, масивно, но далечно изригване на нажежена до бяло енергия, озаряваща среднощния пейзаж като свещ с размери на небостъргач. Другата бе на унищожено село, с останки на къщи и обгорени стволове на дървета. Само като я погледнах, чух в ума си свистене на вятър, осезаемата тишина на място, внезапно лишено от живот.

Бентам поклати глава.

— Никога, дори в най-дръзките си мечти, не съм си представял какво може да изпълзи от срутена примка — рече той. — Известно време след това всичко изглеждаше спокойно. Освободен от затвора, аз започнах да се възстановявам. Възвърнах и контрола над моята машина. Изглежда, тъмният период от сивота на брат ми бе стигнал своя естествен завършек… но се каза, че това е само началото.

— Началото на Гладните войни? — не се стърпя Ема.

— Скоро до нас стигнаха слухове за същества, създадени от сенки. Идвали от изпепелените гори и се хранели с чудати, а също и с нормални, и с животни, с всичко, което може да мине през ненаситната им уста.

— Веднъж видях един да изяжда кола — обади се Ним.

— Кола? — зяпнах го втрещено.

— Бях вътре в нея — поясни той.

Почакахме да ни разкаже.

— И? — подкани го Ема.

— Измъкнах се — сви рамене Ним. — Кормилният лост му заседна на гърлото.

— Може ли да продължа? — намеси се Бентам.

— Разбира се, сър. Извинете.

— Както казах, нямаше почти нищо, което да е в състояние да спре тези изчадия, като изключим споменатия кормилен лост — входовете на примките. За щастие, разполагахме с достатъчно примки. И така, повечето от нас се справиха с проблема с гладните, като си стояха в примките и рискуваха да излизат навън само когато нямаха избор. Гладните не ни изтребиха, но направиха живота ни труден, изолиран и опасен.

— Ами гадините? — попитах.

— Предполагам, че вече стигаме до тях — подхвърли Ема.

— Така е — потвърди Бентам. — Пет години след срещата ми с първия гладен се срещнах и с първата гадина. Една нощ на вратата на дома ми се почука. Бях в моята къща, в безопасността на примката — или поне така си мислех. Но когато отворих вратата, на прага стоеше брат ми Джак — остарял от премеждията, но иначе същият, като се изключат мъртвешките очи, бели като ненаписан лист.

Двамата с Ема се бяхме навели напред и поглъщахме всяка негова дума. Бентам бе вперил невиждащ поглед над главите ни.

— Беше погълнал достатъчно чудати, за да напълни гладната си душа и да се превърне в създание, което наподобяваше на брат ми, но всъщност не съвсем. Малкото човечност, която бе успял да запази през годините, си бе отишла, избледняла заедно с цвета на очите му. Гадината е нещо като копие на чудатия, който някога е била, само че много далечно. Изгубени са детайлите, цветът…

— Ами паметта? — попитах.

— Джак бе запазил своята. Жалко, иначе може би щеше да забрави за Абатон и Библиотеката на душите. И за това, което му бях сторил.

— Как е разбрал, че сте били вие? — поинтересува се Ема.

— Да го отдадем на братската интуиция. А и един ден, когато нямаше какво да прави, той започна да ме изтезава, докато му признах. — Бентам кимна към краката си. — Както виждате, така и не успях да се възстановя напълно.

— Но не ви е убил — отбелязах.

— Гадините са прагматични създания и отмъщението не е в приоритетите им. Повече отвсякога Джак бе обсебен от идеята да намери Абатон, но за целта се нуждаеше от моята машина — и от мен, за да работя с нея. Станах негов затворник и роб, а Дяволското гробище се превърна в щаб-квартира на малък, но влиятелен контингент гадини, твърдо решени да открият и проникнат в Библиотеката на душите. Което, както вече се досещате, е тяхната крайна цел.

— Мислех, че искат да повторят процеса, превърнал ги в гладни — казах, — но в по-големи и контролирани мащаби. „Този път да го направят както трябва“ — цитирах по памет.

Бентам се намръщи.

— Къде сте чули това?

— Една гадина ни го каза, малко преди да умре — обясни Ема. — Затова им били необходими всички имбрини. За да бъде по-мощна реакцията.

— Абсолютна глупост — поклати глава Бентам. — Вероятно е поредната лъжлива следа, хвърляне на прах в очите. Макар че не е изключено гадината, която ви го е казала, да е вярвала, че е така. Само най-доверените хора на Джак знаят за издирването на Абатон.

— Но щом за тяхната реакция не са им нужни имбрините — зачудих се, — защо са си направили труда да ги отвличат?

— Защото изгубената примка на Абатон не е само изгубена — обясни Бентам. — Според легендата, преди да се изгуби, тя е била заключена — и тъкмо имбрините са го сторили. Дванайсет от тях, ако трябва да сме по-точни, дошли от дванайсетте краища на чудатия свят. За да бъде отворен отново Абатон, ако изобщо е възможно да бъде намерен, ще са нужни същите дванайсет имбрини или техните потомки. Та нищо чудно, че брат ми е отвлякъл точно дванайсет имбрини, които преди това дълги години е издирвал и проследявал.

— Знаех си — въздъхнах. — Наистина е нещо повече от историята за повторение на реакцията, превърнала ги в гладни.

— Значи той е открил Абатон — намеси се Ема. — В противен случай Каул не би дръпнал спусъка и не би отвлякъл имбрините.

— Не каза ли одеве, че това е само легенда — укорих я аз. — А сега се държиш все едно наистина съществува. Кое от двете е вярно?

— Официалната позиция на Съвета на имбрините е, че Библиотеката на душите е само приказка — обясни Бентам.

— Не ме интересува какво казва съветът — тросна се Ема. — Вие какво смятате?

— Моето мнение си е мое собствено — отвърна уклончиво той. — Но ако библиотеката съществува и Джак е успял да я открие и отвори, пак няма да може да открадне душите в нея. Не го знае, но има и трети елемент, от който се нуждае, трети ключ.

— И какъв и той? — попитах.

— Никой не може да вземе съдините с души. За почти всички те ще са невидими и недостижими. Дори имбрините не могат да ги докосват. В разказите само избрани познавачи, наричани библиотекари, могат да ги виждат и пренасят — а от хиляди години не се е раждал библиотекар. Ако библиотеката съществува, Джак ще намери вътре само празни лавици.

— Е, това е поне някакво успокоение — въздъхнах.

— И да, и не — изтъкна Ема. — Какво ще направи той, когато узнае, че имбрините, които е преследвал толкова дълго, са безполезни за него? Със сигурност ще побеснее!

— Точно това ме притеснява най-много — кимна Бентам. — Джак има зъл нрав и когато мечтата, която е подхранвал толкова много години…

Опитах се да си представя какво би означавало това — всички ужасни деяния, на които е способен тип като Каул, — но умът ми отказа да работи над тази мисъл. Изглежда, същите мисли бяха споходили Ема, защото следващите ѝ думи бяха остри и заредени с гняв:

— Трябва да ги върнем.

— Имаме обща цел — потвърди Бентам. — Да убием брат ми и да спасим моята сестра и останалите имбрини. Заедно, надявам се, ще успеем да постигнем и двете.

Изглеждаше толкова дребен в този момент, потънал в мекото кресло, с бастунче, подпряно между хилавите крака, че едва не се засмях.

— Как? — попитах. — Ще ни е нужна цяла армия.

— Не мисля — отвърна той. — Защото гадините с лекота могат да отблъснат дори армия. За щастие, разполагаме с нещо по-добро. — Той погледна към мен и Ема и на устните му затрептя усмивка. — Имаме вас двамата. И за ваш късмет вие имате мен.

— Бентам се облегна на бастунчето и се надигна бавно. — Трябва да ви вкараме в крепостта им.

— Изглежда напълно недостъпна — рекох.

— Защото наистина е такава — в определен смисъл. През годините, откакто Дяволското гробище стана затворническа примка, то бе преустроено да издържи и на най-страшния напън. След като гадините се върнаха тук, те го обявиха за свой дом. И от затвор, от който никой не може да избяга, го превърнаха в непробиваема крепост.

— Но вие знаете някой таен път, така ли? — досети се Ема.

— Може и да знам, ако ми помогнете — усмихна се Бентам.

— Когато дойдоха Джак и гадините му, те откраднаха сърцето на моя Панпримтикон. Накараха ме да разбия собствената си машина, да копирам примките в нея и да ги създам наново в тяхната крепост, за да могат да продължат работата си от по-добре защитено място.

— Значи има… още една? — попитах.

Бентам кимна.

— Моята е оригиналът, тяхната — копието — рече. — Двете са свързани и във всяка има врата, водеща към другата.

Ема се надигна.

— Искате да кажете, че можем да използваме вашата машина, за да проникнем в тяхната?

— Точно така.

— Тогава защо вие не сте го направили досега? — озадачих се.

— През всичките тези години?

— Джак повреди машината ми толкова безвъзвратно, та не вярвах, че ще е възможно да бъде поправена — въздъхна Бентам. — Години наред функционираше само една стая, тази, която води към Сибир. Но въпреки че не спирахме да търсим, не можахме да открием път към машината на Джак.

Припомних си мъжа, когото бях видял да наднича в една от пукнатините. Вероятно е търсел врата в снега.

— Трябва да отворим другите врати, другите стаи — продължи Бентам. — Но за да успеем, ще ми е нужен подходящ заместител за частта, която открадна Джак — динамото в сърцето на моя Панпримтикон. От доста време подозирах, че има нещо, което може да свърши тази работа — много мощно и опасно е, — но макар да се намираше тук, в Дяволското гробище, за мен бе невъзможно да се сдобия с него. Досега. — Той се обърна към мен.

— Момчето ми, ще трябва да ми доведеш гладен.

* * *

Съгласих се, разбира се. Бях готов да кажа „да“ на всичко, което бих сметнал за полезно или необходимо, за да спася моите приятели. Но едва след като го заявих и Бентам бе стиснал ръцете ми в своите и ги бе раздрусал, осъзнах, че нямам представа откъде ще намеря гладен. Бях сигурен, че има предостатъчно в крепостта, но вече се бяхме уверили, че няма начин да проникнем вътре. И точно този момент избра Шарън да пристъпи от сенките, които се сгъстяваха в ъгъла на стаята, и да ни съобщи добрата вест:

— Помниш ли твоя приятел, дето го смаза падналият мост? — попита. — Оказа се, че не е съвсем умрял. Преди няколко часа са го извадили от Рова.

— Те?

— Пиратите. Окован е във вериги и е затворен в клетка в долния край на Тинеста улица.

— Това е, значи — развълнува се Ема. — Ще отвлечем гладния и ще го доведем тук, ще включим отново машината на мистър Бентам, ще отворим вратата към крепостта и ще измъкнем нашите приятели.

— Колко просто, а? — Шарън избухна в смях. — С изключение на последната част.

— И на първата — добавих.

Ема се приближи към мен.

— Извинявай, миличък. Предложих услугите ти, без дори да те питам. Мислиш ли, че ще успееш да се справиш с гладния?

Не бях сигурен. Вярно, бях успял да го накарам да изпълни някои мои команди в Маларичния ров, но да го подчиня като кученце и да го доведа в къщата на Бентам ми се струваше малко прекалено за начеващите ми способности да укротявам гладни. А и след последната почти катастрофална среща увереността ми бе в най-ниската си точка. А се оказа, че всичко в плана зависеше от мен и моите способности.

— Разбира се, че ще се справя — отвърнах, но ми отне доста време. — Кога можем да тръгнем?

Бентам плесна с ръце.

— Това се казва дух!

Ема плъзна поглед по лицето ми. Беше разбрала, че се преструвам.

— Веднага щом сте готови — заяви Бентам. — Шарън ще бъде вашият водач.

— Не бива да губим време — каза Шарън. — Предполагам, че местните ще видят сметката на гладния веднага щом се позабавляват с него.

Ема повдигна леко полите на роклята си.

— В такъв случай мисля, че трябва да се преоблека.

— Разбира се — кимна Бентам и прати Ним да ни намери дрехи, подходящи за предстоящата операция. Младежът се върна след минута с обувки с дебели подметки и модерни работни панталони и якета: черни, водонепроницаеми.

Оттеглихме се в отделни стаи, за да се преоблечем, и после се срещнахме в коридора, само Ема и аз, издокарани в дрехите ни за приключения. Груби и безформени, те караха Ема да прилича на мъжкарана (макар и не в най-лошия смисъл), но тя не се оплакваше — просто сплете косата си на плитка, повдигна рязко брадичка и ми отдаде чест.

— Сержант Блум се явява по ваша заповед.

— Най-красивият войник, когото съм виждал — опитах се да имитирам Джон Уейн.

Забелязал съм, че има пряка връзка между нервността ми и броя тъпи забележки, които правя. А в този момент коленете ми трепереха и в стомаха ми се стичаха киселинни водопади.

— Наистина ли вярваш, че можем да го направим? — попитах със свито сърце.

— Да — отвърна кратко тя.

— Никога ли не се съмняваш?

Ема поклати глава.

— Съмнението е като карфица за надуваемия спасителен сал.

Тя пристъпи към мен и ме прегърна. Усещах, че тя също трепери лекичко. Ема не беше непробиваема. Знаех, че разклатената ми вяра в себе си започва да подкопава и нейната, а на увереността ѝ се крепеше всичко. Тя беше нашият спасителен сал.

Бях свикнал да гледам на вярата ѝ в мен като на нещо непоклатимо. Ема навярно си мислеше, че е достатъчно да щракна с пръсти и гладният ще затанцува по мое желание. Че позволявам на някаква вътрешна слабост да възпрепятства способностите ми. Донякъде се ядосвах на подобно лекомислие, но от друга страна, питах се дали не е права. Единственият начин да разбера бе като приближа следващия гладен с непоклатимата вяра, че мога да го контролирам.

— Ще ми се да гледах на себе си така, както ти гледаш на мен — прошепнах.

Тя ме прегърна още по-силно.

Шарън и Бентам се появиха в коридора.

— Готови ли сте? — попита Шарън.

Ние се отдръпнахме един от друг.

— Готови — потвърдих.

Бентам стисна ръката ми, после се ръкува и с Ема.

— Толкова се радвам, че сте тук — рече. — Започвам да си ми сля, че звездите преминават на наша страна.

— Дано сте прав — усмихна се Ема.

Готвехме се да тръгнем, когато се сетих за един въпрос, който исках да му задам през цялото време. Ако нещата се объркат, това щеше да е последната възможност да го направя.

— Мистър Бентам — подех, — така и не успяхме да поговорим за моя дядо. Как се запознахте с него? Защо го търсехте толкова дълго?

Веждите на Бентам подскочиха, после той се усмихна за миг, сякаш за да прикрие изненадата си.

— Ами, просто ми липсваше. Бяхме стари приятели и се надявах да го видя отново.

Усетих, че това не е цялата истина, и по присвитите очи на Ема заключих, че и тя мисли същото, но нямаше време да копая по-надълбоко. Точно сега бъдещето бе далеч по-важно, отколкото миналото.

Бентам вдигна ръка за сбогуване.

— Бъдете внимателни — предупреди ни той. — Аз оставам в къщата и ще подготвя моя Панпримтикон за триумфалното му завръщане на служба. — След тези думи той се обърна и закуцука към библиотеката, откъдето го чухме да вика: — Ставай, ПТ! Чака ни работа!

Шарън ни поведе по дългия коридор, стиснал в ръка сгъваемия прът и шляпайки с масивните си боси крака по каменния под. Когато стигнахме вратата, която водеше навън, той спря, приведе се да мине през нея и се обърна към нас за кратък инструктаж:

— Там, където отиваме, ще бъде много опасно. В Дяволското гробище има съвсем малко чудати деца, които са ничие притежание, така че хората ще ви гледат. Не говорете, освен ако не ви заговорят. Не поглеждайте никого в очите. Следвайте ме на минимално разстояние и никога не ме губете от поглед. Ще се преструваме, че сте мои роби.

— Какво? — подскочи Ема. — Не съм съгласна!

— Това е най-безопасният начин — настоя Шарън.

— Обидно е!

— Да, но няма да поражда излишни въпроси.

— Как да се държим? — попитах.

— Ще правите каквото ви кажа без забавяне и без излишни въпроси. И си придайте равнодушен вид.

— Да, господарю — произнесох безизразно.

— Не така — поправи ме Ема. — Има предвид като онези деца от улица „Лоша слава“.

Изцъклих се уплашено и избъбрих с апатичен глас:

— Здравейте, ние сме щастливи тук.

Ема потрепери и извърна глава.

— Много добре — ухили се Шарън. — А сега ти опитай.

— Ако трябва да го правя — озъби се Ема, — предпочитам да се преструвам на няма.

Шарън бе съгласен и на толкова. Той отвори вратата и ни изведе в угасващия ден.

Пета глава

Въздухът навън бе като отровна жълтеникава супа, та беше доста трудно да се определи местоположението на слънцето. Съдейки по бързо намаляващата светлина обаче, нямаше съмнение, че денят си отива. Вървяхме на няколко крачки зад Шарън и не се отделяхме от него, когато той срещаше някой познат и ускоряваше крачка, за да избегне разговора. Тук той очевидно бе доста популярен, беше човек с репутация и според мен се опасяваше, че може да направим нещо, за да я уроним.

Поехме надолу по Мочурлива улица, странно приветлива със саксиите с цветя по прозорците и ярко боядисаните къщи, после свърнахме по Охлювна, където паважът отстъпи място на калта, а постройките бяха паянтови хлътнали бараки. В дъното, където улицата завършваше сляпо, се бяха скупчили мъже, нахлупили ниско шапките си. Изглежда, охраняваха вратата на една къща със затъмнени прозорци. Шарън ни каза да останем на място и се отдалечи, за да поговори с тях.

Из въздуха се носеше миризмата на светилен газ. В далечината се чуваха смехове, които ту се усилваха, ту съвсем замлъкваха. Гласове на хора, които наблюдават някаква спортна игра в затворено пространство — само че това беше невъзможно, звукът бе твърде модерен, а тук нямаше телевизия.

От къщата излезе мъж с изцапан с кал панталон. Когато вратата се отвори, гласовете рязко се усилиха, но веднага щом се хлопна, те заглъхнаха отново. Мъжът пое по улицата, понесъл кофа. Ние с Ема го проследихме и видяхме да приближава нещо, което не бяхме забелязали — две малки мечета, завързани с верига за прерязан стълб на улично осветление в края на улицата. Животинките изглеждаха ужасно нещастни, приседнали в калта и втренчили изплашени очички в приближаващия се човек. Мъжът изсипа някакви вонящи останки пред тях и си тръгна, без да каже нито дума. Цялата тази сцена ми подейства крайно потискащо.

— Държат ги за тренировка — обясни Шарън, когато се върна при нас и забеляза, че гледаме мечетата. — Тук залаганията на бой с животни са доста популярни, а мачовете със страхомечки се смятат за върха на представлението. Младите бойци трябва да се упражняват по някакъв начин и затова ги пускат на мечета.

— Това е ужасно — въздъхнах.

— Благодарение на твоето чудовище днес мечетата имат почивен ден. — Шарън посочи малката къща. — Той е там, отзад. Но преди да влезем, трябва да ви предупредя: вътре се сервира амброзия и ще има чудати, които са яхнали метлата. Не говорете с тях и каквото и да правят, не ги поглеждайте в очите. Познавам хора, които са ослепявали по този начин.

— Как така ослепявали? — попитах.

— Точно както го чуваш. А сега да вървим и без повече въпроси. Робите не разпитват своите господари.

Видях Ема да стиска зъби. Тръгнахме след Шарън, който приближи мъжете, събрали се пред къщата.

Той размени няколко думи с тях. Опитах се да подслушам разговора, като същевременно запазвах почтително разстояние и държах очите си сведени. Един от тях поиска от Шарън да плати за вход и той извади от наметалото си монета. Друг го попита за нас.

— Още не съм им измислил имена — подхвърли нехайно Шарън. — Вчера ги купих. Новобранци са, та гледам да не ги изпускам от погледа си.

— А, така ли? — присви очи мъжът. — Значи нямате имена? — Едвам се сдържах да не потреперя. Поклатих глава, преструвайки се на ням като Ема.

— Не съм ли те виждал някъде? — надвеси се той над мен.

Мълчах.

— Може да си го мяркал на витрината на Лорейн — рече Шарън.

— Не — завъртя глава мъжът. — Ох, сигурен съм, че ще се сетя.

Посмях да го погледна отблизо едва след като се обърна.

Може би беше някой от пиратите, с които се бяхме счепкали в Рова. Имаше превръзка на брадата и още една на челото. Някои от останалите мъже също бяха бинтовани, а един от тях си бе поставил превръзка и на окото. Зачудих се дали не са пострада ли при стълкновението с гладния.

Мъжът с превръзката на окото ни отвори вратата.

— Забавлявай се — рече той. — Но аз не бих ги пратил още днес в клетката, освен ако не си готов да ги изчегърташ от земята.

— Тук сме само да гледаме и да се учим — отвърна Шарън.

— Умен човек.

Шарън пристъпи прага и ние го последвахме забързано, за да се измъкнем час по-скоро от настойчивите погледи на мъжете отвън. Двуметровият Шарън трябваше да се наведе, за да мине през вратата, и остана приведен през цялото време, дока то бяхме вътре — толкова нисък беше таванът. Помещението, в което се озовахме, тънеше в мрак и бе изпълнено с цигарен дим. Докато очите ми привикнат, единственото, което виждах, бяха блещукащите огънчета тук и там. Сетне от мрака взеха да изплуват обекти, озарени от мъждивата светлина на газени фенери, намалена до такава степен, че можеше да се сравнява със светлината на кибритени клечки. Стаята бе дълга и тясна, с койки покрай стените, каквито очакваш да откриеш в трюма на стар презокеански кораб.

Спънах се в нещо и едва не изгубих равновесие.

— Защо е толкова тъмно тук? — попитах шепнешком, нарушавайки обещанието да не задавам въпроси.

— Очите стават чувствителни, когато ефектът на амброзията започне да отминава — обясни Шарън. — Дори слабата дневна светлина е почти непоносима.

Едва сега забелязах хора на койките, някои проснати и зае пали, други седнали върху смачкани завивки. Те ни гледаха, пушеха мълчаливо или разговаряха помежду си с приглушени гласове. Някои си говореха сами, бълваха дълги, неразбираеми монолози. Лицата на повечето бяха бинтовани като на мъжете пред вратата, други носеха маски. Чудех се за какво може да им служат маските, но повече от всичко исках да се добера до гладния и да се измъкна от това място.

Минахме през завеса от мъниста и се озовахме във второ помещение, по-ярко осветено и по-претъпкано от първото. Едър мъж се бе изправил на стол до отсрещната стена и насочваше хората към една от двете врати.

— Бойците вляво, зрителите вдясно! — викаше той. — Залозите се правят в салона!

Чувах да се провикват гласове през няколко стаи от нас и миг след това тълпата се разтвори, пропускайки трима мъже, двама от които влачеха третия, изпаднал в безсъзнание и облян в кръв. Тълпата ги посрещна с подсвиркване и дюдюкане.

— Така изглеждат победените! — изрева мъжът на стола. — А така — посочи някъде встрани, — страхливците.

Погледнах нататък и видях двама мъже, навели глави и поставени под охрана. Бяха покрити с катран и пера.

— Нека ви бъдат за пример — продължи мъжът. — Всички бойци трябва да издържат минимум две минути в клетката!

— Е, какъв ще си? — попита ме Шарън. — Зрител или участник?

Усетих, че гърдите ми се свиват, и осъзнах какво ме очаква: трябваше да укротя гладния пред тълпа разюздани и потенциално опасни зрители, а след това да се опитам да изляза. Можех само да се надявам, че не е твърде тежко пострадал, защото се нуждаех от силата му, за да разчистя пътя към изхода. Тези чудати нямаше да се откажат без бой от новата си играчка.

— Боец — рекох. — Но за да мога да го укротя, трябва да се доближа до него.

Ема ме погледна в очите и се засмя. „Можеш да се справиш“ казваше усмивката ѝ и в този момент си помислих, че навярно е права. Минах през вратата за участници, все така изпълнен с увереност, а Шарън и Ема ме последваха.

Увереността ми просъществува приблизително четири секунди, времето, нужно ми да вляза в следващото помещение и да видя кръвта, събрала се на локви по пода и опръскала стените. Малък кървав ручей се стичаше по средата на коридора откъм отворената врата, зад която се виждаха тълпата зрители и решетките на клетката.

Оттам долетяха пискливи възгласи. Викаха следващия участник.

От тъмната стая вдясно от нас излезе мъж. Беше гол до кръста, а лицето му бе скрито от бяла маска. Постоя насред коридора, сякаш събираше кураж. Сетне повдигна глава и изпъна ръка над нея. В ръката си държеше малка стъкленица.

— Не гледайте — предупреди ни Шарън и ни побутна назад към стената. Но не можах да надвия любопитството си.

Мъжът изсипа бавно съдържанието на стъкленицата в двата очни отвора на маската. Хвърли празната ампула, наведе глава и започна да пъшка. В продължение на няколко секунди изглеждаше парализиран, после тялото му се разтресе и през отворите на маската бликнаха два ярки снопа. Виждаха се отчетливо дори на фона на светлината от съседната стая.

Ема възкликна уплашено. Мъжът навярно си мислеше, че е сам, защото извърна глава и ни погледна изненадано. Светлинните снопове зашариха над главите ни и хвърлиха сенките ни ма стената отзад.

— Само минаваме! — побърза да обяви Шарън с глас, с който би казал нещо от рода на: „Здрасти, друже!“ или „Моля, не ни убивайте!“.

— Ами минавайте, де — озъби се мъжът.

По това време светлините в очите му бяха започнали да угаснат и докато извръщаше глава, те премигнаха и изчезнаха. Той прекоси коридора и излезе през вратата, оставяйки след себе си виещи се струйки дим. След като излезе, погледнах към тапета над главите ни. Върху него имаше две дири от изгаряния, следващи пътя, който бяха изминали очите му. Слава богу, че не ни бе погледнал в лицата.

— Преди да продължим нататък — казах на Шарън, — мисля, че ще е добре да получим някои обяснения.

— Амброзия — отвърна той. — Бойците я приемат, за да увеличат способностите си. Проблемът е, че ефектът не трае дълго и когато отмине, ставаш по-слаб отпреди. Привикнеш ли към нея, способностите бързо губят силата си и се налага непрестанно да вземаш все по-големи количества. Съвсем скоро не само не можеш да се биеш, но и да действаш като чудат. Ставаш зависим от този, който ти я продава. — Шарън кимна към стаята вдясно, откъдето се чуваха гласове в целия регистър от шепот до викове с пълно гърло. — Изобретяването на тази гадост е най-великото постижение на гадините. Никой няма да ги предаде, докато е пристрастен към амброзията.

Надзърнах в помещението, за да видя как изглежда един чудат амбротърговец, но видях само мъж с маска на лицето и дълга брада, охраняван от други двама въоръжени с пушки мъжаги.

— Какво стана с очите на този тип? — попита Ема.

— Избликът на светлина е страничен ефект — обясни Шарън.

— Друго странично действие на амброзията е, че с течение на годините тя изгаря лицето. Така се познават старите наркомани — те крият обезобразените си лица с маски.

Двамата с Ема се спогледахме и в този момент мъжът вътре се провикна:

— Здравейте, ей вие. Заповядайте, моля!

— Съжалявам — отвърнах. — Трябва да…

Шарън ме сръчка в рамото и изсъска:

— Забрави ли, че си ми роб?

— О, да, сър — смънках и сведох глава.

Маскираният мъж седеше в кресло пред стена, изрисувана е фрески. Изглеждаше абсолютно спокоен, отпуснал ръце на облегалките и преметнал крак върху крак. Охраната му бе заела позиции в два от ъглите на стаята, а в третия имаше дървено кресло на колела.

— Не се страхувайте — подкани ни мъжът. — И приятелите ви също могат да дойдат.

Пристъпих няколко крачки, следван от Шарън и Ема.

— Не съм те виждал друг път тук — изгледа ме изпитателно амбротърговецът.

— Току-що го купих — намеси се Шарън. — Дори няма…

— На теб ли говорех? — сопна му се мъжът.

Шарън млъкна.

— Не, не говорех — продължи търговецът. Той погали фалшивата си брада и ми се стори, че ме изучава внимателно през отворите в маската. Зачудих се какво ли се крие под нея и колко амброзия трябва да изсипеш върху лицето си, за да го изгориш до неузнаваемост. Потреперих и съжалих, че изобщо се замислих за това.

— Дошъл си да се биеш — отбеляза той.

Потвърдих, че е така.

— Е, имаш късмет. Току-що ми доставиха първокласна амбро, така че шансовете ти да оцелееш се покачиха драстично!

— Всъщност не ми е нужна, благодаря.

Той погледна към охраната си за реакция — и двамата стояха с каменни лица, а после се засмя.

— Не знам дали ти е известно, но това там е гладен. Чувал ли си за тях?

Бях дошъл тук тъкмо заради него, но нямаше защо да му го казвам. Този противен тип очевидно държеше мястото в ръцете си и не биваше да го ядосвам.

— Чувал съм — отвърнах.

— И как смяташ, че ще се справиш с този?

— Мисля, че ще се справя.

— Само мислиш? — Мъжът скръсти ръце. — Искам да знам да заложа ли пари на теб? Смяташ ли да спечелиш?

Казах му каквото искаше да чуе:

— Да.

— Е, ако ще залагам на теб, ще ти е нужна малко помощ. — Той се изправи, отиде до един медицински шкаф и отвори вратичките. Вътре бе пълно с блестящи стъкленици — цели редици, всичките пълни с тъмна течност и запушени с коркови тапи. Извади една и ми я донесе.

— Вземи това — рече и ми подаде стъкленицата. — Ще удесетори всички твои способности и дарби.

— Не, благодаря — отказах. — Не ми е нужна.

— Всички казват така в началото. После, след като ги победят, започват да ми искат — ако са оцелели. — Той завъртя стъкленицата в ръка и я вдигна към бледата светлина. Амброзията вътре сякаш бе изпълнена с малки сребристи частици. Не можех да откъсна поглед от нея.

— От какво е направена? — попитах.

Той се разсмя.

— Охлювчета и разни парчета, на кученца опашлета — изрецитира напевно. — Безплатно — добави.

— Той каза, че не иска — обади се Шарън.

Бях сигурен, че наркодилърът ще му викне, но вместо това той се обърна и го погледна.

— Познаваме ли се?

— Не мисля — отвърна Шарън.

— А, напротив — поклати глава търговецът. — Ти беше един от най-добрите ми клиенти. Какво стана с теб?

— Отървах се от навика.

Търговецът пристъпи към него.

— Но май си чакал твърде дълго. — Той понечи да повдигне качулката на Шарън.

Шарън улови ръката му. Пазачите насочиха оръжия.

— Внимавай — предупреди го търговецът.

Шарън задържа ръката му за миг, сетне я пусна.

— И така — продължи търговецът и се обърна към мен. — Няма да откажеш една безплатна дозичка, нали?

Нямах никакво намерение да вадя тапата на тази гадост, но явно това бе единственият начин да сложа край на разговора. Затова взех стъкленицата.

— Добро момче — похвали ме търговецът, след което ни подкани да си вървим.

— Бил си наркоман? — попита Ема Шарън. — Защо не ни каза?

— Какво значение щеше да има? — отвърна той. — Да, имах лошо минало. После Бентам ме намери и ми помогна да се отърва от моята слабост.

— Бентам ти е помогнал? — изгледах го учудено.

— Както казах, дължа му живота си.

Ема взе стъкленицата и я вдигна нагоре. На силна светлина сребристите частици вътре сияеха като малки слънца. Гледката беше хипнотизираща и въпреки страничните ефекти неволно се запитах какво ли ще направят със способностите ми няколко капки.

— Той не каза какво има вътре — поклати глава Ема.

— Ние сме там — рече Шарън. — Късчета от откраднатите ни души, смазани и върнати ни от гадините. Парченце от всеки чудат, когото са отвлекли, завършва в стъкленица като тази.

Ема замахна отвратено с ръка, сякаш се готвеше да запокити стъкленицата надалече, но Шарън я дръпна от пръстите ѝ и я прибра под наметалото.

— Човек никога не знае кога някоя ампулка може да му потрябва — промърмори той.

— След като ни каза какво има вътре — рекох, — не мога да повярвам, че си го приемал.

— Не съм твърдял, че се гордея със себе си — сведе глава Шарън.

Изведнъж цялата сатанинска схема се подреди в главата ми.

Гадините бяха превърнали чудатите от Дяволското гробище и канибали, гладни за душите на своите събратя. Пристрастяването им към амброзията ги правеше лесно контролируеми и помагаше да се ограничава броят на населението. Ако не ги освободим скоро, душите на нашите приятели също щяха да се озоват в стъкленици.

Чух рева на гладния — прозвуча като победен вик — и след минутка мъжът, когото бяхме видели да приема амброзията, беше извлачен през вратата, плувнал в кръв и с люшкаща се глава.

„Мой ред е“ — помислих си и усетих прилив на адреналин.

* * *

Отвъд стаята на търговеца имаше просторен, ограден с ви сока стена двор, насред който бе поставена трийсетина стъпки висока метална клетка с достатъчно яки, по мое мнение, решетки, за да удържат дори гладен. На известно разстояние около решетката бе начертана линия, вероятно това бе обсегът на езиците на гладния, и отвъд нея предвидливо се бе скупчила тълпата от около четирийсет-петдесет чудати. Покрай стените имаше други, по-малки клетки, вътре в тях мярнах тигър, вълк и нещо, което ми заприлича на напълно зряла страхомечка — животни, които едва ли можеха да се мерят по сила с гладния и очакваха да дойде техният ред някой друг ден.

Главната атракция днес крачеше зад решетките на голямата клетка, завързана с верига за масивна метална стойка. Изглеждаше в толкова жалко състояние, че бях изкушен да изпитам съжаление към него. Някой бе залял чудовището с бяла боя, върху която се виждаха кални пръски, и макар целта бе да се вижда от всички, крайният ефект само подсилваше тъжната гледка — приличаше на далматинец или мим. Куцаше доста лошо и оставяше дири от черна кръв, а мускулестите му езици, които в очакване на двубой обикновено свистяха във въздуха, сега се влачеха отпуснато. Ранен и унизен, той бе далеч от кошмарния образ, с който бях привикнал, но тълпата, която никога не бе виждала гладен, изглеждаше впечатлена. Може би благодарение на това дори в окаяното си състояние чудовището бе успяло да се пребори с няколко бойци подред. Все още бе доста опасен и крайно непредсказуем. Сигурно затова покрай стената имаше мъже, въоръжени с пушки. За по-сигурно, разбира се.

Тримата се събрахме, за да обсъдим стратегията. Проблемът, както знаехме, не бе само да се озова в клетката на чудовището. Не беше и да го поставя под свой контрол — бяхме тук, защото смятахме, че ще се справя и с това. Проблемът щеше да е да го изведа навън въпреки всички тези хора.

— Мислиш ли, че ще можеш да разтопиш веригата на шията му? — попитах Ема.

— Ако разполагам с два дни — прецени тя. — Едва ли ще ни позволят да ги убедим, че ни трябва само за малко и после ще ГО върнем.

— Няма да успеете дори да завършите изречението — захили се Шарън, като оглеждаше развълнуваната тълпа. — Тези типове не са се забавлявали така от години. Никакъв шанс.

— Следващият боец! — извика една жена, подала се от прозорец на втория етаж.

Встрани от тълпата неколцина мъже спореха кой да е поредният участник. На пода на клетката вече имаше достатъчно кръв и никой от тях не гореше от желание да добави своята. Теглиха сламки и як мъжага, гол до кръста, тъкмо бе издърпал най-късата.

— Не носи маска — отбеляза Шарън. — Този е от начинаещите.

Мъжът си пое дъх и закрачи към тълпата. Със силен глас и отчетлив испански акцент заяви, че никога не е губил битка, че ще убие гладния и ще запази главата му като трофей, а чудатата му дарба за свръхбързо зарастване на рани няма да позволи на чудовището да му нанесе смъртоносна рана.

— Виждате ли тези любовни драскотини? — подсмихна се той, като показваше следите от нокти на гърба си. — Една страхомечка ми ги остави миналата седмица. Бяха дълбоки по три сантиметра и зараснаха същия ден! — похвали се, после посочи гладния в клетката. — Това сбръчкано плашило няма никакъв шанс!

— Сега вече със сигурност ще го убие — промърмори Ема.

Мъжът изля стъкленица с амбро в очите си. Тялото му застина за миг, от зениците му бликнаха ярки лъчи, оставящи черни димящи дири по пода. След миг угаснаха. Укрепил силите си по този начин, боецът закрачи уверено към вратата на клетката, където друг мъж с връзка тежки метални ключове се зае да отключва вратата.

— Дръжте под око мъжа с ключовете — рекох. — Може да ни потрябват.

Шарън бръкна в джоба си и извади отвътре един гърчещ се плъх, като го държеше за опашката.

— Чу ли това, Ксавир? — попита той животинчето. — Заеми се с ключовете. — После го пусна на земята и малкият гризач се отдалечи забързано.

Самохвалкото боец влезе в клетката и се изправи срещу гладния. Беше извадил малък нож от колана си и бе заел позиция с леко сгънати крака, но освен това не проявяваше голямо желание за бой. Сякаш всички усилия влагаше в устата си, защото продължи тирадата си като професионален борец преди схватка:

— Ела ми тук, животно! Не ме е страх! Ще прережа езиците ти и ще си направя колан, за да си държа панталона! Ще си почистя зъбите с ноктите ти и ще окача главата ти на стената!

Гладният го гледаше с досада.

Борецът прекара демонстративно ножа през китката си и от раната шурна кръв. Ала цепката се затвори още преди първите капки да са достигнали пода.

— Аз съм неуязвим! — извика той. — Не ме е страх от теб!

Внезапно гладният изрева и направи лъжливо движение към мъжа. Боецът толкова се изплаши, че изпусна ножа и закри лицето си с ръце. На гладния явно му бе писнало от него.

Тълпата избухна в подигравателен смях — както и ние, — а през това време мъжът се наведе да вдигне ножа си с пламнало от срам лице. Гладният отново пристъпи към него и веригата, с която бе прикован, издрънча. Той протегна езици, свити в края си като стиснати юмруци.

Мъжът осъзна, че ще трябва да се бие с чудовището, ако иска да спаси реномето си, и направи няколко крачки напред, като размахваше оръжието. Гладният прати един от червените си езици към него. Мъжът протегна внезапно ръка и го прониза. Гладният изквича, прибра езика и изсъска на противника си като ядосана котка.

— Това ще те научи да внимаваш с дон Фернандо! — извика мъжът.

— Този тип не знае с кого си има работа — рекох. — Да се дразни гладен е ужасна идея.

За един кратък миг изглеждаше сякаш гладният отстъпва. Мъжът направи крачка напред, порейки въздуха с ножа си. Когато гладният не можеше да се отдалечава повече, опрял гръб в решетките, противникът му вдигна ножа.

— Приготви се да умреш, демонско изчадие! — извика и се хвърли в атака.

В началото дори си помислих, че ще трябва да се намеся, за да спася гладния, но почти веднага стана ясно, че чудовището му е поставило капан. Веригата, с която бе приковано, се поклащаше зад мъжа, гладният я сграбчи внезапно и я завъртя настрана, хвърляйки дон Фернандо с главата напред в решетките. Дрън — и той тупна безжизнен на пода. Поредната жертва.

Тълпата избухва във възторжени аплодисменти — изглежда, самохвалкото не бе успял да спечели симпатиите ѝ.

В клетката влязоха неколцина мъже с факли и прътове с електрически заряд, за да държат чудовището на разстояние, и извлачиха изпадналия в несвяст боец навън.

— Кой е следващият? — извика жената от прозореца.

Бойците от малката групичка си размениха изплашени погледи и започнаха да спорят с тихи гласове. Изглежда, никой нямаше желание да влиза в клетката.

Освен мен.

Злощастното представяне на последния боец и хитрината на гладния ме бяха навели на една мисъл. Не беше някакъв солиден като бетон план, нито дори достатъчно добър, но все пак бе нещо, което за момента бе по-добре от нищо. Ние — имам предвид гладният и аз — щяхме да се престорим на умрели.

* * *

Събрах кураж и както се случва, когато съм прекалено смел или твърде изплашен, умът ми започна да се отделя от тялото. Сякаш се гледах отстрани, докато махнах с ръка на съдийката и обявих:

— Аз ще вляза!

Допреди това бях невидим, но сега тълпата и бойците се обърнаха и ме зяпнаха облещени.

— Какъв е планът ти? — попита шепнешком Ема.

Все още го обмислях, та не го бях споделил с нея и Шарън, нито пък сега бе моментът да го правя. Което може би бе по-добре. Боях се, че ако го произнеса на глас, сам ще се убедя колко е налудничав и неизпълним.

— Мисля, че ще е по-добре да ви покажа — рекох. — Но определено няма да се получи, ако не вземете ключовете.

— Не се безпокой, Ксавир си знае работата — успокои ме Шарън. Чухме тихо цвърчене и когато погледнахме надолу, видяхме, че Ксавир се бе върнал, но с парче кашкавал в устата. Шарън го вдигна и му се скара:

— Казах ключ, не кашкавал!

— Аз ще ги взема! — увери ме Ема. — Но ми обещай, че ще се върнеш цял и невредим.

Обещах ѝ. Тя ми пожела късмет и ме целуна по устните. Погледнах към Шарън, чието изражение сякаш казваше: „Нали не очакваш целувка и от мен?“. Засмях се и тръгнах към бойците.

Те ме оглеждаха от горе до долу. Бях сигурен, че ме мислят за луд, но въпреки това никой не направи опит да ме спре. В края на краищата аз бях едно побъркано хлапе, което дори не смяташе да вземе доза амбро преди битката, а щеше да се хвърли срещу чудовището и да го изтощи още малко, преди те да получат своя трофей. А пък ако междувременно изгубя живота си — та аз бях само един роб. Тази мисъл ме преизпълни с омраза към тях и ме накара да забравя всички отвлечени чудати, чиито изтръгнати души плуваха на дребни късчета в стъклениците. Което на свой ред още повече ме разгневи. Постарах се да канализирам гнева си и да го превърна в твърда и непоклатима решимост, но не мисля, че постигнах пълен успех.

И все пак. Докато мъжът с ключовете щракаше с бравата, надзърнах в себе си и за своя изненада установих, че не изпитвам съмнение, нито съм преследван от виденията за неизбежна смърт, нито трябва да укротявам надигащи се вълни на ужас. Бях се срещал и на два пъти бях вземал под контрол този гладен, това щеше да е третият път. Въпреки гнева си бях спокоен и уверен, и вътре в тази увереност, както открих, ме чакаха думите, които трябваше да произнеса.

Мъжът отвори вратата и аз пристъпих в клетката. Едва я бе затворил, когато гладният се втурна към мен, придружен от дрънченето на веригата.

Език, не ме проваляй сега.

Вдигнах ръка да прикрия устата си и произнесох на гладнишки с гърлест глас:

— Спри.

Гладният спря.

— Седни — наредих.

Той седна.

Изпълни ме вълна на облекчение. Нямаше от какво да се страхувам, възстановяването на връзката помежду ни беше лесно, като да вземеш юздите на стар и добре познат кон. Да управлявам чудовището бе като да се боря с някой по-дребен от мен — то бе приковано и се опитваше да се измъкне, но силата ми бе толкова превъзхождаща, че нямаше никакъв шанс да ми се опълчи. Ала тъкмо тази лекота на контрол се превръщаше в проблем. Нямаше лесен начин да го извадя от клетката, преди всички да са повярвали, че е мъртъв и вече не е заплаха, нито пък някой щеше да повярва, че е мъртъв, ако победата бъде постигната твърде лесно. Аз бях само едно невзрачно хлапе, което дори не вземаше амбро, не можех просто да го зашлевя и да го накарам да се просне. За да бъде измамата убедителна, трябваше първо да изиграя едно малко представление.

Как щях да го „убия“? Определено не с голи ръце. Огледах клетката за някаква идея и очите ми попаднаха върху ножа на предишния участник, изтърван до решетките. Гладният седеше недалеч от него, което възпрепятстваше плана ми, затова загребах шепа ситен чакъл, хукнах към него и го замерих.

— В ъгъла — наредих, като отново прикрих уста. Гладният се обърна и изтича в ъгъла, сякаш дребните камъчета наистина го бяха стреснали. Междувременно аз доближих решетките, вдигнах ножа от пода и се отдръпнах. Дребна проява на смелост, която ми спечели самотно подсвиркване от тълпата.

— Ядосай се — рекох и гладният нададе рев и размаха езици, сякаш бе разгневен от дръзката ми постъпка. Погледнах през рамо и видях, че Ема си проправя път през тълпата към мъжа с ключовете.

Добре.

Сега трябваше да направя така, че да изглежда сякаш играта започва да загрубява за мен.

— Нападни ме — наредих и когато чудовището направи няколко крачки, му заповядах да протегне език и да ме улови за крака.

То ме послуша, езикът докосна пищяла ми и се усука два пъти около него. Тогава го накарах да ме дръпне рязко за крака и да ме повлече към себе си, а аз се преструвах, че се опитвам отчаяно да се вкопча в нещо.

Докато минавах покрай решетката, се улових за една от пречките.

— Дърпай, но не силно — наредих.

Въпреки че не бях кой знае колко подробен, гладният, изглежда, разбра точно какво имам предвид, сякаш бе достатъчно да видя нужното действие в ума си и да го маркирам с няколко думи, за да предам цялостната информация. И така гладният започна да ме дърпа, аз се държах за пречката и тялото ми се повдигна във въздуха — което бе точно каквото исках.

„Ставам все по-добър в това“ — рекох си със задоволство.

Известно време се съпротивлявах и пъшках, стараех се да изглежда, че изпитвам истинска болка, сетне пуснах пречката. Тълпата, която очакваше да се разправят с мен за броени секунди, започна да надава възторжени възгласи.

Време беше да нанеса удара.

— Кракът — рекох и гладният обви крака ми с език.

— Дърпай.

Той започна да ме притегля към себе си, а аз ритах и се мятах.

— Устата.

Гладният разтвори уста, сякаш се готвеше да ме погълне целия. Извърнах се с бързо движение и замахнах с нож към езика около краката ми. Не го посякох, а само казах на чудовището да ме пусне и да нададе болезнен вик, сякаш е пострадало. Гладният изврещя, освободи езика и го прибра в устата си. На мен всичко това ми приличаше на зле изиграна пантомима — имаше няколкосекундно забавяне между моята команда и отговора на чудовището, — но тълпата, изглежда, не се усъмни. Виковете прераснаха във възгласи като на мач, който става все по-интересен, след като по-слабият на вид противник внезапно е възвърнал шансовете си за успех.

Двамата с гладния разменихме няколко удара в счепкване, което, надявах се, не приличаше на сцена от нискобюджетен филм. Аз се хвърлих върху него и той ме повали. Замахнах с ножа и гладният отстъпи. Сетне нададе вой и размаха езици във въздуха, докато кръжахме бавно един около друг. Дори успях да го накарам да ме прихване през кръста и да ме вдигне (внимателно), да ме разтърси (лекичко), докато аз се преструвах, че посичам езика му, и сетне да ме запокити (пак внимателно) на подиума.

Хвърлих още един поглед на Ема. Стоеше в средата на група от бойци, близо до мъжа с ключовете. Видя, че я гледам, и прекара пръст през гърлото си.

„Стига си се преструвал.“

Права беше. Време бе да сложим край. Поех дълбоко въздух, събрах кураж и се захванах с големия финал.

Нахвърлих се върху гладния с вдигнат нож. Той ме пресрещна през краката с език, но аз успях да го прескоча, сетне се наведох, за да избегна друг, стрелнал се към главата ми.

Всичко според плана.

Това, което трябваше да последва, бе да прескоча още един косящ език и да пробода гладния в сърцето. Ала вместо това езикът ме удари в гърдите. Ударът бе със сила, по-присъща на боксьор тежка категория, преметна ме по гръб и аз усетих, че дъхът ми секва. Останах да лежа замаян, със свистящи гърди, а тълпата дюдюкаше презрително.

„Назад“, опитах да кажа, но не ми стигаше въздух.

Изведнъж гладният се надвеси над мен с разтворена паст и нададе гневен вик. Беше успял да се отърси от контрола ми, макар и само за миг, и не изглеждаше никак щастлив. Трябваше да го впримча час по-скоро, но езиците му бяха приковали три от крайниците ми, а зъбите му доближаваха лицето ми. Едва успях да си поема дъх заради задушливата смес от вонята на гладния, но вместо да проговоря, се задавих.

И това щеше да е краят ми, ако не бе една странна особеност в анатомията на гладния — за късмет той не можеше да стисне главата ми с челюстите си, ако не е прибрал езиците вътре.

Трябваше да пусне крайниците ми, преди да ми отхапе главата, и в мига, когато усетих, че освобождава ръката ми — тази, в която все още стисках ножа, — направих единственото, което можах да се сетя в този момент. Забих ножа право нагоре.

Острието потъна дълбоко в гърлото на гладния. Той изпищя и се претърколи настрани, опитвайки се да се вкопчи с езици в дръжката на ножа.

Тълпата полудя от възбуда.

Най-сетне успях да си поема глътка чист въздух и когато седнах, открих, че гладният се гърчи на няколко крачки от мен, а от раната в гърлото му струи кръв. Осъзнах, без задоволство, каквото бих изпитвал при всички други обстоятелства, че вероятно бях убил чудовището. Нещо, което по никакъв начин не съвпадаше с плана ми. С крайчеца на окото забелязах Шарън да махва с ръка, сякаш ми казваше „току-що развали всичко“.

Изправих се, чудейки се как да спася каквото мога. Върнах контрола си над гладния и му казах да се отпусне. Да не обръща внимание на болката. Постепенно той престана да се съпротивлява и езиците му се проснаха на пода. Приближих се, извадих ножа от гърлото му и го вдигнах, за да го покажа на тълпата. Помещението се изпълни с възторжени викове и аз се престорих на победител, макар да се чувствах на ръба на провала. Ужасно се страхувах, че току-що бях изгубил едничкия шанс да спася нашите приятели.

Мъжът с ключовете отвори вратата на клетката и двама помощници изтичаха да проверят гладния.

— Не мърдай — прошепнах, докато го преглеждаха, единият насочил оръжие към главата му, докато вторият го сръчкваше със заострен прът.

— Дори не дишай — рекох, като видях, че вторият мъж протяга длан над ноздрите му.

Чудовището се подчиняваше безпрекословно. Всъщност толкова добре се преструваше, че ако не беше връзката помежду ни, и аз щях да го взема за мъртво.

Мъжете го взеха. Вторият мъж захвърли пръта и вдигна ръката ми, за да ме обяви за победител. Тълпата нададе отново възторжени възгласи и аз видях как залозите минават от едни ръце в други, видях радостни и навъсени лица.

Малко след това зрителите започнаха да се редят в клетката, за да огледат отблизо мъртвия гладен и Ема и Шарън бяха между тях.

Ема се хвърли и ме прегърна.

— Не се ядосвай — прошепна ми. — Нямаше избор.

— Не е мъртъв — отвърнах шепнешком. — Но е ранен тежко. Не зная колко време му остава. Трябва да го изнесем от тук.

— В такъв случай е добре, че успях да ги взема. — Тя пусна връзка ключове в джоба ми.

— Брей! Ти си гений!

Но когато се отправих да отключа веригата на гладния, пътят ми бе препречен от тълпа зяпачи. Всеки искаше да се доближи до чудовището, да го пипне, да си вземе за спомен кичур коса или шепа съсирена кръв. Опитах се да си проправя път, но хората ме хващаха за ръката, за да ме поздравят, или ме тупаха по гърба.

— Беше невероятно!

— Имаше късмет, хлапе.

— Сигурен ли си, че не си вземал амбро?

И през цялото време трябваше да нашепвам на гладния да лежи неподвижно и да се преструва на мъртъв, защото вече усещах, че започва да се върти като дете, което е стояло твърде дълго неподвижно. Беше ранен и изнервен, жадуваше да се натъпче с цялата тази свежа плът наоколо, та се налагаше да му отделям всяка свободна частица от вниманието си, за да го удържам на пода.

Най-сетне успях да се добера до веригата и затърсих катинара, когато до мен застана търговецът на амбро. Обърнах се и видях зловещата брадата маска на сантиметри от лицето ми.

— Нима мислиш, че не знам какви ги вършиш? — процеди ядно той. Зад него стояха въоръжените охранители. — Да ти приличам на слепец?

— Не зная за какво говориш — отвърнах. В началото се изплаших, че е дошъл тук, защото подозира, че гладният не е мъртъв. Но хората му дори не поглеждаха към проснатото чудовище.

Той ме сграбчи за яката.

— Никой не може да ме гони! — произнесе гневно. — Това е моето място!

Хората наоколо започнаха да отстъпват. Този тип определено имаше лоша репутация.

— Никой никого не гони — чух Шарън да казва зад мен. — Успокой се.

— Не можеш измами измамник — продължи да упорства търговецът. — Дойде тук, твърдейки, че е новият ти роб и че никога досега не се е бил в клуб, а това какво е? — Той махна с ръка към поваления гладен. — Само през трупа ми!

— Гладният е мъртъв — заявих. — Провери сам, ако искаш.

Търговецът пусна палтото ми и ме стисна за врата.

— Ей! — изкрещя Ема.

Пазачите насочиха оръжия към нея.

— Само едно ще те питам — процеди търговецът, — какво продаваш?

Той започна да затяга хватката.

— Да продавам ли? — изграках.

Търговецът въздъхна, подразнен от факта, че е принуден да обяснява.

— Дойде тук, където аз съм господар, уби моя гладен и сега искаш да убедиш клиентите ми, че не трябва да купуват моята стока?

Вече схванах. Мислеше ме за нов конкурент в амбротърговията, дошъл, за да му отмъкне бизнеса. Лудост.

Ръцете му продължаваха да ме стискат.

— Пусни момчето — помоли го Шарън.

— Щом не вземаш амбро, тогава какво вземаш? Какво продаваш?

Опитах се да отговоря, но не можех. Погледнах към ръцете му. Той разбра намека и поотпусна хватката.

— Говори — произнесе с нетърпящ възражение глас.

Това, което чу обаче, остана неразбираемо за него, защото беше на гладнишки.

— Този отляво — произнесох гърлено. Изведнъж гладният се размърда, надигна се като чудовището на Франкенщайн и неколцина чудати наоколо нададоха изплашени викове и побягнаха. Търговецът се извърна да види какво става и аз го ударих право в маската. Пазачите не знаеха по кого да стрелят първо — по мен или по гладния. Този миг на нерешителност наклони везните в моя полза. Гладният бе изстрелял и трите си езика към по-близкия от тях. Единият го обезоръжи, докато другите два го сграбчиха през кръста, вдигнаха го и го използваха като боздуган, за да смажат втория пазач. Сега вече останахме само аз и търговецът. Изглежда, той най-сетне осъзна, че аз съм този, който управлява гладния. Мъжът падна на колене и започна да се моли.

— Това може да е твоето място — рекох, — но гладният е мой.

Накарах чудовището да увие език около шията на търговеца.

Пред изплашените погледи на тълпата Ема, Шарън и аз тръгнахме към изхода, предвождани от търговеца, който извика: „Никой да не стреля!“, доколкото можеше с омотан около шията език.

Заключихме клетката зад нас, с повечето зрители вътре, прекосихме леговището на амбротърговеца и излязохме по обратния път на улицата. Пътем бях изкушен да накарам гладния да повършее из запасите на търговеца и да ги унищожи, но се отказах. Не си заслужаваше риска. Нека се задавят с тази гадост. А и може би беше по-добре да не разливаме амброзията, ако съществуваше дори най-малък шанс един ден да върнем изсмуканите души на чудатите на техните притежатели.

Оставихме търговеца да пълзи на колене, поемайки си мъчително въздух, с увиснала на едното ухо маска. Готвехме се да напуснем окончателно мястото, когато чух тихо скимтене зад мен и си спомних за мечетата.

Погледнах със свито сърце към тях. Бяха изопнали веригите си докрай, сякаш молеха да ги вземем с нас.

— Не можем — поклати глава Шарън, като да бе прочел мислите ми.

Сигурно щях да го послушам, ако не бях уловил погледа на Ема. „Направи го“ — произнесе тя беззвучно.

— Само за минутка — рекох.

В края на краищата ни отне петнайсет минути и трябваше да накарам гладния да изтръгне стълба, на който бяха завързани, а дотогава пред леговището на търговеца вече се бе струпала малка разгневена тълпа. Но си заслужаваше. Без да се колебаят, мечетата тръгнаха след нас, веригите им се влачеха и дрънчаха отзад. Бяха бавни и непохватни и толкова по-странно бе, че моят гладен по своя воля ги взе на ръце и ги понесе.

* * *

Скоро стана ясно, че имаме проблем. Бяхме извървели само няколко пресечки, но хората по улицата се извръщаха след гладния. За всички останали, освен за мен, той бе само мътно петно, изцапано с бяла боя, но въпреки това привличаше внимание. И тъй като не желаехме никой да разбере къде отиваме, трябваше да измислим друг начин да се доберем до къщата на Бентам.

Свърнахме в една странична уличка. В мига, когато спряхме, за да обмислим по-нататъшните си действия, гладният приседна уморено. Изглеждаше толкова немощен, подпрян на земята, с увиснали езици. Мечетата, сякаш почувствали изтощението му, се притиснаха към него със скимтене, а той им отвърна с нещо като почти нежно ръмжене. Не можех да сдържа чувството на привързаност към тези тримата, което постепенно ме изпълваше. По свой начин това бяха три изоставени души.

— Не ми се иска да го кажа, но той е почти сладък — рече Ема.

Шарън изсумтя.

— Може да го облечете с розови дрешки, ако искате. Пак ще си остане машина за убиване.

Известно време обсъждахме различни маршрути към дома на Бентам, без да си изгубим главите по пътя.

— Мога да се опитам да затворя раната на шията му — предложи Ема и показа нажежената си ръка.

— Твърде е рисковано — отвърнах. — Болката може да го извади изпод контрола ми.

— Може би лечителката на Бентам ще успее да му помогне — подхвърли Шарън. — Но трябва да се доберем бързо до къщата.

Първата ми идея бе да минем по покривите. Жалко, че гладният бе останал без сили, инак би могъл да ни пренесе през пролуките между тях. Но в момента не бях сигурен дори дали ще може да върви. Затова предложих да измием бялата боя от чудовището, за да не може никой да го вижда.

— О, не, в никакъв случай, сър — завъртя енергично глава Шарън. — Не вярвам нито за миг на това нещо и предпочитам да го държа под око.

— Спокойно, той е в мои ръце — рекох леко обиден.

— Засега — отбеляза Шарън.

— Съгласна съм с Шарън — обади се Ема. — Справяш се чудесно, но какво ще стане, ако отидеш в друго помещение или заспиш?

— Защо ще ходя в друго помещение?

— За да се облекчиш — посочи Шарън. — Или възнамеряваш да водиш гладния с теб в клозета?

— Хм, май ще трябва да му мисля, като се наложи.

— Боята остава — заяви твърдо Шарън.

— Добре — съгласих се, макар да бях раздразнен. — И какво ще правим?

Една врата се отвори внезапно малко по-нататък по уличката и навън излетя облак от пара. После се показа мъж, бутащ товарна количка, която остави до къщата, преди да се върне обратно.

Изтичах при къщурката. Беше пералня и количката бе пълна с мръсни чаршафи. Вътре имаше достатъчно място за един човек — или за свит гладен.

Признавам си — откраднах количката. Избутах я назад при другите и накарах гладния да се покатери вътре. След това струпахме отгоре мръсното пране, нагласихме и мечетата и поехме по улицата.

Повече никой не ни поглеждаше.

Шеста глава

Когато стигнахме къщата, бе почти тъмно. Ним ни отведе припряно в гостната, където Бентам ни чакаше нетърпеливо. Дори не си направи труда да ни поздрави.

— Защо сте довели мечетата? — попита, оглеждайки количката. — Къде е чудовището?

— Вътре — посочих. Вдигнах мечетата и се заех да вадя прането. Бентам надзърташе, но се държеше на разстояние. Чаршафите отгоре бяха бели, но колкото по-навътре се спусках, толкова по-черни ставаха те. Извадих последния и там лежеше чудовището — свито като ембрион. Трудно беше да се повярва, че това жалко създание е предизвиквало такъв ужас у мен.

Бентам най-сетне събра кураж да се доближи.

— Божичко — въздъхна, оглеждайки кървавите чаршафи. — Какво са му сторили?

— Всъщност аз го направих — рекох. — Нямах друг избор.

— Готвеше се да му откъсне главата — поясни Ема.

— Не сте го убили, нали? — попита ме Бентам. — Нямаме полза от него, ако е мъртво.

— Мисля, че е още живо — отвърнах. И тогава чудовището отвори очи и ни погледна. Наистина бе живо, макар и много отпаднало.

— В такъв случай да не губим време — заяви Бентам. — Ще повикам веднага моята лечителка и дано прашецът ѝ помага и на гладни.

Пратиха Ним да доведе лечителката. Докато чакахме, Бентам ни покани в кухнята и ни предложи бисквити и компот. Оказа се, че съм доста изгладнял, може би заради преживяното. Похапвахме уморено, докато Бентам ни разказваше какво е станало след тръгването ни. Беше извършил необходимата подготовка на машината и сега оставало само да включи към нея гладния.

— Сигурен ли сте, че ще се получи? — попита Ема.

— Колкото мога да съм сигурен, без да съм опитвал — отвърна той.

— Ще го боли ли? — попитах малко загрижено. Бях започнал да се привързвам към моето чудовище.

— Разбира се, че не — махна успокояващо с ръка Бентам.

Появи се лечителката и веднага щом я видях, нададох изумен вик. Не защото изглеждаше необичайно — макар че бе точно така, — а тъй като бях абсолютно сигурен, че съм я виждал и преди, но не можех да си спомня нито къде, нито как бих могъл да забравя срещата с толкова необичайно създание.

Единствените видими части от тялото ѝ бяха лявото око и лявата ръка. Останалото бе скрито под слоеве от плат — шалове, забрадка, рокля и широка пола с формата на камбана. Изглежда, нямаше дясна ръка, а за лявата я държеше млад мъж с мургава кожа и големи блестящи очи. Той носеше пъстроцветна копринена риза и широкопола шапка, и се въртеше около нея сякаш е сляпа или неспособна да се оправя сама.

— Аз съм Рейналдо — представи се младият мъж с френски акцент, — а това е Мама Прашец. Аз съм неин говорител.

Мама Прашец се наведе към Рейналдо и прошепна нещо в ухото му. Младежът ме погледна и каза:

— Тя се надява, че вече се чувствате по-добре.

Едва тогава осъзнах къде съм я виждал — в нещо, което доскоро бях смятал за тежък сън, докато се възстановявах в болничната стая.

— Да, много по-добре — отвърнах с благодарност.

Бентам даде знак да пропуснем размяната на любезности.

— Ще можеш ли да помогнеш на тази твар? — Той отведе Рейналдо и Мама Прашец при количката. — Това е гладен и можем да го виждаме само защото е боядисан.

— Тя може да лекува всичко, което има туптящо сърце — обясни Рейналдо.

— Нека се захваща тогава — подкани Бентам. — Много е важно да спасим живота на това създание.

Мама Прашец се зае да дава нареждания чрез Рейналдо. Каза ни да извадим гладния от количката и да го положим в една продълговата вана, където двамата с Ема промихме раните му с вода, като внимавахме да не отмиваме от бялата боя. След това Мама Прашец го прегледа внимателно, а Рейналдо поиска да покажа местата, където е бил ранен.

— Марион — намеси се Бентам, обръщайки се свойски към Мама Прашец, — не е необходимо да лекуваш всички негови рани. Не ни е нужен във върхова форма, достатъчно е да го запазиш жив. Разбираш ли?

— Да, да — отвърна вместо нея Рейналдо. — Знаем какво правим.

Бентам изсумтя нетърпеливо и им обърна гръб, за да покаже колко е подразнен.

— Сега тя ще направи прашец — обясни Рейналдо. — Отдръпнете се и внимавайте да не го вдишвате. Инак ще заспите на мига.

Отстъпихме назад. Рейналдо постави маска на носа и устата си, сетне размота шала от дясната ръка на Мама Прашец. Чуканчето отдолу бе дълго само няколко сантиметра и свършваше доста над мястото, където трябваше да е лакътят.

Мама Прашец се зае да търка чуканчето с лявата си ръка и от това във въздуха се вдигна ситен бял прах. Сдържайки дъха си, Рейналдо разтвори шепи и засъбира прашеца. Ние гледахме изумени и леко отвратени, а той успя да събере близо една унция. Забелязах, че чуканчето на Мама Прашец се бе смалило с няколко сантиметра.

Рейналдо прехвърля събрания прах в ръката на своята господарка. Тя се наведе над гладния и издуха част от него в лицето му — сега си спомних, че така бе постъпила и с мен. Гладният вдиша и сетне внезапно потрепери. Всички освен Мама Прашец отскочиха назад.

— Лежи мирно — наредих му, но нямаше нужда, защото Рейналдо ни обясни, че това била естествена реакция на тялото. Така преминавало на по-бавни обороти. Докато Мама Прашец разпръскваше още от целебния си прах над раната в шията, Рейналдо ни разказа, че отделяното от нея вещество може да цери рани и да предизвиква сън, в зависимост от това как се използва. Междувременно върху раната на гладния се образува бяла пяна, която започна да сияе. Рейналдо добави, че прашецът, който се отделя от Мама Прашец, е част от нея и затова е в ограничено количество. Всеки път, когато лекува някого, тя се смалява по малко.

— Дано въпросът ми не прозвучи грубо — обърна се към нея Ема, — но защо го правите, след като ви измъчва?

Мама Прашец преустанови за миг работата си, извърна се и се вторачи в Ема. Сетне отговори с най-силния глас, който досега бях чувал от нея — гъгниво ломотене на човек, чийто език е бил изтръгнат.

Рейналдо преведе.

— Правя го — предаде думите ѝ той, — защото така съм била избрана да служа.

— Ами… благодаря ви — смотолеви Ема.

Мама Прашец кимна и се върна към прекъснатата задача.

* * *

Възстановяването на гладния нямаше да е мигновено. Той бе потънал в дълбок сън и щеше да се пробуди едва след като бъдат излекувани най-тежките му рани, процес, който вероятно щеше да отнеме цялата нощ. Тъй като гладният трябваше да е буден, когато Бентам го „включи“ в машината си, вторият етап от нашия спасителен план щеше да почака няколко часа. Дотогава повечето от нас не можехме да напускаме кухнята — Рейналдо и Мама Прашец, която трябваше от време на време да поръсва раните на гладния, Ема и аз, тъй като не смеех да оставя гладния сам, макар и заспал дълбоко. Сега аз носех пълната отговорност за чудовището, така както едно полуопитомено животно е под опеката на онзи, който го е довел вкъщи. Ема пък смяташе, че в известен смисъл носи отговорност за мен (както и аз за нея) и че ако заспя, ще трябва да ме събуди, или да ме държи буден с истории за добрите стари дни в къщата на мис Перигрин. Бентам ни навестяваше от време на време, но бързо излизаше, тъй като с Шарън и Ним обикаляха къщата и проверяваха здраво ли са залостени вратите и прозорците. Боеше се, че брат му може да ни нападне с войниците си всеки момент.

Някъде след полунощ двамата с Ема заговорихме за предстоящото в следващите дни. Ако Бентам наистина успее да пусне машината си, това означаваше, че до няколко часа ще се озовем в крепостта на гадините. И ще видим отново приятелите си и мис Перигрин.

— Стига да се промъкнем безшумно и да имаме голям късмет — добави Ема. — И ако…

Тя се поколеба. Седяхме един до друг на дългата дървена скамейка до стената и тя се бе обърнала така, че да виждам лицето ѝ.

— Какво? — попитах.

Тя ме погледна отново със зачервено лице.

— Ако те са още живи.

— Живи са.

— Не, уморих се да се преструвам. Досега гадините може да са изсмукали душите им за амброзия. Или да са си дали сметка, че имбрините са безполезни и да са решили да ги измъчват, да ги превърнат в назидателен пример за всеки, който си мисли да избяга…

— Спри — прекъснах я. — Не е минало чак толкова време.

— Но когато стигнем там, ще са изтекли поне четирийсет и осем часа. Много страшни неща могат да се случат за четирийсет и осем часа.

— Не е необходимо да си ги представяме сега. Говориш като Хорас, все едно слушам неговите пагубни сценарии. Няма смисъл да се терзаем, докато не разберем какво се е случило.

— Напротив, има — упорстваше тя. — Има много основателна причина да се терзаем. Ако премислим всички възможности и някоя от тях се окаже вярна, няма да сме напълно неподготвени за нея.

— Не мисля, че някога ще бъда подготвен за тези неща.

Тя хвана главата си с ръце и мъчително въздъхна. Имаше твърде много неща, за които да мислим.

Исках да ѝ кажа, че я обичам. Бях сигурен, че ще помогне в момент като този, когато се бяхме изправили пред проблеми и пречки, за които не знаехме дали ще ни стигнат силите, ала не посмях — твърде малко пъти си бяхме казвали тези думи и не можех да намеря сили да го направя пред двама непознати.

Колкото повече мислех за обичта си към Ема, толкова повече ме преизпълваше слабост и тревога, най-вече заради несигурното ни бъдеще. Имах нужда да си представя едно бъдеще, в което Ема е с мен, ала нямаше как да знаем какво ще стане с живота ни дори след утрешния ден. Цялата тази несигурност беше ужасно изтощителна. По природа съм предпазлив човек и обичам да планирам нещата предварително, да знам какво ни чака зад следващия ъгъл и зад по-следващия — а цялата тази история, от момента, когато се озовах в къщата на мис Перигрин, до днешния ден, бе едно твърде дълго пропадане в пусто пространство. За да оцелея, трябваше да се превърна в нов човек, някой гъвкав, уверен и храбър. Такъв, с какъвто дядо ми би се гордял. Но промяната нямаше да е абсолютна. Този нов Джейкъб щеше да е построен върху стария, а аз все още бях измъчван от съмнения и страхове — доста често при това, — които ме караха да съжалявам за попадането си в къщата на мис Перигрин и да си мечтая светът да спре да се върти толкова отчаяно, за да успея поне за малко да се вкопча за нещо солидно. Със свито сърце си задавах въпроса кой Джейкъб обича Ема. Дали новия, готов на всичко, или стария, който търси кътче покой?

Реших, че моментът не е подходящ за подобни размишления — типично поведение за стария Джейкъб — и вместо това се съсредоточих върху непосредствените задачи: гладния и какво ще се случи, когато се събуди. Изглежда, ще трябва да се откажа от него, осъзнах аз.

— Жалко, че не можем да го вземем с нас — промърморих. — Щеше да ни е много по-лесно, ако се наложи да си проправяме път със сила. Но предполагам, че ще трябва да остане тук, за да може да работи машината.

— Вече говориш за него като за приятел — повдигна вежди тя.

— Не се привързвай прекалено. Помни, ако дадеш на това чудовище и най-малката възможност, ще те изяде жив.

— Зная, зная — въздъхнах.

— И може би няма да е толкова лесно да си проправим път със сила. Сигурна съм, че гадините знаят как да се справят с гладни. В края на краищата те самите са били такива.

— Каква невероятна дарба имате — обади се Рейналдо, който ни заговаряше за първи път от близо час. Беше се откъснал за малко от оздравителния процес на гладния и бе обиколил наоколо в търсене на храна, и сега двамата с Мама Прашец седяха на една масичка и си късаха от голяма чепка тъмносиньо грозде.

— Но и много странна — отвърнах. — В един идеален свят не би трябвало да има гладни. А ако ги няма, специалното ми зрение няма да може да ги вижда, нито пък някой ще разбира езика, който говоря. Няма дори да знаете, че притежавам такова уникално умение.

— В такъв случай е хубаво, че си тук сега — обади се Ема.

— Да, но… не ти ли се струва, че това не е съвсем случайно? Бих могъл да се родя по всяко време. Дядо ми също. Гладните съществуват едва от стотина години, но ето че малко след това се появи първо дядо ми, сетне и аз. Защо?

— Предполагам, че така е трябвало да стане — рече замислено Ема. — Или може би винаги е имало хора с подобни способности, но никой не го е знаел. Може би много хора изживяват отреденото им време, без да разберат, че са чудати.

Мама Прашец се наведе към Рейналдо и му прошепна нещо.

— Тя каза, че нито едно от двете предположения не е вярно — преведе Рейналдо. — Истинската ти дарба вероятно не е да командваш гладни, това е само най-очевидното ѝ приложение.

— Какво искаш да кажеш? — учудих се. — Какво друго може да е?

Мама Прашец зашепна отново.

— По-просто е от това — обясни Рейналдо. — Също както някой даровит цигулар не е роден със способността да свири само на цигулка, а има музикални наклонности, така и ти не си роден да командваш гладни. Нито ти — той погледна Ема — да създаваш огън.

Ема се намръщи.

— Скоро ще навърша сто. Мисля, че достатъчно добре познавам чудатата си дарба — и със сигурност не мога да работя с вода, въздух или земя. Повярвай ми, опитвала съм.

— Това не значи, че не можеш — възрази Рейналдо. — Ние опознаваме някои наши дарби рано в живота и започваме да ги прилагаме, без да обръщаме внимание на други възможности. Не че нищо друго не е възможно, а просто другото не е било развивано.

— Интересна теория — подхвърлих.

— Въпросът е, че талантът ти в никакъв случай не е случаен. Дарбата ти се е развила в тази посока, защото е имало нужда от това.

— Ако това е така, защо всички не можем да контролираме гладните? — попита Ема. — Всеки чудат би трябвало да може да се възползва от дарбата, която притежава Джейкъб.

— Защото само неговият основен талант е можел да се развие в тази посока. Във времената преди гладните дарбите на чудати със сродни на неговите способности вероятно са поемали в друга посока. Говори се, че Библиотеката на душите се обслужвала от хора, които можели да четат душите на чудати сякаш са книги. Ако тези библиотекари бяха живи днес, навярно щяха да са като него.

— Защо го казваш? — попитах. — Има ли нещо общо между това да виждаш гладни и да можеш да четеш души?

Рейналдо размени няколко думи с Мама Прашец.

— Ти, изглежда, умееш да четеш сърца — върна се той към разговора. — В края на краищата видя доброто у Бентам. И реши да му простиш.

— Да му простя? — възкликнах учудено. — Какво да му прощавам?

Мама Прашец усети, че е казала твърде много, но бе късно да се връща назад. Тя зашепна на Рейналдо.

— За това, което е направил на дядо ти.

Погледнах Ема, но и тя имаше объркан вид като мен.

— И какво е направил на дядо ми?

— Аз ще им кажа — произнесе един глас от вратата и Бентам се приближи, накуцвайки. — Това е моят позор и аз трябва да го призная.

Той подмина ваната, дръпна един стол от масата и седна, след като го завъртя към нас.

— По време на войната дядо ти бе ценен високо за специалните му умения с гладните. Аз и още неколцина технолози имахме тайна програма — мислехме, че ще можем да копираме способността му и да я възпроизведем при други чудати. Да ги ваксинираме срещу гладни. Ако всички можехме да ги виждаме и усещаме, те повече нямаше да са заплаха и щяхме да спечелим войната срещу тях. Дядо ти направи много благородни жертви, но никоя от тях не бе толкова голяма, колкото тази, когато се съгласи да участва.

Ема го слушаше с напрегнато изражение. Бях сигурен, че досега не бе чувала тази история.

— Взехме много малко — продължи Бентам. — Съвсем мъничко от втората му душа. Смятахме, че не е незаменима и може да бъде възстановена, също както става с кръвта.

— Взели сте душата му — изпревари го Ема с разтреперан глас.

Бентам вдигна два пръста и ги раздалечи на сантиметър.

— Толкова малко. Разделихме взетото и го приложихме на няколко опитни лица. Макар че получихме желания ефект, той не просъществува дълго, а повторните апликации доведоха до лишаване на субектите от основните им дарби. Изпитанията се оказаха провал.

— А какво стана с Ейб? — попита Ема. В гласа ѝ долових стаена ненавист, като у някой, чиито любими същества са пострадали.

— Какво му направихте?

— Той изгуби сили, а способностите му намаляха — рече Бентам. — Преди процедурата много наподобяваше на младия Джейкъб. Дарбата му да управлява гладни беше решаващ фактор за войната ни срещу гадините. Но след процедурата второто му зрение започна да се замъглява. Казаха ми, че малко след това напуснал чудатия свят. Опасявал се, че ще се превърне в заплаха за своите събратя вместо да им бъде от помощ. Усещал, че вече не може повече да ги защитава.

Погледнах Ема. Тя бе вперила поглед в пода и лицето ѝ оставаше неразгадаемо.

— Няма нищо нечувано в един провален експеримент — продължи Бентам. — Това е двигателната сила на научния прогрес. Но случилото се с дядо ти бе един от най-тежките удари в живота ми.

— Значи затова си е тръгнал — произнесе с глух глас Ема. — Затова е отишъл в Америка. — Тя се обърна към мен. Не изглеждаше разгневена, по-скоро на лицето ѝ се четеше облекчение.

— Срамувал се е. Написа ми го в едно от писмата, но аз не можах да разбера от какво. Защо се чувства засрамен, защо смята, че вече не е чудат.

— Дарбата му е била отнета — кимнах аз. Сега вече имах отговор на другия въпрос: как един гладен е успял да надвие дядо ми в собствения му заден двор. Просто защитните му сили срещу гладни са били почти изчезнали, при това от доста време.

— Не е нещо, заради което трябва да съжаляваш — обади се Шарън, застанал на прага със скръстени ръце. — Сам човек не може да спечели тази война. Ако трябва да се съжалява, то е за това, което са сторили гадините с проучванията ти. Ти си създал предвестника на амброзията.

— Опитах се да си платя дълга — обясни Бентам. — Не ви ли помогнах? А на вас? — той погледна към Шарън, сетне към Мама Прашец. Изглежда и тя, подобно на Шарън, е била пристрастена към амброзията. — Дълги години исках да се извиня — отново се обърна към мен. — Да му се издължа за преживяното. Затова го търсех така упорито през цялото време. Надявах се да дойде при мен, за да потърся начин да възстановя таланта му.

Ема се разсмя горчиво.

— След това, което сте му сторили, очаквахте да се върне за още?

— Не мислех, че е възможно, но се надявах. За щастие, изкуплението се появява под много форми. В този случай в образа на неговия внук.

— Не съм тук, за да ви изкупвам грешките — рекох.

— Въпреки това аз съм на ваше разположение. Ако ви е нужно нещо, само го поискайте.

— Помогнете ни да си върнем приятелите и да освободим сестра ви — нищо повече не желаем.

— С радост — заяви той, видимо облекчен, че не съм поискал нещо друго, нито съм станал, за да му кресна в лицето. Все още бих могъл — главата ми се въртеше и не бях решил как точно да реагирам. — Така — продължи Бентам. — Да видим какво ще правим от тук нататък…

— Може ли да останем за малко насаме? — помоли Ема. — Двамата с Джейкъб?

Излязохме в коридора, но не се отдалечихме — заради гладния.

— Нека съставим един кратък списък на ужасните неща, за които този човек е отговорен — предложи Ема.

— Добре — кимнах. — Първо: създал е гладните. Без да го иска, разбира се.

— Но го е направил. Създал е и амброзията и е отнел силата на Ейб, поне голяма част от нея.

„Също без да го иска“ — едва не произнесох. Но сега намеренията на Бентам нямаха значение. Знаех накъде бие Ема — след всичко това как да посмеем да оставим съдбата си и съдбата на нашите приятели в ръцете му. Или да споделим с него плановете си. Може да беше добронамерен, но в миналото му се бяха случвали огромни провали.

— Можем ли да му имаме доверие? — попита Ема.

— Имаме ли избор?

— Не това те попитах.

Помислих за миг.

— Мисля, че можем — заявих. — Моля се само да му се е изчерпал лошият късмет.

* * *

— Идвайте бързо! Събужда се!

Виковете долетяха откъм кухнята. Двамата с Ема нахлухме през вратата и открихме, че всички са се свили в ъгъла, изплашени от замаяния гладен, който се опитваше да се изправи, ала засега бе успял само да спусне крака от ваната. Единствен аз можех да видя отворената му паст и увисналите безпомощно на пода езици.

— Затвори уста — наредих му на гладнишки. Със звук като при всмукване на спагети той прибра езиците в устата.

— Седни.

Гладният не успя да се справи много добре с тази команда, та се наложи да го уловя за раменете и да му помогна. Възстановяваше се със забележителна бързина и сигурно след още няколко минути щеше да намери достатъчно сили да се изправи на крака. От грозната рана на гърлото бе останала само тънка бяла линия, почти като белезите, които доскоро носех на лицето си. Бентам бе не само изненадан, но и малко раздразнен, че Мама Прашец се бе справила толкова добре.

— Какво да сторя, като прашецът ми е толкова силен? — оправда се тя.

Изтощени, тя и Рейналдо отидоха да си легнат. Ние с Ема също бяхме на ръба на силите си, но неочакваният прогрес пробуждаше у нас надеждата.

Бентам ни изгледа с блестящи от възбуда очи.

— Приятели, настъпи моментът на истината. Да видим дали старото момиче ще може да заработи отново.

Говореше за машината си, та нямаше нужда да питаме.

— Да не губим повече време — кимна Ема.

Бентам повика мечката си, а аз накарах гладния да стане. ПТ се появи на вратата, вдигна господаря си на ръце и те ни поведоха из къщата. Представям си каква странна гледка щяхме да сме за всеки страничен наблюдател — безупречно издокаран джентълмен в прегръдките на мечка, Шарън с огромното си черно наметало, Ема, която прикриваше измъчващите я прозявки с димяща ръка, и моя милост, шепнещ гърлесто на полятия с бяла боя гладен, който дори напълно възстановен, пристъпваше сякаш костите му не са на мястото си.

Минахме по коридора, спуснахме се по стълбището и се озовахме в недрата на къщата — в помещение, натъпкано с подрънкващи машини, всяка една по-малка от предишната, докато накрая не стигнахме врата, през която ПТ не можеше да мине. Тук спряхме и мечката остави господаря си на пода.

— Тук е — обяви Бентам като горд баща. — Сърцето на моя Панпримтикон.

С тържествен жест той отвори вратата. ПТ остана да чака отвън, а ние го последвахме.

В малката стая доминираше страховита машина, направена от желязо и стомана. Чарковете ѝ се простираха от стена до стена, стройни редици от зъбчати колела, бутала и клапани, лъщящи от масло. Приличаше на машина, способна да възпроизвежда неземни звуци, но засега тънеше в мълчание и стоеше неподвижно. Мъж с омазнени дрехи стоеше между две големи зъбчати колела и натъкмяваше нещо.

— Това е помощникът ми Ким — представи го Бентам.

Познах го — беше човекът, който ни преследваше в Сибирската стая.

— Аз съм Джейкъб — рекох. — Вчера ви изненадахме в снега.

— Какво правехте там? — полюбопитства Ема.

— Мъчех се да не замръзна до смърт — смотолеви навъсено мъжът и продължи работата си.

— Ким ми помага в търсенето на път до Панпримтикона на моя брат — обясни Бентам. — Ако в Сибирската стая съществува подобна врата, тя ще е на дъното на някоя дълбока цепнатина. Сигурен съм, че ще се зарадва, ако вашият гладен ни помогне да установим връзка през някоя от другите стаи, където вероятно вратите ще са на по-достъпно място.

Ким изсумтя със скептично изражение, докато ни оглеждаше от горе до долу. Зачудих се колко ли години се бори с измръзванията и тършува из цепнатините.

Бентам незабавно се зае за работа. Той издаде кратки заповеди на своя асистент, който нагласи няколко циферблата и изтегли една дълга ръчка. Машината започна да фучи и потраква, колелата се завъртяха на един оборот.

— Доведете съществото — нареди тихо Бентам.

Гладният чакаше отвън и аз го повиках. Той пристъпи прага и издаде тихо гневно ръмжене, сякаш знаеше, че предстои да се случи нещо неприятно.

Като го видя, асистентът изпусна гаечния ключ, но бързо се наведе и го вдигна.

— Тук е акумулаторното помещение — посочи ни Бентам една голяма ниша в ъгъла. — Трябва да вкарате съществото вътре, където ще бъде обездвижено.

Нишата наподобяваше телефонна будка без прозорци и с дебели железни стени. От горната страна излизаше сноп тръби, които се разпростираха върху покрива. Бентам улови масивната дръжка и я дръпна към себе си с видимо усилие. Надзърнах вътре. Стените бяха гладки и сиви, надупчени с малки отвори като вътрешността на пещ. На задната стена имаше яки кожени каиши.

— Ще му причини ли болка? — попитах.

Бях изненадан от въпроса си, Бентам също.

— Има ли значение? — повдигна вежди той.

— Предпочитам да не страда. Ако имаме избор.

— Нямаме — заяви лаконично Бентам. — Но то няма да почувства никаква болка. Нишата се изпълва с приспивателен и обезболяващ газ, преди да се случи каквото и да било.

Той се усмихна и ме потупа по рамото.

— Успокойте се. Вашият гладен ще напусне помещението горе-долу в състоянието, в което влиза. А сега, бъдете така добър да се дръпнете встрани.

Не бях сигурен дали трябва да му вярвам, нито знаех защо това има такова значение за мен. Гладните ни бяха причинили неизброими злини и би трябвало да се радвам, ако поне малко им го върнем. Но не беше така. Не исках да убия гладния, също както не бих искал да погубя непознато животно. Докато бях упражнявал контрола си над него, ние се бяхме сближили достатъчно, за да усетя, че в тялото му има нещо повече от празнота. Там мъждукаше една бледа искра, малък зародиш на душа на дъното на дълбок кладенец. Той не беше само пуста обвивка.

— Ела — наредих му и гладният, който досега пристъпваше неуверено в ъгъла, заобиколи Бентам и спря пред будката.

— Вътре.

Усетих, че се колебае. Сега вече беше почти излекуван и достатъчно силен, и аз знаех какво може да стори, ако дори за миг му изпусна юздите. Но аз бях по-силният и в битката между моята и неговата воля той бе обречен. Гладният се бе поколебал — осъзнах аз, — защото се колебаех и аз.

— Съжалявам — рекох му.

Гладният не помръдваше, явно думата не му говореше нищо. Но имах нужда да я кажа.

— Вътре — наредих отново и този път гладният ме послуша и пристъпи в камерата. Тъй като никой друг не смееше да го докосва, Бентам ми каза какво трябва да правя. Следвайки инструкциите му, аз притиснах гладния към задната стена и го стегнах здраво с ремъците. Очевидно бяха пригодени да задържат човешко същество, а това събуди у мен въпроси, ала сега не бе моментът да ги задавам. Това, което имаше значение, бе да продължаваме с нашия план.

Излязох навън, задъхан и смутен от времето, прекарано с гладния в тясното помещение.

— Затворете вратата — продължи Бентам.

Когато се поколебах, асистентът пристъпи, за да го стори, но аз го спрях.

— Гладният е мой — рекох. — Аз ще я затворя.

Запънах крака и сграбчих дръжката. Опитах се да не го правя, ала въпреки това погледнах гладния в лицето. Големите му черни очи бяха разширени и изплашени, а тялото му изглеждаше дребно и сбръчкано. Все още беше и винаги щеше да си остане отвратително създание, но имаше толкова жалък вид, че се почувствах ужасно, сякаш се готвех да приспя куче, което не разбира за какво го наказват.

„Всички гладни трябва да умрат“ — припомних си. Знаех, че съм прав, но от това не се почувствах по-добре.

Дръпнах вратата и тя се затвори със свистене. Асистентът на Бентам прекара масивен катинар през дръжките, върна се при пулта за управление и отново завъртя няколко ръчки.

— Постъпи правилно — прошепна ми Ема.

Колелата се завъртяха, буталата започнаха да изпомпват, машината заработи с ритъм, от който се разтресе цялата стая. Бентам плесна с ръце и се ухили, щастлив като ученик. Изведнъж от вътрешността на будката долетя писък, какъвто досега не бях чувал.

— Нали казахте, че няма да го нараните! — креснах на Бентам.

Той се извърна и се сопна на своя помощник:

— Газът! Забрави за упойващия газ!

Помощникът побърза да изтегли още една ръчка. Чу се силно свистене на сгъстен газ и изпод процепа на вратата се показа малко бяло облаче. Писъците на гладния постепенно утихнаха.

— Ето така — кимна Бентам. — Сега не чувства нищо.

Междувременно оживяваха и други части на машината. Чух шуртене на течност през тръбите над нас. Няколко малки клапана до покрива засвириха като звънци. От вътрешността на машината покапа черна течност. Не беше масло, а нещо по-тъмно и с по-неприятна миризма — течността, която гладният секретира почти непрестанно, стича се от очите и зъбите му. Неговата кръв.

Повече не можех да издържам и излязох навън. Ема ме последва.

— Добре ли си?

Не очаквах да разбере реакцията ми. Аз самият не разбирах какво ми има.

— Ще се оправя — рекох. — Постъпваме правилно.

— Просто няма друг начин — кимна тя. — Толкова сме близо.

Бентам се подаде от стаята.

— ПТ, на горния етаж! — извика и се хвърли в разтворените обятия на мечката.

— Заработи ли вече? — попита Ема.

— Сега ще разберем — отвърна Бентам.

Тъй като гладният бе упоен, завързан и затворен в желязната камера, нямаше смисъл да се навъртам край него, но въпреки това доближих будката.

— Заспивай — наредих му. — Спи и не се събуждай, докато не приключи това.

Последвах другите навън, после се изкатерихме по стълбата. Озовахме се в дългия застлан с килим коридор, където се намираха множеството екзотични стаи. Стените бръмчаха от протичащата по тях енергия, цялата къща сякаш беше оживяла.

ПТ положи Бентам на пода.

— Моментът на истината! — провикна се той, пристъпи към близката врата и я отвори.

В стаята повя влажен вятър.

Доближих вратата, за да погледна вътре. От това, което видях, целият настръхнах. Също като Сибирската стая, това бе портал към друго място и време. Мебелите в семпло обзаведената стая — легло, гардероб, малка масичка — бяха засипани с пясък. Задната стена липсваше. Отвъд нея се виждаше скрит под палми извит бряг.

— Представям ви Раротонга, 1752! — обяви гордо Бентам. — Здравей, Сами! Отдавна не сме се виждали!

Недалеч от нас клечеше дребен мъж, който чистеше риба. Погледна ни с лека изненада, после вдигна рибата и я размаха към нас.

— Отдавна — съгласи се.

— Значи всичко е наред, нали? — попита Ема. — Това ли искахте?

— Което исках, за което мечтаех… — Бентам се засмя и изтича да отвори втора врата. Вътре се побираше обрасъл с дървета каньон, над който бе провесен тесен дървен мост.

— Британска Колумбия, 1929! — обяви той. После се завъртя радостно и отвори трета врата. Зад нея имаше масивни каменни колони и прашни останки на древен град.

— Палимра! — извика Бентам и плесна с ръка по стената. — Урааааа! Проклетото нещо работи!

* * *

Бентам едва съумяваше да се сдържа.

— Моят любим Панпримтикон! — провикваше се той и размахваше ръце. — Колко само ми липсваше!

Вълнението му бе заразно. Удивително нещо бе тази негова машина — вселена, която се побираше само в един коридор. Докато плъзгах поглед нататък, виждах белези и от други пробуждащи се светове — иззад една от вратите долиташе вой на буря, под друга вятър навяваше ситни песъчинки. Във всеки друг момент и при други обстоятелства бих изтичал при тях, за да ги отворя. Но точно сега имаше само една врата, която ме интересуваше.

— Коя води вътре в крепостта на гадините? — попитах.

— Да, да, време е за работа — закима поуспокоилият се Бентам. — Извинете ме, че се поувлякох. Вложих живота си в тази машина и така се радвам да я видя как работи отново.

Той се подпря на стената, сякаш внезапно изгубил сили.

— Няма да е трудно да ви вкараме в крепостта. Зад тези врати има поне десетина пресечни точки. Въпросът е какво ще направите, когато се озовете там?

— Зависи — отвърна Ема. — Какво ще заварим, когато се озовем там?

— От доста време не съм бил в крепостта — призна Бентам — и познанията ми са остарели. Панпримтиконът на брат ми не функционира като моя — той е подреден вертикално, във висока кула. Затворниците се държат на друго място. В отделни килии, строго охранявани.

— Охраната ще е най-големият ни проблем — изтъкнах.

— Аз бих могъл да ви помогна за тях — предложи Шарън.

— С нас ли идваш? — зарадва се Ема.

— В никакъв случай! — завъртя глава Шарън. — Но бих искал да участвам по някакъв начин — с минимален риск за мен, естествено. Ще вдигна шумотевица пред стените, която да привлече вниманието на пазачите. Така ще ви е по-лесно да се промъкнете незабелязано.

— Какво смяташ да правиш? — полюбопитствах.

— Нещо, което гадините никак не обичат. Ще накарам онези ленивци от Димящата улица да изстрелят към стените запалени миризливи неща, докато принудим цялата охрана да ни погне.

— И защо те ще искат да ти помагат? — учуди се Ема.

— Защото там, откъдето идва това, има много повече — намигна ни той, бръкна под наметалото си и извади стъкленицата с амброзия, която бе взел от Ема. — Обещая ли им достатъчно, ще направят почти всичко.

— Прибери я! — сопна се Бентам. — Знаеш, че не позволявам внасянето на подобни неща в къщата ми.

Шарън се извини и мушна стъкленицата под наметалото.

Бентам погледна часовника си.

— Сега е точно четири и трийсет сутринта. Шарън, предполагам, че твоите хора сега спят мирно. Ще можеш ли да ги събудиш и събереш за шест?

— Абсолютно — отвърна Шарън.

— Тръгвай тогава.

— Радвам се, че мога да бъда полезен. — Шарън се завъртя рязко и забърза обратно по коридора.

— Имате час и половина за подготовка — уведоми ни Бентам, макар че не ставаше ясно за каква точно подготовка. — Всичко, което пожелаете, е на ваше разположение.

— Мисли — подкани ме Ема. — Какво може да ни потрябва вътре?

— Имате ли оръжия? — попитах.

Бентам поклати глава.

— ПТ е единствената закрила, с която разполагам.

— Експлозиви? — погледна го с надежда Ема.

— Боя се, че не.

— Сигурно не ви се намират и Армагедонски пилета? — попитах, полу на шега.

— Само препарирани, във витрината.

Представих си как хвърлям препарирано пиле по въоръжена с пушка гадина и не знаех дали да се засмея, или да заплача.

— Простете объркването ми — каза ми Бентам. — Но защо са ви оръжия и експлозиви, когато можете да контролирате гладни? В крепостта има много. Опитомете си някой от тях и го използвайте.

— Не е толкова лесно — отвърнах, уморен от обяснения. — Нужно е доста време да се контролира дори един…

„Дядо ми щеше да се справи — щеше ми се да кажа. — Преди да го пречупите.“

— Е, това си е ваша работа — сви рамене Бентам, усетил, че навлиза в опасна територия. — Каквото и да планирате, имбрините са най-горе сред приоритетите. Доведете първо тях — колкото се може повече, като започнете със сестра ми. Те са най-желаните от врага, най-голямата награда и са в най-непосредствена опасност.

— Съгласна съм с това — кимна Ема. — Първо имбрините, после нашите приятели.

— А след това какво? — попитах. — Когато забележат, че изтегляме чудатите, нали ще тръгнат след нас? Къде ще идем после?

Беше като да обереш банка — прибирането на парите бе само половината работа. Другата част бе да се измъкнеш с тях.

— Ами където пожелаете — Бентам махна към коридора. — Изберете която искате врата, която желаете примка. Само в този коридор имате осемдесет и седем потенциални маршрута за бягство.

— Той е прав — погледна ме Ема. — Там те никога няма да ни открият.

— Сигурен съм, че ще намерят начин — навъсих се аз. — Това само ще ги забави.

Бентам вдигна пръст да ме спре.

— Тъкмо затова ще им заложа капан. Ще се постарая да изглежда, че сме се скрили в Сибирската стая. ПТ има голямо семейство там и мечките ще дебнат зад вратата, настръхнали и гладни.

— А ако мечките не успеят да се справят с тях? — попита Ема.

— Тогава, предполагам, ще дойде нашият ред да го сторим — отвърна Бентам.

— Пък каквото има да става, да става — добави Ема с насмешлива усмивка, осъзнавайки колко не на място е подобно безгрижие. От приказките на Бентам излизаше, че цялата тази операция е като разходка до магазина — влизаме, спасяваме всички, скриваме се, довършваме лошите и каквото ще има да става, да става. Което, разбира се, беше налудничаво.

— Нали си давате сметка, че ние сме само двама — рекох. — Две деца.

— Да, именно — кимна с мъдър вид Бентам. — Това е във ваша полза. Ако гадините очакват някаква съпротива, тя ще е под формата на армия пред вратите, не две деца в тила им.

Оптимизмът му започваше да ме изморява. Може би, помислих си, наистина имаме шанс.

— Ей, вие там!

Обърнахме се и видяхме Ним да тича задъхан по коридора към нас.

— Птичка за мистър Джейкъб! — провикна се той. — Птичка вестоносец… за мистър Джейкъб… току-що долетя… чака долу!

Когато ни застигна, той спря, преви се и започна да кашля.

— Кой пък ще ми праща писмо? — зачудих се. — Кой би могъл да знае, че съм тук?

— Най-добре да разберем — предложи Бентам. — Ним, води ни.

Ним се наведе още и се катурна на пода.

— О, боже — въздъхна Бентам. — Ним, ще трябва да ти вземем треньор по фитнес. ПТ, вдигни клетия човек на ръце!

* * *

Вестоносецът ни чакаше на долния етаж. Беше голям зелен папагал. Преди няколко минути бе влетял в къщата през един разтворен прозорец, грачейки името ми, и малко след това Ним го бе уловил и прибрал в клетка.

Все още повтаряше моето име.

— Джей-къъб! Джей-къъб!

Гласът му стържеше като ръждиви панти.

— Не желае да говори с никого, освен с теб — обясни Ним. — Ето го, глупава птицо! Предай му съобщението!

— Здравей, Джейкъб — произнесе папагалът. — Говори мис Перигрин.

— Какво! — ококорих се. — Тя сега папагал ли е?

— Не — рече Ема. — Съобщението е от мис Перигрин. Давай, папагалчо, какво казва тя?

— Жива съм и се намирам в кулата на брат ми — произнесе папагалът със зловещо подобие на човешки глас. — Другите също са тук: Милърд, Олив, Хорас, Брънтли, Инок и останалите.

Двамата с Ема се спогледахме. Брънтли?

Папагалът продължи като телефонен секретар:

— Кучето на мис Рен ми каза къде мога да ви открия — теб и мис Блум. Искам да ви разубедя да не предприемате каквито и да било опити за спасяване. Тук не сме в опасност и няма смисъл да рискувате живота си с глупави фокуси. Вместо това брат ми има следното предложение: предайте се на неговите пазачи на моста на Димяща улица и няма да ви стори нищо лошо. Съветвам ви да се съгласите. Това е единствената ни възможност. Ще се съберем отново и под грижите и закрилата на брат ми ще станем част от новия чудат свят.

Папагалът подсвирна, показвайки, че това е краят на съобщението.

Ема клатеше глава.

— Това не ми прилича на послание от мис Перигрин. Освен ако не са ѝ промили мозъка.

— Тя никога не би наричала децата само с малките им имена или само с фамилиите — добавих. — Би трябвало да каже мис Брънтли.

— Не вярвате ли, че съобщението е автентично? — попита Бентам.

— Не зная какво е — завъртя объркано глава Ема.

Бентам се наведе към клетката и нареди:

— Удостовери!

Птицата не реагира. Бентам повтори командата, видимо настръхнал, и завъртя ухо към птицата. Сетне внезапно се изправи.

— О, по дяволите!

И тогава аз също го чух — тиктакане.

БОМБА! — изкрещя Ема.

ПТ събори клетката в ъгъла, обгърна ни с широките си лапи и обърна гръб на птицата. Последва ярко лумване и оглушителен трясък, но аз не почувствах болка — мечката бе поела силата на взрива. Освен ударната вълна, от която ушите ми заглъхнаха, а шапката от главата на Бентам отлетя надалече, последвана от обгарящ, но за щастие кратък горещ полъх, ние бяхме пощадени.

Докато напускахме тичешком стаята, от тавана се сипеха парчета боя и папагалска перушина. Бяхме невредими — с изключение на мечката, която застана на четири крака и ни показа гърба си, докато скимтеше мъчително. Козината ѝ бе почерняла и смъкната и когато Бентам видя тези ужасяващи последствия, той нададе гневен вик и я прегърна през врата.

Ним изтича да събуди Мама Прашец.

— Знаете ли какво означава това? — попита ни Ема. Цялата трепереше и се озърташе с изцъклени очи. Бях сигурен, че изглеждам по същия начин — като човек, оцелял след бомбен атентат.

— Сигурен съм, че не мис Перигрин ни е пратила този папагал — рекох.

— Очевидно…

— И Каул знае къде се намираме.

— И да не е знаел преди, вече знае. Птиците вестоносци са обучени да откриват адресантите дори когато подателят не знае точното им местонахождение.

— И определено означава, че е заловил Адисън — добавих със свито сърце.

— Да, но и нещо друго. Каул се страхува от нас. Инак не би си правил труда да ни убива.

— Може би — промърморих.

— Определено. А щом го е страх от нас, Джейкъб… — Тя ме погледна с присвити очи. — Това потвърждава, че има причина да се бои.

— Не е изплашен — възрази Бентам, който най-сетне бе вдигнал поглед от раната на ПТ. — Би трябвало, но не е. Целта на папагала не бе да ви убие, а да ви нарани. Изглежда, Джейкъб, брат ми иска да ви залови жив.

— Мен ли? Защо?

— Сещам се само за една причина. Вестта за представлението ви с гладния е стигнала до него и го е убедила, че сте специален чудат.

— Специален? В какъв смисъл?

— Вероятно смята, че може да сте последният ключ към Библиотеката на душите. Чудат, който може да вижда и да борави със съдините за души.

— Същото каза и Мама Прашец — прошепна Ема.

— Това е безумие — въздъхнах разколебан. — Но възможно ли е да е истина?

— Важното е в какво вярва той — изтъкна Бентам. — Това не променя нищо. Изпълнете замисления план, а после ние ще ви отведем — вас, имбрините и вашите приятели — колкото се може по-далече от моя брат и безумните му машинации. Ала трябва да побързаме: войниците на Джак скоро ще проследят взривения папагал до тази къща. Трябва да напуснете, преди да са се появили. — Той погледна джобния си часовник. — Като стана дума, почти шест часът е.

Готвехме се да тръгваме, когато дотичаха Мама Прашец и Рейналдо.

— Мама Прашец иска да ви даде нещо — съобщи Рейналдо и Мама Прашец ни подаде дребен предмет, увит в плат.

Бентам ги скастри, че сега не е моментът за раздаване на подаръци, но Рейналдо настоя.

— В случай, че попаднете в беда — обясни той и тикна предмета в ръката на Ема. — Отворете го.

Ема надзърна под грубия плат. Вътре имаше нещо, което приличаше на парче тебешир с две стави и изрисуван нокът.

Бледорозов пръст.

— Не биваше — рекох.

Рейналдо осъзна, че не разбираме.

— Това е пръст от Мама Прашец — поясни. — Натрошете го и го използвайте при нужда.

Ема го погледна с разширени очи и едва не изпусна пръста.

— Не мога да го приема — поклати глава. — Това е твърде много.

Мама Прашец се пресегна със здравата си ръка — беше по-малка от преди, а на мястото на откъснатия пръст имаше превръзка — и затвори ръката на Ема върху вързопа. Тя промърмори нещо и Рейналдо преведе:

— Вие двамата вероятно сте последната ни надежда. Бих ви дала цялата си ръка, ако можех да се разделя с нея.

— Не зная какво да кажа — въздъхнах. — Освен… благодарим ви.

— Използвайте го разумно — предупреди ни Рейналдо. — Да, ще ви трябва и това. — Той извади две противопрашни маски от задния си джоб и ги провеси пред мен. — Инак ще се приспите заедно с враговете си.

Благодарих му отново и взех маските. Мама Прашец ни се поклони и огромната ѝ рокля зашумоля.

— А сега наистина трябва да тръгваме — намеси се Бентам и ние оставихме ПТ на грижите на неговите лечители. Двете малки мечета, спасени от нас, също бяха дошли и се гушеха в огромната мечка.

Върнахме се на горния етаж, в коридора с примките. За миг, когато осъзнах къде се намирам — на малка площадка между осемдесет и седем свята и безкрайните връзки между тях, разклонени като неврони, — ми се зави свят. Готвехме се да влезем през една от тези врати и вероятно никога да не се върнем. Усещах, че старият и новият Джейкъб се борят с това, заливаха ме последователни вълни на ужас и възбуда.

Бентам говореше и пристъпваше чевръсто, като се подпираше на бастунчето. Обясняваше ни коя врата да използваме и къде да намираме врати във вратите, за да се прехвърлим в примката на Каул, и как да се измъкнем от нея в Панпримтиконовата машина в крепостта на брат му. Всичко това бе много сложно, но Бентам ни успокои, че пътят е кратък и белязан със знаци. За да се подсигури, че няма да се изгубим, обеща да ни даде своя помощник. Вече го беше повикал и мъжът стоеше мрачно до нас, изчаквайки мълчаливо да се сбогуваме.

Бентам ни подаде ръка.

— Довиждане, успех и ви благодаря — рече.

— Още е рано за благодарности — предупреди го Ема.

Помощникът отвори една от вратите и остана да ни чака три нея.

— Доведете сестра ми — заръча ни Бентам. — И когато намерите онези, които я държат… — Той вдигна ръка и стисна толкова силно юмрук, че ръкавицата изпука по шевовете. — Не се съобразявайте с чувствата им.

— Няма — обещах.

И ние прекрачихме прага.

Седма глава

Последвахме помощника на Бентам в стаята, минахме покрай старинните мебели и през липсващата четвърта стена и се озовахме в гъста вечнозелена гора. Беше пладне, в края на зимата или началото на пролетта, въздухът бе мразовит и миришеше на изгоряло дърво. Поехме по добре отъпкана пътека и единственият звук, освен шума от стъпките ни, бе песента на птиците и ниският, но усилващ се рев на падаща вода. Помощникът на Бентам не беше особено разговорлив, но ние нямахме нищо против, тъй като напрежението потискаше всякакво желание за празни приказки.

Прекосихме гората и се озовахме на черен път, който се виеше край планински склон. Пред нас се разгъна негостоприемен пейзаж със сиви скали и петна от сняг. В далечината черна линия бележеше началото на борова гора. Продължихме тичешком, но с умерена крачка, за да си запазим силите. След няколко минути заобиколихме склона и се озовахме пред бучащ водопад.

Тук видяхме и един от знаците, които Бентам ни бе обещал. „НАТАТЪК“ — пишеше върху него, ясно като ден.

— Къде се намираме? — попита Ема.

— В Аржентина — отвърна помощникът.

Следвайки знака, поехме по пътека, която постепенно обрасна с храсти и дръвчета. Запровирахме се през сгъстяващата се растителност, докато тътнежът на водопада бързо утихваше. Пътеката завърши при малко поточе. Поехме покрай брега му в продължение на няколкостотин крачки и там потокът навлезе в сводест отвор в склона, скрит от папрати и мъх. Асистентът коленичи на брега, разтвори завесата от листа — и застина.

— Какво има? — прошепнах.

Той извади пистолет от колана си и стреля три пъти в отвора. Чухме смразяващ кръвта вик, после през отвора се изтърколи някакво животно и тупна в потока.

— Какво беше това? — попитах отново, загледан в животното. Виждах само козина и нокти.

— Не знам — отвърна помощникът. — Но ви дебнеше вътре. Не бях виждал подобно същество — издуто туловище, остри и дълги зъби, огромни изпъкнали очи и дори те бяха покрити с козина. Зачудих се дали Каул го е оставил тук — което означаваше, че е разгадал плана на брат си и е заложил капани на всички тайни пътеки, водещи към неговия Панпримтикон.

Потокът отнесе трупа надолу.

— Бентам каза, че нямал оръжия — подхвърли Ема, загледана в помощника.

— Няма — потвърди той. — Пистолетът е мой.

Ема го изгледа втренчено.

— Ще може ли да ни го заемете?

— Не. — Мъжът прибра оръжието и посочи пещерата. — Минете оттук. Продължете обратно до мястото, откъдето дойдохме. И там ще намерите гадините.

— А вие къде ще бъдете?

Той седна на снега.

— Тук.

Погледнах Ема, тя погледна към мен — и двамата се опитвахме да прикрием колко безпомощни се чувстваме. Мъчехме се да вдигнем стоманени щитове около сърцата си. За онова, което ни предстоеше да видим. Да направим. Или да направят с нас.

Спуснах се в потока и помогнах на Ема да ме последва. Водата бе смразяващо студена. Наведох се, надзърнах в пещерата и видях светлина в далечния край. Поредната смяна — от мрак към светлина, псевдораждане.

Поне засега вътре нямаше повече зъбести твари и аз зашляпах във водата. Нивото на потока бързо се покачваше и скоро стигна до кръста ми. Чух Ема да пъшка зад мен, протегнах се и се хванах за една издатина на стената.

Да се потопиш в студена и бързотечаща вода е като да те пронижат едновременно хиляди игли. Ала болката има подтикващ ефект и аз задращих с крака по дъното, бързайки през каменния тунел, през хлъзгавите остри скали и надвисналите сталактити, като на моменти се давех във вода, достигаща до брадичката ми. Но съвсем скоро излязох навън и се обърнах да помогна на Ема.

Изскочихме от леденостудения поток и се озърнахме. Мястото бе досущ като онова от другата страна, само дето помощникът отсъстваше, липсваха и гилзите върху снега и нашите стъпки. Сякаш бяхме прекрачили през огледало в отражение на нашия свят, без няколко дребни подробности.

— Посинял си — рече угрижено Ема, дръпна ме да се покатеря на брега и ме притисна. Усетих как ме облива топлината ѝ, как се възвръща усетът във вкочанените ми крайници.

Тръгнахме, връщайки се по пътя, по който бяхме дошли, и следвахме всеки завой и извивка. Проправихме си път през шубраците, подминахме водопада — всичко си беше същото, като се изключи табелката, която Бентам беше поставил. Тук я нямаше. Тази примка не беше негова.

Отново стигнахме малката горичка. Притичвайки между дърветата и използвайки ги за прикритие, излязохме на мястото, където пътят свършваше, за да премине в под на стая, чийто вход бе скрит зад гъсто засадени борчета. Но тази стая бе различна от познатата ни при Бентам. Тя бе аскетично обзаведена — нямаше мебели, нито украсени тапети, а подът и стените бяха от гол бетон. Прекрачихме вътре и се заозъртахме в сумрака за врата, плъзгайки длани по неравната повърхност, докато аз напипах извивката на малка, вдлъбната дръжка.

Опряхме уши на вратата, ослушвайки се за гласове и стъпки. Долових само далечно ехо.

Бавно, внимателно отворих вратата на няколко сантиметра. Пъхнах глава в процепа и се озърнах. Коридорът тук бе по-широк, извит и каменен, чист като в болница и ярко осветен, с многобройни високи правоъгълни врати като портали на гробници, които се губеха зад завоя.

Това беше кулата на гадините. Бяхме успели да се промъкнем в леговището на врага.

* * *

Чух приближаващи се стъпки. Дръпнах глава и се притаих. Нямаше време да затворя вратата.

През цепнатината видях светло петно, докато човекът минаваше отвън. Вървеше забързано, беше облечен с бяла престилка и бе навел глава, зачетен в документа, който носеше.

Не ме забеляза.

Изчаках стъпките му да утихнат и се подадох в коридора. Ема ме последва и затвори вратата зад нас.

Наляво или надясно? Вляво подът се издигаше нагоре, вдясно се спускаше. Според Бентам ние бяхме в кулата на Каул, но пленниците не бяха тук. Трябваше да ги открием и измъкнем. Значи надолу. Надолу и надясно.

Поехме надясно, притискайки се към вътрешната стена, докато се спускахме спираловидно. Гумените подметки на обувките ми поскърцваха. Не бях забелязал звука досега, ала коридорът го увеличаваше до заплашителни размери и при всяка стъпка неволно се присвивах.

Повървяхме известно време, сетне Ема настръхна и протегна ръка да ме спре.

Ослушахме се. Сега, когато шумът от стъпките ни бе утихнал, чувахме другите. Те бяха пред нас и доста близо. Изтичахме до най-близката врата. Тя се отвори с лекота. Шмугнахме се вътре, затворихме и опряхме гърбове на нея.

Стаята, в която се озовахме, беше овална — стените се сливаха с тавана. Намирахме се в огромна отточна тръба, широка трийсет стъпки и все още в строеж — и не бяхме сами. Там, където тръбата свършваше и преминаваше в дъждовен ден, върху напречно скеле седяха десетина души и ни гледаха изумено. Бяхме прекъснали обедната им почивка.

— Ей! Как се озовахте тук? — провикна се един от тях.

— Това са деца — рече друг. — Ей хлапаци, това не е детска площадка!

Бяха американци и изглежда, не знаеха какво да мислят за нас. Не смеехме да им отговорим, от страх да не ни чуят гадините в коридора зад нас и аз се боях, че виковете на работниците също могат да ги привлекат.

— У теб ли е пръстчето? — прошепнах на Ема. — Май моментът е подходящ да го изпробваме.

Подадохме им пръста. С което искам да кажа, че нахлузихме противопрашните маски (мокри от водата на потока, но все още функциониращи), Ема отчупи от крайчето на пръста и ние приближихме мъжете в тунела с намерение да ги посипем с прашец. Отпърво Ема се опита да го издуха от дланта си, но облакът се завъртя около нас и усетих, че кожата на лицето ми изтръпва. Тогава се помъчихме да го хвърлим, което също не се получи. Явно прашецът не беше подходящ за нападателно оръжие. По това време работниците вече започваха да губят търпение и един от тях скочи от скелето, за да ни пропъди със сила. Ема прибра пръста и запали огън върху ръката си — чу се едно пуф, когато огънят разпали облака от прах във въздуха и го превърна в белезникав дим.

— Бря! — възкликна мъжът, закашля се и се свлече мигновено на пода и заспа. Когато неколцина от другарите му изтичаха да му помогнат, те също се оказаха жертви на приспивателния дим и се наредиха до него.

Изплашени и разгневени, останалите работници взеха да викат по нас. Изтичахме до вратата преди положението да се влоши още. Проверих дали теренът е чист и се измъкнахме в коридора.

Когато затворих вратата зад нас, гласовете на работниците бяха приглушени напълно, сякаш вратата не само ги бе изолирала, но и изключила.

Продължихме още малко, после спряхме и се ослушахме за стъпки, затичахме се, пак спряхме и се ослушахме, спускайки се спираловидно надолу в кулата на чести пориви от движение и тишина. На два пъти чувахме да идват хора и се криехме зад вратите. В едното помещение въздухът бе горещ и влажен и се чуваха крясъци на маймуни, а второто водеше към кирпичена стая, отвъд която се виждаха камениста земя и високи планини.

Подът се изравни и коридорът се изправи. След последната извивка стигнахме двойни врати, под които се процеждаше дневна светлина.

— Не трябва ли да има и охрана? — попитах обезпокоено.

Ема сви рамене и кимна към вратите, които, изглежда, бяха единственият изход от кулата. Готвех се да ги побутна, когато чух гласове от другата страна. Мъж разказваше виц. Долавях само боботещия му глас, не думите, но определено бе анекдот, защото, когато свърши, избухна смях.

— Ето ти и охраната — посочи Ема като келнер, поднасящ последното ястие.

Можехме или да чакаме, докато си тръгнат, или да отворим вратата и да се опитаме да се разправим с тях. Втората възможност бе по-бърза и дръзка, затова повиках новия Джейкъб и му казах, че ще отворим внезапно вратите и ще се бием, но ако обича, да не обсъжда идеята със стария Джейкъб, който ще започне да хленчи и да се съпротивлява. Ала докато приключа с тази вътрешна дискусия, Ема вече се бе захванала.

Тя отвори бързо и безшумно двойните врати. Зад тях се показаха, подредени в редица, гърбовете на петима облечени с униформи гадини, въоръжени със съвременни пистолети, прибрани в кобурите. Стояха нехайно, загледани в противоположната на нас посока. Никой от петимата не усети, че вратата се е отворила. Напред имаше двор, заобиколен от ниски постройки, приличаха на казармени помещения, а в далечината се издигаше крепостната стена. Посочих джоба на Ема, където държахме пръста на Мама Прашец, и оформих с устни думата „приспивам“, намеквайки, че може да опитаме да обезвредим петимата часовои по този начин, след което да ги скрием в крепостта. Тя ме разбра, прикри се зад полуотворената врата и извади пръста. Аз пък посегнах към противопрашните маски, които бях окачил на моя колан.

И в този момент над стената прелетя някаква пламтяща маса, описа грациозна дъга във въздуха и тупна насред площада, разпръсквайки огнени топки във всички посоки. Сега вече вниманието на пазачите бе приковано към площада. Двама от тях изтичаха на двора, за да видят какво става, и докато се навъртаха около обгорилото място, над стената прелетя още едно огнено кълбо и повали единия. Той се просна в прахоляка с горящи дрехи. (Съдейки по неприятната миризма, която полъхваше от пламъците, веществото бе смес от бензин и фекални маси.)

Останалите пазачи хукнаха да го спасяват. Зави пронизителна аларма. След броени секунди от сградите наизлизаха гадини и се втурнаха към стената. Атаката на Шарън — благословен да е — бе започнала тъкмо навреме. Ако имахме късмет, щеше да ни осигури възможност да претърсим околността незабелязано — поне за няколко минути. Едва ли на гадините щеше да им е нужно повече време, за да отблъснат тълпа въоръжени с катапулти амброзависими.

Огледахме бързо двора. От трите страни бе затворен с бараки, почти еднакви на външен вид. Нямаше указателни табели, нито неонови знаци, сочещи мястото, където държат имбрините. Трябваше да ги открием сами колкото се може по-скоро и за това ни бе необходима само доста голяма доза късмет.

Трима от пазачите бяха изтичали при стените, останалите двама се бяха навели над поваления им другар. Те го претърколиха в прахта, обърнати с гръб към нас.

Избрахме една от сградите напосоки — тази, която бе вляво — и изтичахме при вратата. Вътре имаше голямо помещение, натъпкано със стари дрехи. Докато тичахме по пътеката, виждахме редове от дрехи от всички времена и култури, прилежно подредени и надписани. Вероятно това беше гардероб за всяка примка, в която гадините бяха прониквали. Зачудих се дали вълнената жилетка, която доктор Голън носеше неизменно, не виси някъде в това помещение.

Ала нашите приятели не бяха тук, нито имбрините, затова отидохме в отсрещния край на сградата, търсейки възможност да се прехвърлим в следващата, без да излизаме на двора.

Нямаше. Налагаше се да рискуваме и да излезем навън.

Спряхме до вратата и надзърнахме през процепа. Видяхме да притичва един пазач и когато след него теренът се очисти, се измъкнахме бързо.

Около нас продължаваха да се сипят всякакви предмети. След като бяха изчерпали огнените снаряди, войниците на Шарън засипваха крепостта с каквото им попадне — тухли, боклуци, трупове на дребни животни. Един от снарядите не спираше да крещи и ругае, докато летеше към земята, и когато тупна и се претърколи в прахта, открих, че това е сбръчкана глава от моста. Ако сърцето ми не лумкаше така учестено, сигурно щях да избухна в смях.

Прекосихме тичешком двора към следващата барака. Вратата ѝ изглеждаше обещаваща — беше масивна и метална и сигурно щеше да е охранявана, ако не беше суматохата около атаката. Без съмнение вътре държаха нещо важно.

Отворихме я и се промъкнахме в боядисана в бяло лаборатория, в която миришеше на химикали. Погледът ми бе привлечен от голям шкаф с подредени в него лъщящи хирургически инструменти и аз неволно потръпнах. Зад стените се чуваше ниско и неспирно бръмчене, като от боботещи машини и от още нещо…

— Чу ли това? — попита Ема, ослушвайки се напрегнато.

Кимнах. Несекващ, ломотещ звук, определено с човешки произход. Някой се смееше.

Спогледахме се слисано. Ема ми подаде пръста на Мама Прашец, запали пламък върху дланта си и ние си сложихме маските. Мислехме, че сме готови за всичко, ала всъщност нямахме представа за къщата на ужасите, която ни очакваше оттатък.

Продължихме през помещения, които не бих искал да описвам, тъй като едничкото ми желание е да ги изтрия от паметта си. Всяко едно бе по-кошмарно от предишното. Първото бе малка операционна и масата бе оборудвана с ремъци за връзване. Покрай стената имаше порцеланови буркани, чакащи в готовност да поберат всякакви телесни течности. В следващото, вероятно експериментална лаборатория, видяхме миниатюрни черепи и кости, свързани с електрическа верига и измервателни уреди. По стените бяха налепени фотографии, документиращи провежданите тук опити върху животни. Разтреперихме се, а дори не знаехме, че най-лошото предстои.

В следващата стая експериментът всъщност продължаваше и в момента. Изненадахме две сестри и доктор, извършващи някаква противна манипулация върху малко дете. Бяха завързали момчето между две маси, подът бе застлан с вестници, за да не се цапа от отделените течности. Една от сестрите го държеше за краката, а докторът бе стиснал главата му и гледаше с втренчено безразличие в очите му.

Те се обърнаха и ни погледнаха — видяха противопрашни маски и пламтящата ръка на Ема — и тутакси нададоха викове за помощ, но нямаше кой да ги чуе. Докторът изтича до една масичка, върху която бяха подредени всякакви остри и режещи инструменти, но Ема го изпревари и след кратко сборичкване той се предаде. Притиснахме тримата в ъгъла и настояхме да ни съобщят къде се държат пленниците. Отказаха да проговорят и думичка, затова издухах прашец в лицата им и те се свлякоха на пода.

Детето бе замаяно, но видимо не бе пострадало. Ала в отговор на забързаните ни въпроси — добре ли си, има ли и други, къде са — само хленчеше безпомощно. Решихме, че ще е най-добре да го скрием някъде. Увихме го в един чаршаф, пренесохме го в малък килер и му обещахме, че ще се върнем за него. Обещание, което само можех да се надявам, че ще изпълня.

Следващото помещение бе широко и просторно като болнично отделение. Двайсетина легла бяха приковани с вериги за стените и в тях лежаха завързани чудати — деца и възрастни. Никои от тях не изглеждаше да е в съзнание. В петите им бяха забити игли и през дълги извити тръбички специално поставени торби се пълнеха с черна течност.

— Източват ги — рече с разтреперан глас Ема. — Източват им душите.

Не смеех да ги поглеждам в лицата, ала нямахме избор.

— Кой е тук, кой е тук, кои сте вие — мърморех сподавено, докато тичахме от легло на легло.

Надявах се — засрамено, — че никой от тези бедни създания няма да е мой приятел. Имаше неколцина, които познахме. Ме лина, телекинетичката. Братята с бледи лица, Джоел-и-Питър, разделени, за да не могат да задействат някой разрушителен взрив. Лицата им бяха изкривени, мускулите — напрегнати, ръцете свити в пестници, ала те спяха сякаш в плен на ужасяващи кошмари.

— Божичко — промълви Ема. — Те още се съпротивляват.

— Да им помогнем тогава — предложих и мигом пристъпих към леглото на Мелина и измъкнах иглата от крака ѝ. От раната се търкулна малка черна капка. След миг лицето ѝ се отпусна.

— Здравейте — произнесе глас от другия край на стаята.

Завъртяхме се стреснато. В ъгъла седеше мъж с окови на краката. Беше се свил на топка и се клатушкаше, смееше се, без да се усмихва, а очите му бяха като късчета черен лед.

Тъкмо неговият налудничав смях бяхме чули през стените на стаята.

— Къде държат останалите? — попита Ема, като коленичи пред него.

— Че те всички са тук! — отвърна мъжът.

— Не, другите — рекох. — Трябва да има още.

Той се разсмя отново и с дъха му излязоха дребни заскрежени капчици — което бе странно, тъй като в стаята не бе студено.

— Стоите върху тях — съобщи мъжът.

— Говорете по-ясно! — викнах му аз, изгубил търпение. — Нямаме време за празни приказки!

— Моля ви — намеси се Ема. — Ние сме чудати. Дойдохме да ви помогнем, но първо трябва да открием имбрините. В коя стая ги държат?

Той повтори много бавно:

— Вие… стоите… върху… тях. — С всяка дума към лицата ни полъхваше леден вятър.

Тъкмо когато се готвех да го сграбча и разтърся, мъжът вдигна ръка и посочи нещо зад нас. Обърнах се и видях в ъгъла, скрита между плочките на пода, метална дръжка и очертанията на капак.

Върху тях. Буквално.

Наведох се, дръпнах дръжката и повдигнах капака. Отдолу се показаха спираловидни стоманени стъпала, губещи се в мрака.

— Как може да сме сигурни, че ни казвате истината? — попита Ема.

— Няма как — отвърна мъжът, което беше самата истина.

— Нека все пак опитаме — предложих. В края на краищата не ни оставаше нищо друго — или това, или да си вървим.

Ема ме погледна колебливо, очите ѝ се стрелкаха между леглата с чудати и отвора под нас. Знаех какво си мисли, но дори не го каза — нямахме време да изтичаме при леглата и да откачим всички. Ще трябва да се върнем по-късно за тях. Надявах се само, че ще има за кого да се върнем.

* * *

Ема се промуши през отвора в пода и заслиза бавно по стълбите. Преди да я последвам, улових погледа на лудия мъж и опрях пръст на устните си. Той се ухили и повтори жеста ми. Надявах се, че ме е разбрал. Пазачите скоро щяха да бъдат тук и ако си държеше устата затворена, може би нямаше да ни последват в подземието. Спуснах се по стълбата и затвори капака над нас.

Двамата с Ема стояхме приведени в горния край на тесен цилиндър, в който се виеше стълбата, и надзъртахме в мрака по нас. Трябваше да изминат няколко минути преди зрението ни да привикне с промяната, и тогава тя ме улови за ръката и прошепна в ухото ми:

— Долу има килии.

Посочи с ръка. От мрака постепенно изплуваха решетките на затворнически килии.

Заспускахме се предпазливо. Картината се разкриваше бавно пред нас — бяхме в края на дълъг подземен коридор с килии о двете страни и макар че не можех да видя кого държат вътре изпълни ме надежда. Това е. Мястото, което се надявах да открием.

Изведнъж от коридора долетя тропот на тежки обувки. По жилите ми нахлу адреналин. Патрулиращ войник с пушка на рамо и пистолет на кръста. Още не ни беше видял, но всеки момент това щеше да стане. Бяхме твърде далече от люка, за да избягаме, и също толкова далече от земята, за да скочим и да се скрием зад стълбата.

Войникът приближаваше. Беше на двайсет крачки от нас. После на петнайсет. Трябваше да направим нещо.

И аз го направих.

Изправих се и заслизах по стълбата. Той ме забеляза веднага разбира се, но аз заговорих, преди да може да ме разгледа добре.

— Не чу ли алармата? — попитах с висок заповеднически глас — Защо не си навън да защитаваш стените?

Докато осъзнае, че не съм някой, от когото да приема заповеди, вече бях стигнал пода, а докато понечи да свали пушката бях преполовил разстоянието между нас и летях към него приведен като щурмуващ футболен нападател. Блъснах го с рамо в мига, когато натисна спусъка. Пушката гръмна и куршумът рикошира зад мен. Проснахме се на пода. Допуснах грешка, защото се опитах едновременно да му попреча да натисне повторно спусъка и да извадя пръста — който бе напъхан дълбоко в джоба ми. Не успях да се справя и с двете задачи и той ме отметна от себе си и се изправи. Сигурен съм, че това щеше да е краят ми, ако не беше видял Ема да тича към него с пламнали ръце и не се бе обърнал да стреля в нея.

Той се завъртя рязко и натисна спусъка, ала не беше се при — целил добре и куршумът отлетя към тавана. Реших, че това е възможността, която чакам, скочих и отново се хвърлих върху него. Препънах го, двамата тупнахме на пода и гърбът му се блъсна в една от решетките. Удари ме — силно, с лакът в лицето, — аз се завъртях и паднах. Сетне отново вдигна пушката, за да ме застреля, но този път нито Ема, нито аз бяхме достатъчно близо до него, за да го спрем.

Внезапно от мрака се показаха две месести ръце и сграбчиха пазача за косата. Главата му се изви рязко назад и се блъсна със звънтене в решетките.

Войникът увисна неподвижно и се свлече на пода. От сумрака на клетката изплува лицето на Бронуин, бе се притиснала засмяна към решетките.

— Мистър Джейкъб! Мис Ема!

Никога досега не се бях радвал толкова да видя свой събрат чудат. Големите ѝ добри очи, волевата брадичка, рядката кестенява коса — това беше Бронуин! Протегнахме ръце през решетките и я прегърнахме, доколкото можахме. Бяхме толкова развълнувани и облекчени, че само повтаряхме: „Бронуин, Бронуин“ и „Наистина ли си ти?“.

— А това вие ли сте, мис? — възкликна на свой ред в почуда Бронуин. — Молихме се и се надявахме, но аз толкова се страхувах, че гадините са ви…

Бронуин ни притискаше толкова силно към решетките, та си помислих, че ще се пръсна. Решетките бяха дебели колкото човешка ръка и изработени от нещо по-яко от желязо, та затова — дадох си сметка — Бронуин не бе успяла да избяга.

— Не… мога да… дишам… — простена Ема. Бронуин се извини и я пусна.

Сега, когато вече можех да я разгледам на спокойствие, забелязах, че има синина на скулата и тъмно петно, вероятно от кръв, върху блузката.

— Какво са ти сторили? — попитах.

— Нищо сериозно — успокои ме тя, — макар че имаше заплахи.

— А другите? — Ема се огледа изплашено. — Къде са другите?

— Тук! — чу се глас от дъното на коридора. — Насам! — добави още един.

Огледахме се и ги видяхме — притиснати към решетките, лицата на нашите приятели. Тук бяха всички — Хорас и Инок, Хю и Клеър, Олив, увиснала под тавана на нейната килия. Всички живи и здрави, освен бедната Фиона — бяхме я изгубили, когато бе паднала от скалата в менажерията на мис Рен. Но да скърбил за нея сега бе лукс, който не можехме да си позволим.

— О, слава на птиците, на тези чудодейни, проклети птици! — извика Ема, изтича и улови Олив за ръчичката. — Не можете да си представите колко се безпокояхме за вас!

— Не и наполовина толкова, колкото ние за вас! — обади се Хк от дъното на коридора.

— Казах им, че ще дойдете да ни спасите! — избъбри през сълзи Олив. — Повтарях им и пак им повтарях, но Инок все ме укоряваше, че съм глупачка да си мисля, че…

— Няма значение, важното е, че сега са тук! — прекъсна я Инок. — Защо се забавихте толкова?

— И как, в името на Перплексус, изобщо ни намерихте? — попита Милърд. Той бе единственият, когото гадините си бяха направили труда да облекат в затворнически дрехи — раиран комбинезон, благодарение на който се различаваше по-лесно.

— Всичко ще ви разкажем — отвърна Ема, — но трябва да намерим имбрините и да ви измъкнем от това място!

— Те са надолу по коридора! — посочи Хю. — Зад голямата врата!

В дъното имаше масивна метална врата. Беше дебела като врата на банков сейф, което значеше, че ще може да удържи и гладен.

— Ще ви трябва ключ — рече Бронуин и посочи връзката на пояса на проснатия в несвяст пазач. — Големият златен е. Следях ги какво правят!

Изтичах при пазача и дръпнах връзката с ключове. После се изправих, стрелкайки нерешителен поглед между килиите и Ема.

— Хайде, по-бързо ни пуснете! — провикна се Инок.

— Кой ключ за кого е? — попитах. На връзката имаше десетина ключа, еднакви, с изключение на златния.

— О, не! — Лицето на Ема посърна.

Скоро щяха да се появят още пазачи, а отключването на килиите щеше да ни забави. Ето защо изтичахме в дъното на коридора, отключихме масивната врата и дадохме връзката на Хю, чиято килия бе най-близо.

— Освободи се, после и останалите! — рекох.

— И ни чакайте тук да се върнем за вас — нареди Ема.

— Как ли пък не! — нацупи се Хю. — Идваме с вас!

Нямаше време за пререкания — пък и изпитах облекчение, като чух думите му. След всички тези дни, през които трябваше да се борим сами, нямах нищо против едно солидно подкрепление.

Двамата с Ема издърпахме масивната врата, хвърлихме последен поглед на нашите приятели и влязохме вътре.

* * *

От другата страна имаше дълга правоъгълна стая с модерна мебелировка, озарена от зеленикави луминесцентни лампи. Приличаше на офис, но аз не бях готов да се подлъжа. Стените бяха облицовани със звукоизолиращи панели. Вратата бе достатъчно дебела да издържи ядрен взрив. Това не беше офис.

Чухме някой да шуми в далечния край на помещението, но беше скрит зад високите шкафове. Докоснах Ема по ръката и ѝ дадох знак да вървим нататък. Поехме безшумно, надявайки се да изненадаме този, който се спотайваше там.

Погледът ми улови белезникавото петно на бяла престилка, сетне плешива глава. Това определено не беше имбрин. Дали са чули отварянето на вратата? Не, не бяха и почти веднага раз брах защо — слушаха музика. Женски глас изпълняваше нежна, тиха рок балада — доста стара, бях я чувал, но не можех да си спомня името. Беше толкова странно и нереално да звучи тук.

Промъквахме се нататък под прикритието на песента покрай бюра, отрупани с документи и карти. Един прикачен за стената шкаф съдържаше стотици колби и стъкленици, пълни с черна течност, сред която проблясваха сребристи късчета. Позабавих крачка и видях, че всяка стъкленица е надписана, върху етикетите бяха имената на жертвите, чиито души се съхраняваха вътре.

Надзърнахме иззад един висок шкаф и видяхме мъжа с престилка да седи с гръб към нас пред още едно отрупано с документация бюро. Пейзажът около него бе като изложба на ужасите, посветена на анатомията. Одрана човешка ръка с извадени на показ мускули. Гръбначен стълб, висящ като трофей на стената. Няколко изсушени органа, разпръснати подобно на пъзел по бюрото. Мъжът пишеше нещо и кимаше с глава в такт с песента — песен за любов и за чудеса.

Прекосихме откритата площ и го приближихме. Спомних си кога за последен път бях чувал тази песен — бях на зъболекар, който ровеше във венците ми с метална сонда.

„Ти превръщаш любовта в забава.“

Вече бяхме на няколко крачки от него. Ема протегна ръка, готова да я разпали. Но тъкмо преди да стигнем, мъжът ни заговори:

— Здравейте. Очаквах ви.

Нисък и мазен гласец, който никога нямаше да забравя. Каул.

На дланта на Ема лумна ярък пламък.

— Кажи ни къде са имбрините и може и да ти пощадя живота!

Мъжът се стресна и се завъртя със стола. Това, което видяхме, накара и нас да се стреснем — лицето под изцъклените му очи бе разпадаща се плът. Този човек не беше Каул — дори не беше гадина — и със сигурност не той ни бе заговорил. Устните му бяха слепнали. В ръцете си държеше метален молив и малко дистанционно. На престилката му имаше табелка:

„Уорън“.

— Божичко, нали няма да сторите нищо лошо на стария Уорън? — попита гласът на Каул, идващ от същото място, откъдето и музиката — високоговорител на стената. — Макар че това едва ли има значение. Той е само един стажант.

Уорън се свлече на стола, втренчил изплашен поглед в пламъка на Ема.

— Къде се криеш? — извика Ема и завъртя глава.

— Това също няма значение! — отвърна Каул. — По-важното е, че дойдохте да ме навестите. Толкова се радвам! Много по-лесно е, отколкото да ви преследвам!

— След нас идва цяла армия чудати! — излъга Ема. — Тълпата пред портите ви е само острието на атаката. Кажи ни къде са имбрините и може би ще се споразумеем да се разделим с мир!

— Армия! — повтори Каул през смях. — В Лондон не са останали достатъчно боеспособни чудати за пожарна команда, камо ли за армия. Колкото до вашите жалки имбрини, спестете си празните заплахи — с радост ще ви покажа къде са. Уорън, ще им окажеш ли честа?

Уорън натисна едно копче на дистанционното и стената до нас се отмести с шумно стържене. Отзад имаше втора стена от дебело стъкло, а отвъд нея просторно помещение, тънещо в сянка.

Притиснахме лица към стъклото и засенчихме с длани очи те си, за да виждаме. Постепенно пред нас се показа нещо като занемарено мазе с разхвърляни стари мебели, дебели завеси и човешки фигури, застинали в странни пози, много от които, подобно на резервните чаркове на бюрото на Уорън, бяха одрани.

„Божичко, какво са направили с тях…“

Погледът ми се стрелкаше из стаята, сърцето ми биеше лудо.

— Това е мис Гласбил! — извика Ема и тогава аз също я видях. Седеше на кресло малко встрани от нас, преметнала крак върху крак, с безизразно лице и симетрично спуснати плитки. Затропахме по стъклото и я викахме, но тя продължаваше да седи неподвижно и да гледа втренчено.

— Какво сте ѝ сторили? — извиках. — Защо не реагира?

— Взехме малко от душата ѝ — отвърна Каул. — Но умът винаги страда от това.

— Копелета мръсни! — кресна Ема и удари с юмрук стъклото. Уорън се дръпна със стола в ъгъла. — Злобни, омразни страхливци…

— Я се успокойте! — тросна се Каул. — Взех ѝ съвсем мъничко, а останалите ваши любими бавачки са в чудесно здраве, макар и не в присъствие на духа.

Светлините в помещението трепнаха и блеснаха ярко. Изведнъж стана ясно, че фигурите зад стъклото са само манекени — или анатомични модели, нагласени като статуи, с извадени на показ мускули и сухожилия. Но сред тях, завързани, със запушени усти, приковани за столове и стълбове, дърпащи се и мигащи с очи на ярката светлина, имаше истински хора. Жени. Осем, десет — нямах време да ги преброя, — повечето възрастни, разчорлени и измъчени, но с достойна осанка.

Нашите имбрини.

— Джейкъб, това са те! — извика Ема. — Виждаш ли някъде мис…

Светлината угасна, преди да успеем да различим мис Перигрин и пред очите ми заплуваха тъмни петна.

— И тя е там — увери ни Каул. — Любимата ви птичка, незаменима болногледачка…

— И твоя сестра! — прекъснах го с надеждата да пробудя у него поне малко човещина.

— Не бих искал да я убивам — рече той. — И няма да го направя — стига да ми дадете онова, което ми е нужно.

— И какво е то? — попитах и се дръпнах от стъклото.

— Не е много — отвърна небрежно той. — Само частица от твоята душа.

— Какво! — подскочи Ема.

Аз се разсмях.

— Чакайте, чакайте, изслушайте ме! — продължи Каул. — Дори не искам цялата. Не повече от една капчица. Да, за известно време ще си като упоен, но след няколко дни ще се възстановиш напълно.

— Искаш душата ми, защото вярваш, че ще ти помогне да използваш библиотеката. И да събереш цялата власт.

— Виждам, че си разговарял с брат ми — каза Каул. — Хубаво ще е да знаеш — почти съм го постигнал вече. След цял един живот на търсения най-сетне открих Абатон и имбрините — тази идеална комбинация от имбрини — ми отключиха вратата. За съжаление, едва тогава научих, че ще ми е нужен още един компонент. Чудат с много особен талант, какъвто не се среща често в наши дни. Вече бях изгубил надежда да открия подобен субект, когато си дадох сметка, че на описанието отговаря внукът на един далечен познат и че тези имбрини, които вече бяха безполезни, можеха да станат примамка. И ето че се получи! Това ако не е съдба, момчето ми. Двамата с теб ще влезем заедно в аналите на чудатата история!

— Никъде няма да влизаме заедно — троснах се. — Ако получиш дори малко властчица, ще превърнеш този свят в истински ад!

— Явно не ме разбра правилно — продължи невъзмутимо той.

— Нищо чудно, случва се с повечето хора. Да, трябваше да превърна този свят в ад заради онези, които се изправяха на пътя ми, но сега, когато почти съм постигнал целта си, съм готов да бъда великодушен. Благороден. Опрощаващ.

Мелодията, която продължаваше да бъде фон на гласа на Каул, бе преминала в инструментална част, в синхрон с ужасните мисли, витаещи из главата ми. Неволно потреперих.

— Най-сетне ще заживеем в мир и хармония — произнесе той със спокоен и уверен глас, — и аз ще съм вашият бог и крал. Говорим за великото наследство на чудатия свят. Не ни е предначертано да съществуваме така — разпръснати и безсилни. Управлявани от жени. Когато аз взема властта, никой вече няма да се крие. Ще сложим край на това жалко треперене под полите на имбрините! Нашето законно място е начело на човешката цивилизация! Ние ще управляваме света и народите в него. Най-сетне ще вземем каквото ни принадлежи!

— Ако мислиш, че сме готови да участваме по какъвто и да било начин в това — заяви Ема, — значи ти хлопа дъската!

— Не съм и очаквал нищо повече от теб, момиче — рече Каул.

— Ти си типичното отгледано от имбрините дете — без амбиции, без чувството за предопределеност. Замълчи, когато говоря с друг мъж.

Лицето на Ема почервеня, както и пръстите на ръцете ѝ.

— Хайде, приключвай — подканих го аз, защото пазачите вероятно вече идваха, а моите приятели все още се бореха с ключалките.

— Ето какво е предложението ми — поде Каул. — Позволи на специалистите ми да извършат с теб една дребна манипулация и когато получа каквото искам, ще пусна на свобода теб и приятелите ти, както и имбрините. И без това те вече не представляват заплаха за мен.

— А ако откажа?

— Ако не ми позволиш доброволно да взема част от душата ти, тогава ще го сторят моите гладни — но ще е доста болезнено. Не са прочути с добрите си маниери и когато приключат с теб, предполагам, че ще съм безсилен да им попреча да се захванат и с имбрините. Така че, както виждаш, и в двата случая получавам каквото искам.

— Няма да стане — заяви Ема.

— Да не би да намекваш за дребния фокус на момчето? Чух, че успял да контролира един гладен, но какво ще кажеш за двама едновременно? Или трима, или пет?

— Колкото си поискам — свих рамене, опитвайки се да прозвуча уверено.

— Ще ми бъде интересно да го видя — засмя се Каул. — Да приема ли това за вашия отговор в такъв случай?

— Приеми го както си искаш — отвърнах. — Няма да ти помагам.

— О, добре — рече Каул. — Така ще е много по-забавно!

Отново чухме смеха му от колоната, последван от силно позвъняване.

— Какво ще правим сега? — попита Ема.

Усещах нещо да се гърчи в стомаха ми и без да е нужно Каул да ни обяснява, вече знаех какво става — някъде дълбоко, в тунел под помещението на имбрините, бяха пуснали на свобода гладен. Той се приближаваше, катереше се към решетката на пода, която се отместваше със стържене. Скоро щеше да е сред имбрините.

— Той е пратил гладен! — извиках. — Идва в тази стая!

— Ще започнем само с един — обясни Каул. — Ако успееш да се справиш с него, ще те запозная с приятелите му.

Ударих с юмрук по стъклото.

— Пусни ни да влезем!

— С удоволствие — каза Каул. — Уорън?

Уорън натисна друго копче на дистанционното. Част от стъклената преграда се плъзна встрани.

— Аз влизам — рекох на Ема. — Ти остани тук и го пази!

— Ако мис Перигрин е вътре, и аз ще дойда.

Знаех, че няма смисъл да споря с нея.

— Тогава ще вземем и него с нас — заявих.

Уорън се опита да избяга, но Ема го сграбчи за престилката.

Изтичах в сумрачната стая и тя ме последва, теглейки съпротивляващия се Уорън.

Чух стъклената врата зад нас да се затваря.

Ема изруга.

Обърнах се да погледна.

Дистанционното бе останало на пода от другата страна на стъклото. Бяхме заключени вътре.

* * *

Бяхме едва от няколко секунди в помещението, когато Уорън успя да се измъкне от хватката на Ема и изчезна с трополене в мрака. Тя понечи да го подгони, но аз я задържах — той не беше важен. По-важен бе гладният, който вече бе съвсем близо.

Естествено, бяха го държали без храна. Усещах глада му сякаш е мой собствен. След миг ще започне да се храни с имбрините, освен ако не успеем да го спрем. Ако аз не успея да го спра. Но първо ще трябва да го открия, а стаята бе натъпкана с всякакви боклуци и затулена в сенки, та способността ми да виждам гладни не беше кой знае какво предимство.

Помолих Ема за още светлина. Тя разпали пламъците на ръцете си, доколкото можеше, но от това само сенките се издължиха.

За да я запазя в относителна безопасност, я помолих да стои до вратата. Тя отказа.

— Няма да се разделяме — заяви.

— Тогава стой зад мен. Но не съвсем близо.

Поне с това се съгласи. Подминах застиналата неподвижно мис Гласбил и навлязох в помещението, а Ема ме следваше на няколко крачки, вдигнала високо ръка с разпалена светлина. Стаята приличаше на болнично отделение, превърнало се в бойно поле — навсякъде бяха разхвърляни части от човешки тела.

Спънах се в една ръка. Тя изтрополи настрани — беше пласт масова. По-нататък имаше глава в буркан с течност, очите и устата бяха отворени широко — със сигурност не беше от последната реколта. Това вероятно бе не само лабораторията на Каул, но и неговото помещение за мъчения, а също и склад. И той като брат си се увличаше да колекционира странни и ужасни неща — само че докато Бентам поддържаше изряден ред, Каул определено се нуждаеше от помощници.

— Добре дошли на игралната площадка на гладните — обяви Каул от високоговорителя. — Тук правим експерименти с тях, храним ги и ги наблюдаваме, докато разкъсват храната. Чудя се коя ли част от теб ще изяде първо? Някои гладни започват с очите… нещо като малко предястие…

Спънах се в едно тяло и този път кракът ми потъна в мека плът. Погледнах надолу и срещнах изцъкления, изплашен поглед на жена на средна възраст — непозната за мен имбрин. Без да спирам, се наведох и прошепнах:

— Не се безпокойте, ще ви измъкнем оттук.

Ала вече се съмнявах в думите си, този хаос от форми и налудничави сенки щеше да е сцената на нашата смърт — това го казваше старият Джейкъб, пробудил се, готов да възвести нашия край, да сложи точката.

Чух нещо да се движи в дъното на помещението, после долових мляскащия звук на отваряща се гладнишка паст. Вече беше съвсем близо. Завъртях се към него и хукнах — спънах се, улових се за нещо и тогава чух, че Ема също тича след мен.

— Джейкъб, побързай!

— Побързай, Джейкъб! — повтори подигравателно Каул от високоговорителите.

Беше усилил музиката — енергична, с ускоряващо се темпо, умопомрачителна.

Минахме покрай три, после още четири имбрини, всичките завързани, дърпащи се, и тогава го видях.

Спрях задъхан, вцепенен от размерите му. Гладният беше истински гигант — поне с няколко глави по-висок от този, когото бях опитомил, и макар да бе полуприведен, темето му почти драскаше в тавана. Беше на двайсетина крачки от мен, разтворил челюсти и пуснал езиците си да сноват във въздуха. Ема се спря на няколко крачки зад мен и посочи с ръка нещо, като същевременно го освети.

— Джейкъб! Погледни!

Не беше видяла гладния, разбира се, а онова, към което се приближаваше — жена, окачена с главата надолу като одрано животно, извиваща се мъчително, със спусната върху лицето пола. Въпреки това, въпреки сумрака, аз я познах веднага — беше мис Рен.

До нея висеше Адисън. Те висяха със запушени усти само на няколко крачки от гладния, чиито езици вече се протягаха към тях, обвиваха раменете на мис Рен и я притегляха към зейналата паст.

— СПРИ! — извиках, първо на английски, сетне на стържещия език на гладните. Извиках отново, после пак, докато накрая чудовището наистина спря — макар че не защото беше под мой контрол, а тъй като бе открило в мое лице една по-интересна плячка.

Гладният пусна имбрина и тя се залюля като махало. Езиците му се насочиха към мен.

— Срежи въжето на мис Рен, докато аз примамя гладния настрани — прошепнах на Ема.

Започнах да се отдалечавам от мис Рен, като обсипвах гладния с безспирен поток от думи, надявайки се да я забрави и да насочи вниманието си към мен.

— Затвори си устата. Седни. Легни.

Гладният се извърташе бавно, следвайки движението ми.

— Добре, добре — похвалих го и сетне заотстъпвах, защото той ме доближи.

Така. Сега какво?

Пъхнах ръце в джобовете. В едната държах остатъка от пръста на Мама Прашец. В другата — стъкленицата с амбро, която бях взел от предната стая, без Ема да ме види. Направих го в миг на нерешителност. Ами ако ми трябва за подсилване?

— Седни долу — рекох. — Спри.

Гладният изстреля един от езиците си към мен. Прикрих се зад близкия манекен и езикът го обгърна, вдигна го и го запокити в стената, където той се разби.

Отскочих от втория език и ударих болезнено крака си в прекатурен фотьойл. Езикът шляпна на празното място, където бях допреди миг. Гладният си играеше с мен, но скоро щеше да се захване сериозно. Трябваше да направя нещо, а имах само две възможности.

Стъкленицата или пръста.

Нямаше начин да контролирам този гладен без силата, която щеше да ми даде амброзията. От друга страна, полунатрошеният пръст на Мама Прашец не беше нещо, което да използвам като нападателно оръжие, а и бях изгубил маската. Ако се опитам да го разтроша, най-много да се приспя, което щеше да е краят на двубоя.

Друг език удари пода близо до мен и аз се притаих под една маса и извадих стъкленицата от джоба. Задърпах тапата с разтреперани ръце. Дали ще ме направи герой или роб? Възможно ли е от една доза да стана амброзависим? И кое е по-лошото — да станеш зависим или да завършиш дните си в стомаха на гладен?

Масата отлетя шумно настрани и аз останах без прикритие.

— Спри, спри — извиках и заотстъпвах бързо назад, а езикът на гладния се стрелкаше към мен и не ме достигаше само със сантиметри.

Гърбът ми опря в стената. Нямаше накъде да отстъпвам.

Получих удар в корема и после езикът, който го нанесе, се разгъна и плъзна нагоре към шията. Трябваше да побягна, но бях парализиран, превит на две, изгубил дъх. И тогава чух гневно ръмжене — не идваше от гладния, а малко встрани. Последва силен и звънлив лай.

Адисън.

Внезапно езикът, който се протягаше към гърлото ми, застина сякаш от болка и се дръпна назад през стаята. Кучето, храбрият малък боксер, го бе ухапал. Чух го да ръмжи и джафка, впримчен в двубой с невидимо същество, почти двайсет пъти по-едро от него.

Свлякох се на пода, опрял гръб в стената, и си поех бавно въздух. Вдигнах стъкленицата, вече решен да я използвам. Бях убеден, че нямам шансове без нея. Извадих тапата, нагласих стъкленицата над очите си и я наклоних напред.

И тогава чух името си.

— Джейкъб — прошепна тихо някой в мрака до мен.

Озърнах се и установих с изненада, че сред купчината дрехи и отломки от манекени до мен лежи мис Перигрин. Цялата в синини, завързана, мъчеща се да говори през мъглата от болка или лекарства, но нямаше как да сбъркам тези зелени, вперени в мен очи.

— Недей — рече тя нежно. — Не го прави.

Едва успявах да чуя какво ми казва.

— Мис Перигрин!

Свалих стъкленицата, пъхнах тапата в гърлото ѝ и изпълзях до мястото, където тя лежеше. Тази светица, тази моя втора майка. Повалена, наранена. Вероятно умираща.

— Кажете ми, че сте добре — помолих.

— Остави това — повтори тя. — Не ти е нужно.

— Напротив, нужно ми е. Аз не съм като него.

И двамата знаехме за кого говоря: за моя дядо.

— Напротив, като него си — възрази тя. — Всичко, което ти трябва, вече е у теб. Остави стъкленицата и вземи вместо нея това. — Тя кимна към нещо, което се въргаляше между нас: назъбено парче от крак на фотьойл.

— Няма смисъл. Не е достатъчно.

— Ще стигне — увери ме. — Само се цели в очите.

— Не мога — повторих, но въпреки това оставих стъкленицата и вдигнах импровизирания кол.

— Добро момче — прошепна тя. — А сега върви и му стори нещо лошо.

— Обещавам — рекох, а тя само се засмя и се отпусна на пода.

Изправих се, завладян от решителност, стиснал в ръка малкото импровизирано копие. В другия край на стаята Адисън бе впил дълбоко зъби в един от езиците на гладния и се мяташе върху него като каубой на родео. Ема бе освободила мис Рен от въжето и се бе надвесила да я пази, въртейки слепешката разпалени ръце.

Гладният блъсна кучето в стената и то отлетя настрани.

Втурнах се към него колкото имах сили, прескачайки по пътя си разхвърляните препятствия. Но чудовището — подобно на привлечена от пламъка пеперуда — сега бе заинтересувано повече от Ема. Приближаваше я бързо и аз извиках, първо на английски:

— Ей, там е! — а сетне добавих на гладнишки: — Ела и ме вземи, копеле такова!

Вдигнах първия попаднал ми предмет — оказа се ръка — и го хвърлих. Тя отскочи от гърба на гладния и чудовището се завъртя към мен.

— Ела и ме вземи и ме вземи, и ме вземи!

За миг гладният изглеждаше объркан, а това ми бе достатъчно да се доближа до него, без да попадна в ужасните му езици. Промуших го с копието — веднъж, втори път, в гърдите. Той отстъпи все едно е бил ужилен от пчела — нищо повече — и след това ме събори на земята с език.

— Спри, спри, спри — крещях на гладнишки, търсейки отчаяно някакво решение, ала чудовището изглеждаше неуязвимо и напълно пренебрегваше думите ми. И тогава си спомних пръста, малкото парче тебешир в джоба ми. Докато посягах към него, един език ме обгърна през кръста и ме вдигна във въздуха. Чувах Ема да вика от другия край на стаята — крещеше му да ме пусне. Чух и Каул да нарежда от високоговорителите:

— Не го изяждай! Той е мой!

Докато изваждах пръста от джоба си, гладният ме хвърли в устата си.

Забодох се в зейналата паст с крака надолу и щръкнала отвън глава, а зъбите му започнаха бавно да се впиват в плътта ми, докато челюстите се разтваряха още, за да ме погълнат напълно.

Това щеше да е последният ми акт. Последният миг от живота ми. Строших пръста с ръка и го напъхах дълбоко в гърлото на чудовището. Ема го удряше и гореше — и после, точно преди да затвори челюсти и да ме пререже наполовина с острите си зъби, чудовището започна да се дави. То се олюля назад, обхванато в пламъци и хъркащо, и заотстъпва към отвора на пода, откъдето бе изпълзяло. Връщаше се в леговището си, където щеше да има време да ме разкъса на спокойствие.

Опитах се да го спра, извиках му да ме пусне, но то продължаваше да стиска със зъби и болката бе толкова разкъсваща, че не можех да мисля. Изведнъж се озовахме при отвора и се спуснахме надолу. Устата му бе така препълнена с мен, че то не успя да се улови за металните пръстени на стените и двамата полетяхме в тъмнината. То се давеше, а аз — като по чудо — все още бях жив.

Когато се блъснахме в дъното, се разнесе страшен трясък, който накара гърдите ми да се свият и разпръсна прашеца от гърлото на чудовището наоколо. Докато се сипеше отгоре ми, усещах, че започва да действа — болката постепенно изчезваше и умът ми потъваше в сън. Вероятно ефектът бе същият върху гладния, защото зъбите му престанаха да ме стискат, а челюстта се разтвори.

Лежейки там, замаян и упоен от прашеца, в прегръдките на спускащия се сън, видях пред мен да се оформя нова картина — бях в сумрачен и влажен тунел, изпълнен с кости. Последното, което зърнах, преди прашецът да ме отнесе, беше тълпа гладни, които се промъкваха към нас, приведени и заинтригувани.

Осма глава

Събудих се. Това само по себе си бе достойно за отбелязване, като се имаха предвид обстоятелствата.

Намирах се в леговището на гладните и около мен се бяха скупчили много чудовища. Може би бяха мъртви, но по-вероятно бе да са вдишали от прашеца и резултатът бе оплетени като спагети похъркващи и потръпващи тела.

Пратих една мислена благодарност на Мама Прашец и после се зачудих, завладян от тревога, от колко ли време съм тук? Един час? Един ден? Какво бе станало с другите горе?

Трябваше да тръгвам. Неколцина гладни вече се размърдваха в просъница, но и те като мен бяха още замаяни. Успях да се изправя с огромни усилия. Изглежда, раните ми не бяха толкова тежки, нито имах счупени кости. Олюлях се замаян, съумях да се задържа на крака и си запроправях път през купчината гладнишка плът.

Без да искам, изритах едно чудовище в главата. То изсумтя и се пробуди, ококори очи. Замръзнах неподвижно, мислейки си, че ако побягна, ще ме повали. Чудовището очевидно ме забеляза, но не видя в мен нито заплаха, нито примамлива мръвка, защото отново затвори очи.

Продължих, като вече внимавах къде стъпвам, и стигнах стена. Тук тунелът свършваше. Единственият изход бе над мен — шахта, висока стотина стъпка, водеща до решетест капак и помещението с манекените. От едната страна на шахтата имаше метални дръжки, но бяха на доста големи разстояния, явно предназначени за гладнишки езици, не за човешки ръце и крака. Изправих се и погледнах към светлия отвор далеч над мен с надеждата оттам да надзърне приятелско лице, ала не посмях да викам за помощ.

Изпълнен с отчаяние, подскочих, драскайки по стената за първата дръжка, и по някакъв начин успях да я уловя. Притеглих се нагоре. Изведнъж се озовах на повече от десетина крачки над земята. (Как го бях постигнал?) Подскочих отново и стигнах следващата дръжка — после още една. Катерех се в шахтата и краката ми ме изстрелваха по-нагоре, отколкото си мислех, че е възможно — това е безумие! — и после се озовах на върха и подадох глава, издърпвайки се в стаята.

Дори не се бях задъхал.

Огледах се, видях пламъчетата на Ема и се втурнах към нея през покрития с отломки под. Опитах се да я повикам, но нищо не излезе — гърлото ми бе свито. Няма значение — тя беше там, от другата страна на отворената стъклена преграда, в офиса. Видях Уорън, завързан за стола, в който седеше мис Гласбил, и когато го приближих, той извика уплашено и се прекатури. И тогава на вратата се показаха лицата им, стреснати, изпълнени с подозрение — Ема и мис Перигрин, Хорас и отзад останалите имбрини, и моите приятели. Те бяха тук, всичките, живи и здрави, освободени от килиите, за да бъдат затворени зад непробиваемата врата в бункера на Каул — в безопасност от гадините (поне засега) ала в клопка.

Лицата им бяха изплашени и колкото повече приближавах преградата, толкова по-стреснати изглеждаха.

— Аз съм — опитах се да кажа, но гласът ми изневери и те се дръпнаха.

— Ей, аз съм, Джейкъб!

Вместо на английски, говорех с гърлестия глас на чудовищата и от устата ми хвърчеше слюнка. В този момент чух един от тях — беше Инок — да произнася на глас най-ужасната мисъл, която току-що ми бе хрумнала:

— Това е гладен!

— Не съм — опитах се кажа. — Не съм! — Но всички доказателства сочеха в обратна посока. По някакъв начин се бях превърнал в един от тях, защото бях ухапан все едно от вампир или убит, или изяден, смлян и прероден. О, божичко, това не можеше да бъде! Опитах се да вдигна ръце, да им дам някакъв знак, по който да ме познаят, след като устата отказваше да ме слуша, но вместо ръце се протегнаха езици.

— Съжалявам, съжалявам, не зная как да управлявам тялото си.

Ема замахна слепешката към мен — и уцели. По тялото ми внезапно премина остра изгаряща болка.

А после се събудих.

Отново.

Или по-скоро, стреснат от острата болка, аз се събудих в тялото си — в моето ранено човешко тяло, все още лежащо в отпуснатата челюст на спящия гладен. По някакъв начин съществувах едновременно в ума си и в този на гладния и открих, че сега мога да контролирам и двамата — мога да вдигна ръка и ръката на гладния, да завъртя моята и неговата глава и да го правя, без да произнасям гласно нито дума, а само със силата на мисълта.

Без да го осъзнавам — без дори да се опитвам нарочно, — аз бях овладял гладния до такава степен (виждайки през очите му, усещайки през кожата), че за известно време се бях превърнал в гладен. Но сега разликата бе осезаема. Аз бях момчето с изтерзано тяло, дълбоко в тунела, заобиколено от замаяни гладни. Те се пробуждаха, всички освен този, с когото бях паднал тук (бях вкарал толкова много прашец в кръвта му, че можеше да спи години наред), някои сядаха и се отърсваха от вцепенението си.

Но като че ли нямаха никакво желание да ме убият. Само ме гледаха, мълчаливо и внимателно. Скупчени в полукръг около мен, като пчели край царицата майка. В очакване да им дам нещо.

Измъкнах се от устата на гладния и тупнах на пода. Можех да седя, но изпитвах твърде силни болки, за да стана. Но те можеха да станат.

Станете.

Не го казах, дори не го помислих. Беше като да го правя, само че не аз, а те го правеха. Изправиха се, всичките единайсет, едновременно, сякаш бяха тренирали да действат синхронно. Това беше изумително, разбира се, и въпреки това усетих как ме изпълва някакво безмерно спокойствие. Увереност в непоклатимите сили на моите способности. Беше като да изключиш едновременно умовете им, а после да ги включиш, свързани в мрежа — колективен рестарт, хармония, позволяваща ми да черпя от подсъзнателното сърце на моята сила, както и от умовете на гладните точно в онези мигове, когато защитата им е свалена.

Сега те ми принадлежаха. Марионетки, които можех да управлявам с невидими нишки. Но какво още можех да направя? Къде са границите? Колко от тях мога да контролирам едновременно, тайно?

За да разбера, започнах да се забавлявам.

Накарах гладния в стаята горе да легне.

Той ме послуша.

(Хрумна ми, че те всичките са „той“).

Накарах тези пред мен да подскочат.

Те подскочиха.

Сега бяха две отделни групи, самецът горе и тези пред мен. Опитах се да контролирам всяка група поотделно, да накарам един да вдигне ръка, без останалите да го правят. Беше като да се опитваш да повдигнеш само един пръст на крака си — трудно, но не невъзможно. Скоро обаче взех да му хващам цаката. Колкото по-малко съзнание влагах, толкова по-лесно ставаше. Контролът идваше по естествен път, когато просто си представях действието, което исках да извършат.

Пратих ги към дъното на тунела, накарах ги да събират въргалящите се по земята кости и да се замерят с тях — първо по един, сетне по двама, трима и четирима, вкарах нови и нови участници в тази игра, докато накрая стигнах до шест. Едва тогава наредих на гладния горе да стане и да заподскача. Докато го командвах, гладните тук взеха да пропускат по някоя цел.

Няма да е хвалба, ако кажа обаче, че ставах все по-добър. Сякаш ми идеше отвътре. Вече знаех, че имам заложбите да стана истински майстор — ако продължа да се упражнявам. Можех да играя и от двете страни на този гладнишки баскетболен тим. Бих могъл дори да ги накарам да изпълнят всеки танц от „Лебедово езеро“. Ето защо им заповядах да се съберат около мен, наредих на най-силния да ме вдигне и да ме нагласи на гърба си, прикрепяйки ме с език, и после един по един гладните от малката ми армия се изкатериха през шахтата в стаята горе.

* * *

Светлините в помещението бяха включени и сега вече виждах, че разхвърляните тела и крайници са от манекени и модели — всички имбрини бяха изведени. Стъклената врата към лабораторията на Каул беше затворена. Приближих я сам, ако не броим гладния, когото яздех, сетне повиках приятелите си — този път със собствения си глас, на английски:

— Ей, елате, аз съм! Джейкъб!

Те изтичаха при вратата, но погледът ми бе вперен в лицето на Ема.

— Джейкъб! — гласът ѝ бе приглушен зад стъклото. — Ти си жив! — Докато гледаше към мен, лицето ѝ придоби странно изражение, сякаш не разбираше какво вижда. Тъй като бях на гърба на гладния, за Ема изглеждаше, че се рея във въздуха.

— Всичко е наред — рекох. — Яздя един от гладните! — Шляпнах го по рамото, за да им покажа, че под мен има солидна основа. — Изцяло е под мой контрол, както и другите.

Накарах единайсетте гладни да пристъпят напред, потрепвайки с крака, за да оповестят присъствието си. Приятелите ми зяпнаха от почуда.

— Наистина ли си ти, Джейкъб? — попита Олив.

— Какво искаш да кажеш с това, че са под твой контрол? — добави Инок.

— Имаш кръв на ризата си! — провикна се Бронуин.

Те отвориха стъклената преграда, но само колкото да можем да разговаряме. Разказах им как съм паднал в шахтата на гладните и едва не са ме прегризали наполовина, и как съм се събудил в компанията на десетина от тях. За да им демонстрирам новите си умения, накарах един гладен да вдигне Уорън заедно със стола, за който е завързан, да го подхвърли няколко пъти, под възторжените възгласи на децата и уплашените викове на Уорън, и да го върне на пода.

— Никога нямаше да повярвам, ако не го бях видял с очите си — рече Инок. — За нищо на света!

— Невероятен си! — чух един тъничък гласец и това, разбира се, беше Клеър.

— Чакай да те погледна — рекох, но когато доближих стъклото, тя се дръпна уплашено. Колкото и да бяха впечатлени от уменията ми, нямаше как толкова лесно да свикнат с ужасното присъствие на гладния — и миризмата вероятно също не помагаше.

— Безопасно е — добавих. — Обещавам.

Олив изтича първа при вратата.

— Мене не ме е страх.

— Мен също — завъртя глава Ема. — Нито за миг.

Тя прескочи преградата и ме доближи. Накарах гладния да коленичи, смъкнах се от гърба му и прегърнах несръчно Ема.

— Извинявай, но все още ми е трудно да се държа на краката си — рекох, опрял лице в бузата ѝ, а затворените ми очи докосваха меките ѝ коси. Не ми беше достатъчно, но за момента трябваше да се примиря само с това.

— Ранен си! — Тя се дръпна и ме огледа. — Целият си в синини и дълбоки рани.

— Не ги усещам. Посипах се с прашеца…

— Това е притъпило сетивата ти, но няма да те излекува.

— По-късно ще му мисля. Колко време прекарах долу?

— Часове — прошепна тя. — Мислехме, че си мъртъв.

Опрях челото си в нейното.

— Бях ти обещал нещо, забрави ли?

— Сега искам да ми дадеш ново обещание. Да престанеш да ме плашиш до смърт.

— Ще се постарая.

— Не. Обещай ми.

— Щом приключим с това, ще ти обещая каквото поискаш.

На вратата се показа мис Перигрин.

— Вие двамата най-добре елате тук. И оставете чудовището оттатък, ако обичате!

— Мис П! — възкликнах радостно. — Вече сте на крака!

— Да, възстановявам се — отвърна тя. — Извадих късмет, защото ме докараха тук с последните, а и по някаква странна случайност собственият ми брат ме пощади в пристъп на не обяснима привързаност към мен. Не всички мои посестрими имбрини бяха такива късметлийки.

— Не съм те пощадил, сестрице — прокънтя гласът на Каул от високоговорителите. — Просто запазих най-вкусното ястие за края!

— Я млъквай, там! — извика Ема. — Когато те открием, гладни те на Джейкъб ще те изядат за закуска!

Каул се разсмя.

— Съмнявам се. Ти си по-силен, отколкото си мислех, момче, но не се заблуждавай. Затворени сте вътре и няма как да се измъкнете. Само забавяш неизбежното. Ако се предадете обаче, може да пощадя неколцина от вас…

С бързо движение и по моя команда един от езиците на гладния изтръгна високоговорителя от стената и го разби на пода. Гласът на Каул замлъкна.

— Когато го открием — заяви Инок, — бих искам да изтръгна ноктите му един по един, преди да му видим сметката. Някой да възразява срещу това?

— Стига да ми позволиш преди това да пратя една ескадрила пчели през носа му — отвърна Хю.

— Ние не действаме така — укори ни мис Перигрин. — Когато това приключи, ще бъде съден по имбринските закони и ще го пратим да изгние в затворническа примка, докато приключи с безпътния си живот.

— И кое му е забавното на това? — попита Инок.

Мис Перигрин го изгледа строго.

Накарах гладния да се отдалечи от мен и с помощта на Ема прекосих, куцукайки, стаята и влязох в предната. Там бяха всички наши приятели — освен Фиона. Видях, изправени покрай стените и насядали върху столовете — с изплашени, извърнати към мен лица — оцелелите имбрини.

Но преди да ги доближа, се озовах в прегръдките на моите приятели. Оставих изтерзаното си тяло на милостта им. Не се бях чувствал толкова щастлив от много време насам. После дотича и Адисън, с благородна осанка, доколкото можеше да се получи с две превързани лапи, и аз се освободих, за да го взема в обятията си.

— Вече за втори път ме спасяваш — рекох и положих ръка на рошавата му глава. — Не зная как ще ти се отплатя.

— Започни с това да ни измъкнеш от тази проклета примка — изръмжа той. — Съжалявам, че изобщо пресякох онзи мост!

Тези, които го чуха, се разсмяха. Може би беше заради правдивата му кучешка природа, но Адисън нямаше задръжки — винаги казваше каквото му е на ума.

— Онзи номер с камиона бе една от най-храбрите постъпки, на които съм ставал свидетел — поклатих глава.

— Заловиха ме в мига, когато се озовах в крепостта. Боя се, че излъгах очакванията ти.

Внезапно зад металната врата отекна мощен гръм. Помещението се разтресе. От лавиците изпопадаха дребни предмети.

— Гадините се опитват да взривят вратата — обясни мис Перигрин. — Заеха се от известно време с това.

— Ще се справим с тях — обещах. — Но първо искам да знам кои са тук. Играта ще загрубее, когато отворим тази врата, та ако има чудати и на други места из крепостта, които трябва да спасяваме, трябва да съм наясно с това, преди да подхванем битка.

В помещението цареше мрак и беше претъпкано с хора, та се наложи да преминем към старата система с извикването на имената. Произнасях всяко име по два пъти, за да съм сигурен, че приятелите ни са тук. Разпитах и за чудатите, които бяха от влечени от ледената къща на мис Рен — клоуна (Олив ни съобщи, хлипайки, че бил хвърлен в бездната, защото отказал да се подчини на заповедите на гадините), сгъващия се човек (изоставен в тежко състояние в метрото), телекинетичката Мелина (на горния етаж, в безсъзнание, след като са точили от душата ѝ) и бледите братя (същото). После се сетих за хлапетата, които мис Рен бе спасила, момчето с нахлупената шапка и чорлавото момиченце змиеукротителка. Бронуин каза, че видяла да ги отвеждат в друга част на крепостта, където държали още чудати.

Накрая преброихме имбрините. Тук беше мис Перигрин, разбира се, която децата не бяха оставили сама от мига, когато се бяха събрали. Имаше толкова много неща, за които исках да говоря с нея. Всичко, което се бе случило от последния път, когато я видях. С нас и с нея. Макар че нямаше време да споменем което и да било от тези неща за краткото време, докато бяхме заедно, усетих, че нещо преминава между нас. Гледаше мен и Ема и в очите ѝ виждах гордост и лека почуда. „Вярвам ви“ — казваше погледът ѝ.

Ала колкото и да бяхме щастливи със спасяването на мис Перигрин, тя не бе единствената имбрин, за която трябваше да се грижим. Сега разполагахме с цели дванайсет. Тя ни представи приятелките си: мис Рен, която Ема бе освободила от куката на тавана, ранена, но иначе в добро състояние. Мис Гласбил, все още озъртаща се замаяно и неразбиращо. Най-възрастната, мис Авъсет, която не бях виждал, откакто заедно с мис Перигрин бяха отвлечени от Кеърнхолм сега седеше в един фотьойл близо до вратата. Мис Бънтинг, мис Трискипър и още няколко, които се навъртаха около нея и я повиваха загрижено в одеяло.

Почти всички изглеждаха изплашени, което донякъде не бе типично за имбрините. От тях се очакваше да са наши настойнички и водачки, но ги бяха държали затворени седмици наред и бяха видели и преживели неща, оставили дълбоки рани в съзнанието им. (Освен това те явно не споделяха увереността на моите приятели в способностите ми да контролирам десетина гладни и стояха колкото се може по-далече от моите питомци — доколкото позволяваше помещението, разбира се.)

Оказа се, че сред нас има още един човек, когото не познавах — дребен, брадат мъж, който стоеше мълчаливо при имбрините и ни гледаше иззад тъмните си очила.

— Кой е това? — попитах. — Гадина?

Мъжът се намуси.

— Не! — той свали очилата, за да ни покаже очите си, които бяха кривогледи. — Аз съм ТОЙ! — добави с отчетлив италиански акцент. На масата до него имаше голяма, подвързана с кожа книга и той я посочи, сякаш това обясняваше кой е.

Усетих ръка на рамото си. Беше на Милърд, разбира се, отново невидим, след като бе свалил раирания костюм.

— Позволи ми да ти представя най-прочутия темпорален картограф в историята — обяви той тържествено. — Джейкъб, това е Перплексус Аномалус.

— Бонджорно — поздрави Перплексус. — Как сте?

— За мен е чест да се запозная с вас — отвърнах.

— Да — вирна той лекичко нос. — Така е.

— Какво прави той тук? — попитах шепнешком Милърд. — И как е още жив?

— Каул го открил да обитава някаква примка във Венеция от четиринайсети век, където никой не го познавал. Тук е от два дена обаче, което означава, че скоро може да започне да остарява доста бързо.

Доколкото бях започнал да разбирам от тези неща, Перплексус беше изложен на риска от бързо стареене, тъй като примката, в която е живял, бе значително по-стара от тази, в която бяхме ние сега, и разликата между тези времена евентуално щеше да окаже въздействие върху него.

— Аз съм вашият най-голям почитател! — обърна се Милърд към Перплексус. — Имам всички ваши карти…

— Да, вече ми го казахте — прекъсна го Перплексус. — Грацие.

— Което все пак не изяснява какво прави той тук — обади се Ема.

— Перплексус публикувал статии за откриването на Библиотеката на душите — обясни ѝ Милърд. — Така Каул го проследил, отвлякъл го и го накарал да издаде местонахождението ѝ.

— Дадох кръвна клетва никога да не го издавам — рече унило Перплексус. — Сега ще съм прокълнат завинаги.

— Искам да върна Перплексус в примката му, преди да остарее — заяви Милърд. — Не бих желал да нося отговорност за загубата на най-голямото живо съкровище на чудатия дом!

Иззад вратата долетя нов тътнеж, този път по-мощен и оглушителен. Помещението се разтресе и от тавана се посипа мазилка.

— Ще направим всичко по силите си, миличък — успокои го мис Перигрин. — Но първо трябва да се погрижим за някои по-важни неща.

* * *

Набързо съставихме план за действие, който се свеждаше до следното: отваряме голямата врата и използваме моите гладни, за да разчистим пътя. Можехме да пожертваме някои от тях, засега ме слушаха и връзката ми с тях постоянно укрепваше. Не ми се мислеше обаче какво би станало, ако нещо се обърка.

Трябваше да открием Каул, стига да можем, но най-важната ни задача бе да се измъкнем живи и невредими от крепостта.

Доведох гладните в преддверието. Чудатите се отдръпнаха, притискайки гърбове в стените и запушили носовете си с шепи, докато чудовищата се скупчваха при масивната врата. Най-едрият екземпляр коленичи и аз се покатерих на гърба му, с което станах толкова висок, че трябваше да се наведа, за да не удрям глава в тавана.

Чувахме гласовете на гадините отвън в коридора. Без съмнение, залагаха поредната бомба. Решихме да изчакаме да се взриви, преди да излезем, затова се отдръпнахме, потънали в напрегнато мълчание.

Бронуин бе първата, която наруши тишината.

— Мисля, че мистър Джейкъб трябва да ни каже нещо.

— Какво например? — попитах и накарах гладния да се обърне с лице към останалите.

— Ами, предстои да ни поведеш в бой — продължи Бронуин. — Произнеси някаква реч.

— Нещо вдъхновяващо — добави Хю.

— Нещо, което да поразсее страховете ни — обади се Хорас.

— Не зная дали ще се справя — отвърнах. — Нито дали ще успея да прогоня страховете ви. Но има едно нещо, за което мисля от известно време. Познавам ви едва от няколко седмици, ала ми се струва, че е от цяла вечност. Вие сте най-добрите приятели, които съм имал някога. Странно е, като си помисля, че само допреди два месеца бях вкъщи и дори не знаех за съществуването ви. И дядо ми бе още жив.

Иззад вратата долетяха приглушени гласове и тропот от нещо метално, изпуснато на пода.

Продължих, като повиших глас:

— Усещам липсата на дядо ми всеки ден, но веднъж един много умен приятел ми каза, че всяко нещо се случва с определена причина. Ако не го бях изгубил, никога нямаше да ви срещна. Предполагам, че изгубих част от семейството си, за да открия друга. Ето как се чувствам. Като със семейството си. Като един от вас.

— Ти си един от нас — подчерта Ема. — Ти си нашето семейство.

— Ние те обичаме, Джейкъб — добави Олив.

— За мен е чест да ви познавам, мистър Портман — заяви мис Перигрин. — Дядо ви много щеше да се гордее с вас.

— Благодаря — отвърнах разчувствано и малко засрамено.

— Джейкъб? — повика ме Хорас. — Може ли да ти дам нещо?

— Разбира се.

Останалите, усетили, че това е само между двама ни, започнаха да разговарят за други неща с тихи гласове.

Хорас се приближи, доколкото му позволяваше миризмата на гладния, и протегна едно малко вързопче. Наведох се и го взех от височината на гърба на гладния.

— Това е шал — обясни Хорас. — Мис П успя да вмъкне тайно няколко игли и аз го изплетох, докато бях в килията. Помагаше ми да запазя здрав разсъдъка си.

Благодарих му и го разгънах. Шалът бе семпъл, сив на цвят, с висулки по краищата, но беше прилежно изработен и дори имаше моите инициали в единия ъгъл — Дж. П.

— О, Хорас, това е…

— Не е някакво произведение на изкуството. Щях да се справя по-добре, ако при мен беше книгата за плетива.

— Невероятен е — рекох. — Но откъде знаеше, че ще се видим отново?

— Сънувах го — призна той, като се усмихна притеснено. — Ще го носиш ли? Зная, че не е студено, но… за късмет?

— Разбира се — кимнах и омотах шала около шията си.

— Не, така ще се размотае. Ето как — показа ми той как да го сгъна през средата, да го увия около шията си и да го стегна през образувалия се клуп надолу върху ризата. Вярно, че не беше нещо, което да послужи в предстоящия бой, но и не виждах с какво може да попречи.

Ема застана до нас.

— А сънува ли нещо друго, освен мъжка мода? — попита тя Хорас. — Като например къде може да се крие Каул?

Хорас поклати глава и отвърна:

— Не, но имах страхотен сън за пощенски марки… — Ала преди да успее да ни разкаже още, от коридора долетя трясък като от блъснал се във вратата боклукчийски камион, последван от звукова вълна, която ни разтресе до мозъка на костите. Масивната врата в дъното на коридора отхвърча навътре, мятайки панти и метални късове като шрапнели. (За щастие, всички стояхме далече от нея.) Последва кратък миг на спокойствие, докато облакът се уталожваше и всички бавно се надигаха. А след това през звъна в ушите си чух глас от високоговорител да казва:

— Пратете момчето отвън и никой няма да пострада!

— Кой знае защо ми е трудно да му повярвам — рече Ема.

— На мен също — присъедини се Хорас.

— Дори не си помисляйте да го правите, мистър Портман заяви решително мис Перигрин.

— И не мисля — отвърнах. — Всички готови ли са?

Чудатите закимаха. Преместих гладните от двете страни на вратата, със зейнали усти и извадени навън езици, готови за действие. Готвех се да ги хвърля в изненадваща атака, когато чух гласа на Каул от високоговорителите в коридора:

— Отстъпвайте! Държат гладните под контрол! Минете на отбранителни позиции!

— Проклет да е! — извика Ема.

От коридора долетя тропот на отдалечаващи се войници. Изненадващата ни атака се бе провалила.

— Няма значение! — изтъкнах. — Не ти трябва изненада, кога то разполагаш с дванайсет гладни.

Беше време да използвам тайното си оръжие. Вместо нарастващо напрежение преди битка, усещах съвсем противоположни чувства, сякаш съзнанието ми се разпускаше и разтваряше сред гладните. И тогава, докато аз и приятелите ми бяхме отзад, чудовищата започнаха да се прехвърлят през назъбените краища на отвора и стената и хукнаха с ръмжене, скрити зад маската на своята невидимост, нататък в тунела. Гадините откриха огън, ориентирайки се по празните места в прахоляка, който се рееше във въздуха, но после започнаха да отстъпват. През разбитата врата засвистяха куршуми и ние отново трябваше да се прикрием.

— Дай ни знак! — извика ми Ема. — Само ни кажи и ще тръгнем!

Умът ми бе едновременно на много места и ми беше трудно да мисля и отговарям на английски. Аз бях те — тези гладни и коридора, плътта ми се разкъсваше от болка всеки път, когато някой от тях беше ударен от куршум.

Езиците ни ги стигнаха първи: гадините, които не бяха изби гали достатъчно бързо, и храбреците, останали да приемат боя. Минахме през тях, размазахме главите им в стените и малка група от нас спряха, за да забият зъби в плътта им — тук направих опит да изключа сетивата си. Скоро след това гласовете на жертвите утихнаха, замлъкнаха и пушките им и останаха само разхвърляни, изкормени трупове.

Притиснати като в капан в дъното на коридора пазачите наново откриха стрелба. Втори дъжд от куршуми премина през нас, проникване дълбоко и болезнено, но ние продължавахме да тичаме, размахвайки езици.

Част от гадините избягаха през люка. Други нямаха този късмет и когато виковете им затихнаха, ние разхвърляхме телата им встрани от стълбите. Усетих, че двама от гладните ми умират, защото сигналите им отслабнаха бързо и скоро изгубих връзка. Но малко след това коридорът вече бе чист.

— Сега! — извиках на Ема и на останалите от групата. — Нататък!

Подкарах моя гладен по коридора, вкопчен във врата му, за да не падна назад. Ема и другите ни последваха, тя използваше пламтящите си ръце, за да им подава сигнали. Цялата малка армия се понесе по коридора, отпред чудовищата, а отзад чудатите. Първи сред децата бяха най-силните и най-смелите — Ема, Бронуин и Хю, после имбрините и мърморещият Перплексус, който настоя да носи своя тежък „Атлас на дните“. Най-отзад тичаха най-малките деца, плахите и ранените.

В коридора миришеше на барут и кръв.

— Не гледайте! — чух Бронуин да казва, докато подминавахме труповете на гадините.

Преброих ги, докато ги прескачахме — шест, седем срещу моите двама гладни. Окуражително съотношение, но колко бяха общо гадините? Четирийсет, петдесет? Безпокоях се, че са твърде много, за да можем да ги избием, че има прекалено много от нас, които трябва да опазим. Горе, на открито, лесно можехме да бъдем обкръжени и победени. Трябваше да избия колкото се може повече гадини, преди да излезем на повърхността, където те щяха да притежават числено надмощие.

Съзнанието ми отново се насочи към гладните. Първият вече бе изкатерил витата стълба и се подаваше през отвора — после раздираща болка и чернота.

При излизането беше попаднал в засада.

Накарах следващия на стълбата да вдигне трупа на мъртвия си другар и да го използва като щит. Трупът пое залп от куршуми, а гладният успя да се прехвърли в помещението и да освободи пътя за своите другари. Налагаше се да разгоня гадините бързо, за да ги отдалеча от чудатите, които лежаха наоколо в болничните легла. С няколко удара с езици най-близките противници бяха повалени, а останалите побягнаха.

Пратих моите гладни след тях, а междувременно аз и чудатите излязохме отгоре. Сега вече бяхме достатъчно, за да освободим нашите побратими и посестрими от системите, с които източваха душите им. Разпръснахме се и се захванахме чевръсто за работа. Що се отнася до окования безумец и момчето, което бяхме скрили в килера, те бяха в по-голяма безопасност тук, отколкото с нас. Можеха да ни почакат.

Междувременно оцелелите от моите гладни преследваха гадините към изхода на сградата. Падините стреляха напосоки зад себе си, докато отстъпваха. Стрелкайки езици към краката им, успяхме да препънем неколцина и те завършиха живота си по бърз и ужасен начин, когато моите гладни ги застигнаха. Една гадина се бе скрила зад шкаф, където се готвеше да хвърли граната. Притичващ гладен го видя и успя да го вдигне заедно с бомбата и да го запокити в странична стая. След секунди бомбата избухна, ала и този гладен изчезна от съзнанието ми.

Падините се бяха пръснали и повече от половината бяха избягали, скачайки от прозорците и страничните врати.

Губехме ги, битката се променяше. Бяхме приключили с освобождаването на завързаните за леглата чудати, а моите гладни бяха намалели до седем, включително и този, когото яздех. Наближавахме изхода, бяхме в помещението с инструментите за мъчения и тук трябваше да вземем решение. Поставих въпроса за обсъждане пред хората, които ми бяха най-близки Ема, мис Перигрин, Инок и Бронуин.

— Дали да използваме гладните за прикритие и да щурмуваме кулата? — попитах на английски, вече по-лесно, след като се налагаше да контролирам по-малко гладни. — Или да продължим да се бием?

— Не можем да спрем сега — отвърна Инок, докато изтриваше кръвта от ръцете си, и за моя изненада другите го подкрепиха.

— Ако го направим, те ще продължат да ни преследват — изтъкна Бронуин.

— Не, няма! — извика една ранена гадина, просната недалеч от нас на пода. — Ще подпишем мирен договор!

— Опитахме това през 1945-а — възрази мис Перигрин. — Не си заслужаваше дори хартията, на която го сторихме. Трябва да продължим да се бием, деца. Едва ли друг път ще имаме подобна възможност.

Ема вдигна една горяща ръка.

— Да изпепелим това място до основи.

* * *

Пратих моите гладни да прекосят лабораторията и да излязат на двора, преследвайки бягащите гадини. Там ги пресрещна нова засада и изгубих още един гладен, поредното тъмно петно в ума ми, преди да умре. С изключение на този, когото яздех, всички останали гладни бяха получили поне по един куршум, но въпреки раните си бяха доста силни. Еладните, както бях научил от личен и горчив опит, са доста издръжливи чудовища. Гадините, от друга страна, бягаха панически, което обаче не означаваше, че можем да ги зачеркнем. Това, че не знаехме къде се намират, само ги правеше по-опасни.

Опитах се да задържа приятелите си в сградата, докато гладните ми разузнаваха отвън, но чудатите бяха разгневени и възбудени и нямаха търпение да влязат в бой.

— Дръпнете се от пътя ми! — настоя Хю и се опита да ни изблъска с Ема, тъй като стояхме на вратата.

— Не е честно Джейкъб да върши цялата работа! — провикна се Олив. — Трябва да си видял сметката на поне половината гадини, а аз ги мразя не по-малко от теб! При това ги мразя от по-отдавна — от близо сто години! Така че, да ги довършим!

Истина беше — тези деца имаха зад гърба си близо век живот в омраза към гадините, а аз събирах цялата слава. Това беше тяхната битка и нямах право да им попреча да участват.

— Ако наистина искаш да помогнеш — рекох на Олив, — ето какво можеш да направиш…

Трийсет секунди по-късно излязохме на двора и Хорас и Хю пуснаха Олив да се издигне в небето, завързана с въже през кръста. Почти веднага тя се превърна в чудесен шпионски спътник, предавайки ни с пискливо гласче информация за местонахождението и позициите на гадините.

— Има двама вдясно, зад малката бяла барака! И още един на покрива! Неколцина тичат към онази ограда!

Не се бяха разбягали във всички посоки, а само бързаха да се махнат от откритото пространство. Ако имахме късмет, все още можехме да ги изловим. Повиках моите шест оцелели глад ни при нас. Подредих четирима от тях във фаланга, която да настъпва пред нас, и разположих двама отзад, за да ни охраня ват тила. Аз и приятелите ми бяхме пръснати между тези две редици и трябваше да се справим с онези гадини, които успеят да преминат стената от гладни.

Запристъпвахме напред, към далечния край на двора. Яхнал личния си гладен, аз се чувствах като генерал, командващ армията си от седлото на кон. Ема вървеше до мен, а другите чудати бяха на няколко крачки зад нея — Бронуин събираше камъни и парчета от тухли, за да ги мята, Хорас и Хю висяха на въжето на Олив, Милърд се бе залепил за Перплексус, който не спираше да сипе италиански ругатни, докато се прикриваше с „Атласът на дните“. Най-отзад имбрините подсвиркваха и издаваха различни птичи звуци в опит да привлекат нови крилати приятели за нашата кауза, ала Дяволското гробище беше такова мъртвило, че едва ли имаше и няколко диви птици наоколо. Мис Перигрин се грижеше за мис Авъсет и няколкото замаяни имбрини. Нямаше къде да ги оставим — наложи се да ни придружават в битката.

Стигнахме далечния край на двора, отвъд който имаше пет десетина метра открита площ. Насред това пространство, между нас и високите стени, се издигаше невисока постройка. Беше доста интересна, приличаше на пагода с щръкнал покрив и високи, украсени с орнаменти врати, в които видях да се скриват няколко гадини. Според Олив почти всички оцелели гадини се бяха събрали вътре. По един или друг начин трябваше да ги прогоним оттам.

Над крепостта се възцари временно затишие. Не се виждаха никакви гадини. Спряхме зад оградата в края на двора, за да обсъдим следващия ни ход.

— Какво може да правят там? — попитах.

— Опитват се да ни примамят на открито — предположи Ема.

— Няма проблем. Ще пратя няколко гладни.

— Няма ли да останем незащитени?

— Не зная дали имаме избор. Олив е преброила двайсет гадини да влизат вътре. Трябва да отделя достатъчно гладни, за да им надвият, и ако не се предадат, просто ще бъдат избити.

Поех си дълбоко дъх. Огледах напрегнатите, чакащи лица около мен. Пратих гладните един по един да претичат през откритата площ на пръсти, колкото се може по-безшумно и с надеждата, че никой от сградата няма да ги забележи.

Изглежда, щяхме да успеем — постройката имаше три врати и аз успях да поставя по двама гладни при всяка от тях, без нито една гадина да надзърне отвътре. Гладните заеха позиции пред вратите, докато аз се ослушвах през ушите им. Чух някой да говори вътре на висок глас, но не успях да различа думите. Сетне изсвири птичка. Кръвта застина в жилите ми.

Вътре имаше имбрини. Повече, отколкото предполагахме.

Заложници.

Но ако бе така, защо гадините не правеха опити да преговарят?

Първоначалният ми план бе да разбием вратите и да нахлуем вътре. Ала ако там имаше заложници — особено имбрини, — не можех да предприема с толкова прибързани действия.

Реших да рискувам и да пратя един от гладните да надзърне вътре. Тъй като всички прозорци бяха затворени, налагаше се да го вкарам през вратата.

Избрах най-дребния от тях. Накарах го да извади навън основния си език. Той облиза дръжката и я стисна.

— Пращам един вътре — съобщих. — Само един, да провери какво става.

Гладният завъртя бавно дръжката. Преброих мислено до три и го накарах да отвори вратата.

Наведох се напред и опрях око в цепнатината.

— Поглеждам вътре.

През неговото око виждах част от стената и подредени пред нея клетки. Тежки, черни клетки за птици с различни форми и очертания.

Гладният побутна още малко вратата. Видях още клетки, сега вече и птици, едни затворени, други приковани с вериги за прътове.

Но нямаше гадини.

— Какво виждаш? — попита Ема.

Нямах време да обяснявам, само да действам. Накарах гладните да отворят всички врати и те нахлуха вътре.

Имаше птици навсякъде, крякащи, изплашени.

— Птици! — рекох. — Стаята е пълна с имбрини!

— Какво? — подскочи Ема. — Къде са гадините?

— Не зная.

Моите гладни се озъртаха, душеха въздуха, проверяваха всеки ъгъл.

— Не е възможно! — извика мис Перигрин. — Всички отвлечени имбрини са тук.

— Тогава какви са тези птици? — попитах.

Изведнъж една от птиците запя с писклив папагалски глас:

— Бягай, заеко, бягай! Бягай, заеко, бягай!

Едва в този момент осъзнах, че това не са имбрини. Бяха папагали. И те тиктакаха.

— Залегнете всички! — извиках и всички се хвърлихме едновременно на земята, а моят гладен се преметна назад и ме повлече със себе си.

Пратих моите гладни към вратите, но папагалите бомби избухнаха, преди да успеят да се измъкнат, поглъщайки къщата и десетте чудовища в един мощен взрив. Докато върху нас се сипеха отломки и пръст, аз усетих как съзнанията им угасват едновременно, как всички с изключение на един изчезват от ума ми.

Над стената се вдигна облак от дим и пера. Чудатите и имбрините бяха изцапани с пръст, някои кашляха и се оглеждаха за поражения. Бях в шок, или нещо подобно, и не можех да откъсна поглед от червеното петно недалеч от мен, където беше запокитен един от гладните. През последния час умът ми се бе напрягал да побере дванайсет гладни и сега внезапната им смърт бе създала мъчителен вакуум, от който се чувствах объркан и странно обезсилен. Но кризата притежава способността да подтиква ума да се концентрира и това, което последва, ме накара да се изправя заедно с последния оцелял гладен.

Иззад стената долетяха множество гласове — мощен боен вик, придружен с тътена на трополящи крака. Всички застинаха и ме погледнаха с разкривени от уплаха лица.

— Какво беше това? — попита Ема.

— Нека да видя — рекох, изпълзях изпод гладния и се отправих към стената.

Орда гадини се носеше към нас през димящото поле. Бяха към двайсетина и тичаха, вдигнали пушки и пистолети, а бели те им очи и зъби проблясваха. Не изглеждаше да бяха пострадали от експлозията и предположих, че са се скрили в подземно скривалище. Бяха ни примамили в клопка, от която папагалите-бомби бяха само първият етап. Сега, когато бяхме лишени от най-силните си оръжия, гадините се бяха вдигнали за последната си атака.

И други чудати надигнаха глави и аз усетих, че започва да ги завладява паника.

— Какво ще правим сега? — извика Хорас.

— Ще се бием! — заяви Бронуин. — Ще им покажем на какво сме способни!

— Не, трябва да бягаме докато можем! — възрази мис Авъсет, чийто превит гръб и покрито с бръчки лица поставяха под съмнение способностите ѝ да тича накъдето и да било. — Не можем да си позволим да губим още чудати!

— Простете, но аз питах Джейкъб — прекъсна я Хорас. — В края на краищата той ни доведе тук…

Погледнах инстинктивно към мис Перигрин, която смятах за най-голям авторитет по въпросите за авторитета. Тя отвърна на погледа ми и кимна.

— Да — рече. — Мисля, че трябва да предоставим решението на мистър Портман. Но бързо, инак гадините ще го вземат вместо нас.

Почти бях готов да възразя. Всички мои гладни с изключение на един бяха мъртви — и все пак, предполагам, това бе начинът, по който мис Перигрин искаше да каже, че вярва в мен, не зависимо дали имам гладни. Както и да е, беше очевидно какво трябва да направим. Никога за последните сто години чудатите не са били толкова близо до пълното премахване на заплахата от гадини и аз знаех, че втори шанс едва ли някога ще се появи. Приятелите ми бяха изплашени, ала твърдо решени — готови, предполагах, да рискуват живота си срещу шанса да унищожат тази напаст.

— Ще се бием — рекох. — Не сме стигнали дотук, за да се отказваме.

Ако имаше такива сред нас, които предпочитаха да бягаме, те замълчаха. Дори имбрините, които бяха дали клетва да ни пазят, не посмяха да възразят. Те знаеха каква ще бъде участта ни, ако ни заловят.

— Само дай команда — насърчи ме Ема.

Надзърнах над оградата. Гадините се приближаваха бързо, вече бяха на по-малко от стотина крачки. Исках да приближат още — достатъчно, за да се опитаме да ги обезоръжим.

Отекнаха изстрели. Отгоре долетя пронизителен вик.

— Олив! — изкрещя Ема. — Стрелят по Олив!

Бяхме оставили бедното момиче да виси горе. Докато гадините я обстрелваха, тя размахваше ръце и танцуваше изплашено. Нямаше време да я придърпаме, но не можехме да им я оставим да се упражняват.

— Хайде да им дадем нещо друго, по което да стрелят — предложих. — Готови ли сте?

Останалите кимнаха като един. Покатерих се на гърба на приклекналия гладен.

— Напред! — извиках.

Гладният скочи на крака, като едва не ме събори, и се понесе с бързината на чул стартов сигнал състезателен кон. Прехвърлихме оградата, като аз и гладният водехме атаката, а чудатите и имбрините ни следваха по петите. Нададох пронизителен боен вик, не толкова да уплаша гадините, колкото да дам воля на натрупалия се у мен страх, и моите приятели сториха същото. Гадините се стъписаха и за момент, изглежда, не можеха да решат дали да продължат атаката, или да спрат и да открият огън по нас от място. Това ни спечели достатъчно време, за да прекосим по-голямата част от откритото пространство, което ни делеше.

Противникът обаче се окопити бързо. Те насочиха пушките си към нас като наказателен отряд и изстреляха залп от куршуми, които засвистяха наоколо и се забиваха в земята. Няколко попаднаха в гладния и задействаха рецепторите ми за болка. Молейки се да не са уцелили някой жизненоважен орган, аз се снижих, за да се прикрия зад тялото му, и го пришпорих напред, колкото се може по-бързо, като използвах дори езиците му и допълнително ускорение.

За броени секунди двамата с гладния прекосихме делящо то ни от гадините разстояние, а приятелите ми ни следваха по петите. Изведнъж се озовахме сред врага и започна ръкопашен бой, в който предимството бе на наша страна. Докато аз се съсредоточих върху това да избивам пушките от ръцете на гадините, моите приятели вкараха в употреба чудатите си дарби. Ема махаше с ръце като с разпалени факли, проправяйки си път през редицата от гадини. Бронуин мяташе тухлите, които бе събрала, или удряше и поваляше противниците си с голи ръце. Последната пчела на Хю наскоро се бе сдобила с нови приятели и докато той ги подканяше („Целете се в очите, момчета!)“, те се въртяха в бесни кръгове и пикираха върху врага всеки път, когато им се удаваше възможност. Така правеха и имбрините, които се бяха преобразили в птици още след първите изстрели. Мис Перигрин изглеждаше страховита с огромния си остър клюн и закривени нокти, но дори дребничката мис Бънтинг, превърнала се в овесарка, участваше, като се стрелваше рязко към главата на някои войник и му пречеше да се прицели и стреля, което позволявали на Клеър да скочи и да го ухапе по рамото с широката си остро зъба задна уста. Инок също се включи, той извади изпод риза и си три глинени човечета с вилици вместо крака и ножове за ръце, които прати да бодат и режат глезените на гадините. През цялото време Олив ни даваше наставления от птичи поглед:

— Зад теб, Ема! Хю, той зарежда пушката!

Ала въпреки чудатата ни изобретателност, численото преимущество бе на страната на противника и гадините се биеха, сякаш от това зависеше животът им — което бе самата истина.

Нещо твърдо се стовари на главата ми — приклад на пушка — и аз увиснах за няколко секунди на гърба на гладния, полупарализиран, а светът се въртеше около мен. Мис Бънтинг беше уловена и хвърлена на земята. Цареше истински хаос, ужасен, кървав хаос и инициативата постепенно преминаваше на страната на гадините, които ни изтикваха назад.

Тогава чух зад гърба си познат рев. Сетивата ми се възстановяваха бързо и когато погледнах през рамо, видях Бентам да препуска в галон към центъра на битката, яхнал своята страхомечка. И двамата бяха мокри до кости, след като бяха дошли през Панпримтикона по същия начин, по който и ние с Ема.

— Здравейте, млади човече! — провикна се той, докато ме подминаваше. — Нуждаете ли се от помощ?

Преди да успея да отговоря, моят гладен получи още един куршум, който премина през шията му и облиза крака ми, оставяйки кървава диря върху панталона.

— Да, ако обичате! — отвърнах.

— ПТ, нали чу момчето? — извика Бентам. — Убивай!

Мечката се хвърли в боя, размахвайки огромните си лапища и събаряйки гадините като кегли. Пред нея изскочи една гадина, вдигна пистолет и стреля от упор в гърдите ѝ. Мечката изглеждаше по-скоро подразнена, отколкото наранена, тя го сграбчи и го захвърли надалече. Скоро с помощта на моя гладен и на страхомечката на Бентам принудихме гадините да преминат в отбрана. Когато повалихме достатъчно от тях, за да осъзнаят, че сега численото превъзходство е на наша страна и че вече разполагат с не повече от десетина войници, те се огънаха и побягнаха.

— Не им позволявайте да се измъкнат! — извика Ема.

Понесохме се след отстъпващия враг пешком, с крила, върху гърбовете на страхомечка и гладен. Преследвахме ги през димящите останки на папагалската къща, през поле, осеяно с пламтящи изпражнения от обстрела на Шарън, и към сводестата порта на високата външна стена.

Мис Перигрин надаваше пронизителни писъци и се спускаше като пикиращ бомбардировач върху бягащите гадини. Тя събори един от тях по гръб, но това, както и новите атаки на пчелите на Хю, само накараха останалите девет гадини да побегнат още по-бързо. Преднината им нарастваше и моят гладен започваше да показва белези на изтощение, а от десетината рани по тялото му се стичаше черна течност.

Когато наближиха портата, масивната желязна решетка започна да се вдига.

— Спрете ги! — извиках, надявайки се, че от другата страна има хора на Шарън и те ще ме чуят. И тогава се сетих — мостът! Там имаше още един гладен — този, когото видях да се спотайва вътре. Ако успеех да го овладея навреме, може би бих могъл да им попреча да избягат.

Но нямаше време. Те вече бяха преминали портата и излязоха на моста, а аз бях безнадеждно изостанал. Когато стигнах началото на моста, гладният бе уловил пет от тях и ги бе прехвърлил на Димящата улица, където се навърташе рехава тълпа амброзависими — недостатъчно, за да ги спре. Четирите гадини, които все още не бяха прекосили моста, бяха спрели пред зейналата пропаст и чакаха да им дойде редът.

В мига, когато двамата с моя гладен стъпихме върху плач формата на моста, усетих как другият гладен изплува в съзнанието ми. Беше вдигнал трима от последните четирима гадини и тъкмо ги пренасяше.

— Спри — наредих на гладнишки.

Или поне това си мислех, че казвам, ала изглежда нещо се бе изгубило в превода или „спри“ на гладнишки е близо до „пусни“. Защото вместо да застинат насред въздуха, а после да бъдат върнати обратно, гадините просто полетяха в бездната. (Колко странно!)

Всички чудати от тази страна на пролуката и амброзависимите от другата доближиха ръба, за да ги проследят как падат през зеленикавата мъгла, мятайки ръце и крака и издавайки отчаяни вопли, преди да потънат с плясък във водите на бушуващата река.

От двете страни на моста екнаха радостни възгласи и един дрезгав глас, който познах, рече:

— Така им се пада! И без това за нищо не ги биваше!

Беше една от последните две набучени на копия мостови глави.

— Майка ви не ви ли е казвала да не плувате с пълни стомаси! — попита на висок глас втората. — Изчакайте двайсет минути!

Последната гадина, останала от нашата страна, вдигна ръце в знак, че се предава, докато петимата, които бяха успели да се прехвърлят, бързо изчезваха в облака от пепел, вдигнат от внезапния порив на вятъра.

Стояхме и ги гледахме как се отдалечават. Нямаше начин да ги заловим — поне засега.

— Късметът ни беше дотук — въздъхна Бентам. — Дори малка група гадини може да създаде хаос през идните години.

— Съгласен, братко, макар че, честно казано, не знаех, че те интересува какво ще стане с всички нас. — Обърнахме се и видяхме, че мис Перигрин ни приближава в човешка форма, загърнала раменете си с дълъг шал. Беше втренчила поглед в Бентам и лицето ѝ изглеждаше навъсено и недоброжелателно.

— Здравей, Алма! Толкова се радвам да те видя! — отвърна той с преиграна бодрост. — И, разбира се, че ме интересува… — покашля се смутено. — Като стана дума, тъкмо благодарение на мен вече не си затворена в килия! Хайде, деца, кажете ѝ!

— Мистър Бентам ни оказа неоценима помощ — признах, макар че не ми се искаше да вземам страна в роднинската им свада.

— В такъв случай благодарността ми е заслужена — произнесе хладно мис Перигрин. — Ще се погрижа Съветът на имбрините да узнае за ролята, която си изиграл тук. Може би те ще се съгласят да отменят присъдата ти.

— Присъдата? — попита Ема и изгледа учудено Бентам. — Каква присъда?

Устните му се разтвориха в измъчена усмивка.

— Изгнание. Нали не мислите, че бих живял в онази дупка, ако можех да ида навсякъде другаде? Аз бях несправедливо обвинен, накиснат…

— Тайно споразумение — прекъсна го мис Перигрин. — Сътрудничество с врага. Предателство след предателство.

— Алма, аз действах като двоен агент и извличах информация от брат ни. Веднъж вече ти го обясних! — Той кършеше ръце и хленчеше като просяк. — Знаеш, че имах всички причини да ненавиждам Джак!

Мис Перигрин вдигна ръка да го спре. Беше чувала тази история преди и не желаеше да я слуша повече.

— Последната сламка бе, когато предаде дядо ти — рече ми тя.

— Това беше случайно — заоправдава се отново Бентам.

— В такъв случай какво стана с късчето душа, което изтръгна от него? — попита мис Перигрин.

— Беше инжектирана на опитни екземпляри!

Мис Перигрин поклати глава.

— Проведохме ретрограден анализ на твоя експеримент. Получили са късчета от душите на домашни животни. Което означава, че си запазил екстракта от Ейб за себе си.

— Какво абсурдно обвинение! — извика той. — Това ли каза на Съвета? Ето причината да гния тук. — Не бях сигурен дали е искрено изненадан, или се преструва. — Разбирам, че си се чувствала заплашена от моя интелект и водаческите ми способности. Но да прибегнеш до подобни лъжи, за да ме отстраниш от пътя си… Знаеш ли колко години прекарах тук, борейки се с проклятието на амброзависимостта? Защо, за бога, ще ми е нужно късче от душата на онзи човек?

— По същата причина, поради която я желае брат ни от младия мистър Портман — отвърна мис Перигрин.

— Под достойнството ми е дори да отговарям на подобни обвинения. Искам само едно: да се разчистят съмненията около мен, за да можеш да прозреш истината, а тя е, Алма, че аз съм на твоя страна. Винаги съм бил.

— Ти си на тази страна, която най-добре отговаря на интересите ти за момента.

Бентам въздъхна и погледна тъжно мен и Ема.

— Сбогом, деца. За мен беше удоволствие да се запозная с вас. Сега ще се прибирам у дома. Спасяването ви бе доста тежка за дача за изтощеното ми тяло. Но надявам се един ден, когато вашата настойница прозре истината, да се срещнем отново.

Той докосна с ръка шапката си и пое обратно през тълпата, и прегръдките на своята мечка.

— Какво драматично изпълнение — промърморих под нос, макар да ми беше малко мъчно за него.

— Имбрини! — извика мис Перигрин. — Дръжте го под око!

— Наистина ли е откраднал душата на Ейб? — попита Ема.

— Не можем да сме сигурни без доказателства — отвърна мис Перигрин. — Но събрани вкупом, останалите му престъпления са достатъчни, за да го осъдим на доживотно изгнание. — Дока то го гледаше как се отдалечава, суровото ѝ изражение се посмекчи. — Научих от братята си труден урок. Никой не може да те нарани повече от хората, които обичаш.

* * *

Вятърът промени посоката си и подкара към нас облака пепел, който бе прикрил бягството на гадините. Приближи се толкова бързо, че нямахме време да реагираме. Стовари се внезапно върху нас и отне дневната светлина. Чу се пърхане на криле, докато имбрините променяха формата си и се издигаха над бурята. Моят гладен коленичи, наведе глава и прикри лицето си с двата свободни езика. Беше привикнал към подобни бури, но не и приятелите ми. Чувах изплашените им викове в сумрака.

— Останете по места! — извиках им аз. — Скоро ще премине!

— Всички да дишат през ризите! — добави Ема. Когато бурята взе да поутихва, чух някакъв звук откъм моста, който ме накара да настръхна. Бяха три баритонови гласа, подели в синхрон песен, чиито строфи се подчертаваха с трополене на крака и пъшкане.

— Чуйте звънтежа на чукчетата…

Удар!

— Чуйте звъна на пироните!

— Божичко, кракът ми!

— Нека (удар) вдигнем бесилка…

Удар!

— О! Пуснете ме, пуснете ме!

— Нека (удар) изпием всичкия ейл!

— Моля ви, спрете! Предавам се!

И тогава, докато пепелта бавно се разпръскваше, пред нас се появиха Шарън и тримата му плещести братовчеди, всеки от тях влачещ след себе си по една дърпаща се гадина.

— Добрутро на всите! — провикна се Шарън. — Да сте изгубили нещо?

Триейки пепел от очите си, моите приятели един по един видяха какво са направили и започнаха да ги аплодират.

— Шарън, ти си невероятен! — възхити се Ема.

Около нас имбрините се приземяваха и приемаха човешка форма. Нахлузиха забързано дрехите, които бяха смъкнали, и ние извърнахме уважително очи.

Внезапно една от гадините се измъкна от своя похитител и побягна. Вместо да го подгони, дърводелецът избра, без да бърза, едно чукче от чантичката с инструменти, опря здраво крака в земята и го хвърли. Чукчето се запремята във въздуха, право към главата на гадината, ала миг преди да го повали и да предизвика възхищението ни от точното попадение, гадината внезапно се наведе. Кривна рязко и се понесе към купчината скрап встрани от пътя. Вече се готвеше да я заобиколи и да се изгуби от другата ѝ страна, когато земята под краката му изведнъж се разцепи и отдолу лумна жълтеникав пламък, който го погълна.

Макар гледката да не бе от приятните, всички нададоха радостни възгласи.

— Видяхте ли! — рече Шарън. — Дори самото Гробище иска да се отърве от тях!

— Това е чудесно — кимнах. — Но какво ще правим с Каул?

— Съгласна съм — присъедини се Ема. — Нито една от тези победи няма значение, ако не успеем да го заловим. Така ли е, мис П?

Огледах се, но не я видях. Ема също се озърташе из тълпата.

— Мис Перигрин? — извика тя и в гласа ѝ се долавяше нарастваща паника.

Накарах гладния да се изправи, за да виждам по-добре.

— Някой да е виждал мис Перигрин? — извиках. Всички се заозъртаха, търсеха я в небето, в случай че още лети, и на земята, ако се бе приземила и приела човешки облик.

А после зад нас екна висок и ликуващ вик.

— Не търсете повече, деца! — В началото гласът ми се стори съвсем непознат. Той продължи: — Правете каквото ви казвам и никой няма да пострада!

Изведнъж зад клоните на обгоряло дръвче на крачки зад желязната порта на гадините се показа позната фигура.

Каул. Сам-самичък, без оръжие и без верните му пазачи. Лицето му беше бледо и изкривено в неестествена усмивка, очите му, скрити зад изпъкнали огледални очила, приличаха на очи на насекомо. Беше загърнат с наметало, върху което се поклащаше златна верига, и си бе завързал копринен шарф. Изглеждаше толкова не на място с нескопосаните си дрехи, досущ по бъркан доктор от готически филм, извършил прекалено много експерименти върху себе си. Но мисля, че тъкмо тази очебийна лудост — и увереността ни, че е способен на всякакво зло — ни спряха да не се нахвърлим върху него и да го разкъсаме. Човек като Каул никога не беше беззащитен — дори когато изглеждаше такъв.

— Къде е мис Перигрин? — извиках и това вдъхнови истински хор от разтревожени викове и въпроси от чудатите и имбрините зад мен.

— Там, където ѝ е мястото — отвърна Каул. — При семейството ѝ.

Най-сетне завесата от пепел зад него се спусна на земята и разкри Бентам и мис Перигрин, която бе в човешката си форма, пленница в прегръдките на гигантската мечка на Бентам. Макар очите ѝ да святкаха гневно, тя знаеше, че няма смисъл да се бори с яките ръчища на животното.

Изглежда, бяхме обречени да преживяваме отново и отново този кошмар — мис Перигрин похитена, но този път от Бентам. Той стоеше на няколко крачки зад мечката, свел поглед, сякаш се срамуваше да ни погледне.

Гняв и възмущение завладяха редиците на чудатите и имбрините.

— Бентам! — извиках. — Пусни я!

— Ах, ти, предател такъв! — кресна Ема.

Бентам вдигна глава и ни погледна.

— Само допреди десет минути — поде той — аз ви бях верен. Можех да ви предам на брат си още преди няколко дена, но не го направих. — Той изгледа мис Перигрин с присвити очи. — Алма, избрах те, защото повярвах — наивно, оказа се, — че ако помогна на теб и поверениците ти, ще видиш колко несправедливо сто ме осъдили, и може би най-сетне ще се издигнеш над дребнавите си забележки и ще оставиш миналото да потъне в забрава.

— Ще бъдеш пратен в Безжалостната пустош за това! — извика мис Перигрин.

— Вече не се страхувам от жалкия ви Съвет! — тропна с бастунчето той. — ПТ, запуши ѝ устата!

Мечката постави огромната си лапа върху лицето на мис Перигрин.

Каул разпери ръце и приближи сестра си и брат си.

— Бени избра да бъде свободен и аз го подкрепям! Няма нищо по-хубаво от едно обединено семейство!

Внезапно Бентам се дръпна назад, сякаш теглен от невидима сила. Пред гърлото му блесна нож.

— Накарай мечката да освободи мис Перигрин, инак… — произнесе заплашително познат глас.

— Милърд! — извика някой в тълпата и други подхванаха името.

Беше Милърд, без дрехи и невидим. Бентам се озърташе ужасен, ала Каул изпитваше само досада. Той измъкна от един от дълбоките си джобове старинен многоцевен пистолет и го насочи към главата на Бентам.

— Пуснеш ли я, аз ще те убия, братко.

— Имахме договорка! — извика Бентам.

— И подчиниш ли се на искането на едно голо хлапе, опряло в гърлото ти захабен нож, смятай, че си я нарушил. — Каул запъна пистолета, опря дулото в челото на Бентам и заговори на Милърд: — Ако ме накараш да убия единствения си брат, бъди сигурен, че и твоята имбрин ще е мъртва.

Милърд се поколеба за миг, сетне хвърли ножа и побягна. Каул се опита да го задържи, но не успя и стъпките на Милърд се отдалечиха.

Бентам въздъхна и поизпъна смачканата си риза. Каул, намръщен, насочи пистолета към мис Перигрин.

— А сега ме чуйте! — излая той. — Вие там, от другата страна на моста! Пуснете онези войници!

Нямаха друг избор, освен да изпълнят каквото им нарежда. Шарън и братовчедите му освободиха пленените гадини и отстъпиха назад, а гадината, останала от нашата страна, свали ръце и вдигна захвърлената на земята пушка. За броени секунди равновесието на силите се преобърна и сега имаше четири пушки насочени към тълпата и една към мис Перигрин. Каул можеше да прави каквото си иска.

— Момче! — извика той и ме посочи. — Хвърли този гладен в бездната! — Пискливият му глас прободе като игла ухото ми.

Накарах гладния да доближи ръба на пропастта.

— Кажи му да скочи!

Изглежда, нямах избор. Щеше да е невъзвратима загуба, но може би така бе по-добре — гладният бе доста тежко ранен, от раните му се стичаше черна кръв и се събираше на локви в краката. Нямаше да изкара още дълго.

Размотах езика му от кръста си, спуснах се по извития гръб и скочих долу. Бях възвърнал достатъчно сили, за да мога да се държа на краката си, но гладният губеше своите бързо. Веднага щом го отървах от тежестта си, той нададе тих болезнен вик, прибра езиците си и коленичи, готов да се пожертва.

— Благодаря ти, който и да си — рекох. — Сигурен съм, че ако беше станал гадина, нямаше да си толкова зъл.

Опрях крак в гърба му и го бутнах. Гладният се прекатури напред и полетя беззвучно в бездната. След няколко секунди усетих, че губя връзка със съзнанието му.

Гадините от другата страна използваха гладния в моста, за да се прехвърлят обратно, и сега животът на мис Перигрин отново беше изложен на опасност. Свалихме Олив от небето и войниците ни накараха да се съберем в плътна групичка. После Каул извика името ми и един от пазачите се пресегна и ме измъкна от малката тълпа.

— Само той ни е нужен жив — каза Каул на войниците. — Ако се налага да го застреляте, стреляйте в краката. Колкото до останалите… — Каул насочи оръжие към скупченото множество и стреля. Чуха се писъци и тълпата се люшна. — Там можете да стреляте на воля!

Той се разсмя и вдигна ръце като балерина преди скок. Готвех се да се хвърля върху него, да му избода очите с голи ръце, пък каквото ще да става, когато пред погледа ми изникна револвер с дълга цев и се насочи в челото ми.

— Недей — произнесе лаконично един войник, гадина с широки плещи и лъщяща гола глава.

Каул гръмна със своя пистолет във въздуха и кресна на всички да мълчат, и скоро след това тълпата утихна, ако не се брояха стенанията на този, когото бе уцелил.

— Не плачете, хора, защото имам лек за всички вас! — поде той, обръщайки се към тълпата. — Днес е исторически ден. Двамата с брат ми възнамеряваме да поставим точка на научните изпитания и борбата, на които бяхме посветили целия си досегашен живот, и да се короноваме за двойка крале на чудатия свят. А какво е коронация без свидетели? Така че и вие ще участвате. Стига да се държите добре, ще видите нещо, на което никой не е бил свидетел от хиляди години: господството и експроприацията на Библиотеката на душите!

— Искам да ми обещаеш едно нещо, инак няма да ти помогна — заявих на Каул. Не разполагах с кой знае какви лостове за преговори, но смятах, че той има нужда от мен, а това все пак бе нещо. — Когато получиш каквото искаш, пусни мис Перигрин.

— Боя се, че това не може да стане — отвърна Каул. — Но ще запазя живота ѝ. Няма да е толкова забавно да се управлява чудатият свят, ако сестра ми не е край мен. Веднага щом ти подрежа крилцата, Алма, смятам да те задържа като моя лична робиня, макар че не знам дали това ще ти се понрави.

Тя се помъчи да отговори, ала устата ѝ все още бе притисната от мечешката лапа.

Каул опря шепа зад ухото и се засмя.

— Какво каза? Не те чувам! — подигра се, после се обърна и закрачи към кулата.

— Да вървим! — извикаха ми войниците и ме задърпаха след него.

Девета глава

Вървяхме забързано към кулата и войниците подканяха изоставащите с удари с приклади, блъскане и ритници.

Без помощта на моя гладен едва успявах да поддържам темпото — имах няколко дълбоки рани на гърдите и прашецът, който досега ме бе спасявал от болките, отслабваше въздействието си. Въпреки това бях принуден да тичам с останалите, докато умът ми прехвърляше машинално всякакви възможности за спасение — коя от коя по-неприемливи. Без гладните нашите чудати дарби не можеха да се сравняват с гадините и техните оръжия.

Подминахме полуразрушената сграда, където бях изгубил своите гладни, порутените, опръскани с кръв и посипани с перушина тухлени стени. Прекосихме заобиколения с ограда двор, влязохме през вратата на кулата и се закатерихме по извития коридор покрай еднаквите черни врати. Каул ни предвождаше като диригент на военен оркестър, повдигайки високо колене и размахвайки ритмично ръце, и само от време на време спираше да ни прати някоя ругатня. Зад него вървеше мечката с Бентам в свивката на едната лапа и преметнатата през рамо мис Перигрин.

На няколко пъти я чух да моли братята си да преосмислят решението си.

— Спомнете си легендата за Абатон и позорния край на всеки чудат, дръзнал да краде от душите в библиотеката! Силата ѝ е прокълната!

— Вече не съм дете, Алма, и не се страхувам от бръщолевенията на имбрините — присмя ѝ се Каул. — А сега си прибери езика. Ако искаш да го запазиш, разбира се.

Тя се отказа да ги разубеждава и се загледа мълчаливо към нас над рамото на мечката. Изражението ѝ сякаш се опитваше да ни вдъхне кураж. „Не се страхувайте — казваше то. — И това ще надживеем.“

Безпокоях се, че не всички от нас ще надживеят дори изкачването до върха на кулата. Озърнах се и се опитах да разбера кой е простреляният от Каул. Сред плътната група зад мен Бронуин носеше някого, увиснал на ръцете ѝ — предположих, че е мис Авъсет. Докато се оглеждах, някой ме зашлеви през лицето.

— Гледай напред, инак ще ти гръмна капачката на коляното озъби се моят пазач.

Най-сетне стигнахме върха на кулата и последния етаж. В коридора пред нас бледа светлина осветяваше извитата стени. Отгоре имаше открита площадка, факт, който оставих за по-нататъшно проучване.

Каул спря, ухилен пред вратата.

— Перплексус! — провикна се той. — Сеньор Аномалус, да, вие там, отзад! Тъй като дължа това откритие донякъде и на вашите експедиции — за което съм ви благодарен, — мисля, че на вас се пада честта да отворите вратата.

— О, стига, нямаме време за церемонии — сопна се Бентам. Оставихме лабораторията без охрана…

— Престани да хленчиш — скара му се Каул. — Няма да ни отнеме повече от минутка.

Един от войниците издърпа съпротивляващия се Перплексус от тълпата и го доведе при вратата. От последния път, когато го бях виждал, косата му бе побеляла като сняг, раменете му се бяха схлупили, а лицето му бе насечено от дълбоки бръчки. Беше прекарал твърде много време далече от своята примка и сега истинската му възраст започваше да го застига. Тъкмо се готвеше да отвори вратата, когато го споходи внезапен пристъп на мъчителна кашлица. След като най-сетне си пое дъх, той се извърна към Каул и изхрачи масивно количество храчки върху наметалото му.

— Ти, невежо прасе! — извика Перплексус.

Каул опря пистолета в челото на Перплексус и натисна спусъка. Чуха се викове: „Джак, недей!“, а самият Перплексус раз маха ръце и се дръпна, ала единственият звук, който долетя от пистолета, бе сухо изщракване.

Каул отвори пистолета и надникна в цевта, сетне сви рамене.

— И той е антика като теб — рече и избърса храчката от наметалото си. — Да речем, че съдбата се е намесила в твоя пол за. Още по-добре, предпочитам да те гледам как се разпадаш на прах, а не прострелян в локва кръв.

Той махна на войниците да го отведат. Докато се отдалечаваше, Перплексус обсипваше Каул с ругатни на италиански.

Каул се обърна към вратата.

— О, по дяволите — промърмори и я отвори. — Хайде, влизайте, всички!

Вътре заварихме познатите сиви стени, но този път вместо четвърта стена започваше дълъг коридор. Насочвани от пазачите, които ни бутаха и ритаха, ние поехме по коридора. Гладките стени станаха грапави и неравни, после се разтвориха в семпла, озарена от дневна светлина стая. Помещението бе изградено от камъни и глина и щях да го нарека пещера, ако нямаше правоъгълна врата и прозорци. Някой ги бе издълбал, както и тази стая, от меката скала.

Изкараха ни отвън, където бе горещ и сух ден. Намирахме се високо над странен и чужд свят — навсякъде около нас, щръкнали нагоре от едната страна и спускащи се от другата, се виждаха причудливи, червеникави скални образувания, надупчени като кошери от грубо издялани врати и прозорци. През тях духаше постоянен вятър и ги караше да издават протяжен звук, досущ човешки вопъл, сякаш извиращ от самата земя. Макар че слънцето бе далече от залез, небето бе оцветено в оранжево, като че краят на света дебнеше току отвъд чертата на хоризонта. И въпреки следите от примитивна цивилизация поне засега не се виждаше жива душа — освен нас, разбира се. Налегна ме мъчителното усещане, че сме под наблюдение, сякаш се бяхме озовали на място, където не биваше да бъдем.

Бентам слезе от мечката и свали почтително шапка.

— Значи това е мястото — промълви той, зареял поглед из хълмовете.

Каул преметна братска ръка през раменете му.

— Казах ти, че този ден ще настъпи. Доста зор видяхме да стигнем дотук, а?

— Така е — съгласи се Бентам.

— Но както казват, всичко е добре, когато свършва добре. Защото сега трябва да направя следното. — И се обърна към нас: — Приятели! Имбрини! Чудати деца! — Почака, докато гласът му отекваше из близките каньони. — Днес ще влезем в историята! Добре дошли в Абатон! — Млъкна, сякаш очакваше аплодисменти, които не последваха. — Намирате се сред древния град, който някога е пазел Библиотеката на душите. До съвсем скоро тук не е стъпвал човешки крак от близо петстотин години, нито е бил завладяван от хилядолетие — докато аз не го открих! А сега, с вас, като мои свидетели… — Спря, изгледа ни и се разсмя. — Защо ли си губя времето? Вие, еснафи такива, никога няма да осъзнаете мащабите на моето постижение. Погледнете се — досущ магарета, гледащи Сикстинската капела! — Той потупа Бентам по рамото. — Хайде, братко. Да вървим и да вземем каквото ни принадлежи.

— И на нас също! — провикна се някой зад мен. Един от пазачите. — Няма да ни забравите, нали, сър?

— Разбира се, че няма — отвърна Каул с кисела усмивка. Не можеше да прикрие раздразнението си, че бяха подкопали авторитета му пред всички. — Вашата лоялност ще бъде възнаградена десетократно.

След което двамата с Бентам заслизаха по криволичещата пътека, а пазачите ни побутнаха да ги следваме.

* * *

Озарената от слънце пътека се раздели, после още веднъж, пращайки множество разклонения из островърхите хълмове. Следвайки маршрута, който без съмнение бе изтръгнал със сила от Перплексус и бе изминавал многократно през последните дни, Каул ни водеше из този негостоприемен пейзаж с увереността и арогантността на колонизатор. Усещането, че сме под наблюдение, непрестанно се усилваше. Сякаш тъмните отвори в скалите бяха очи на някакво древно и разумно създание, обитаващо вътрешността на скалите, което сега се пробуждаше след хилядолетен сън.

Възбудата ми почти прерастваше в треска, мислите ми се гонеха и препъваха една друга. Това, което щеше да последва, зависеше изцяло от мен. В края на краищата гадините се нуждаеха от мен. Ами ако откажа да им позволя да вземат екстракт от душата ми? Ако намеря начин да ги надхитря?

Знаех какво ще стане. Каул ще убие мис Перигрин. След това ще започне да избива и останалите имбрини, една по една, дока то му дам каквото иска. И ако не го направя, ще убие Ема.

Не бях достатъчно твърд. Бих направил всичко, за да не пострада тя — дори бих предал на Каул ключовете към тази непреодолима сила.

Тогава ми хрумна друга мисъл, от която ми настръхна косата — ами ако не мога да го направя? Ако Каул греши и не мога да видя съдините с души, или ги видя, но не успея да ги отворя? Той ще си помисли, че лъжа. Няма да ми повярва. Ще започне да избива приятелите ми. И дори ако по някакъв начин го убедя, че това е истината — че не съм в състояние да се справя, — толкова ще побеснее, че ще ни изтреби всички.

Произнесох една мълчалива молитва към дядо ми — може ли да се молиш на мъртъвци? Е, аз го сторих — и го помолих, ако ме гледа, да ми помогне да се справя с това, да ми даде силата, която той е имал. „Дядо Портман — шепнех беззвучно, — зная, че може да прозвучи налудничаво, но за мен Ема и моите приятели са целият свят и съм готов да дам на Каул всичко, което пожелае, в замяна на техния живот. Това прави ли ме зъл? Не зная, но мисля, че ще ме разбереш. Така че, моля те.“

Когато вдигнах глава, установих с изненада, че мис Перигрин ме наблюдава над рамото на мечката. Веднага щом срещна погледа ми, тя отмести очи и аз видях, че по лицето ѝ се стичат сълзи. Сякаш по някакъв начин ме бе чула.

Пътят ни продължаваше през лабиринт от криволичещи пътеки и стълби, прокопани в хълмовете и захабени от времето и продължителната употреба. На места пътеката се губеше, погълната от шубраци. Чух как Перплексус се оплаква, че му отнело години да открие маршрута към Библиотеката на душите, и сега да гледа как този неблагодарен крадец се възползвал от труда му било нетърпимо оскърбление.

После Олив попита с тънкото си гласче:

— Защо никой не ни е казвал, че Библиотеката е истинска?

— Защото, мила моя — отвърна една имбрин, — не беше разрешено. По-безопасно бе да се казва… — тя спря да си поеме дъх.

— Че това е само една легенда.

Само една легенда. Сякаш това бе апотеоз на живота ми. Истории от книги, които смятах за плоски и двуизмерни, пленени от хартия и мастило, които рано или късно отказваха да съществуват само там. И никога не бяха само истории. Трябваше да зная, че ще променят целия ми живот.

От няколко минути вървяхме покрай неравна стена, а зловещите вопли на вятъра ту се усилваха, ту изчезваха съвсем, когато Каул вдигна ръка и извика на останалите да спрат.

— Дали не отидохме твърде далече? — попита той. — Мога да се закълна, че пещерата бе някъде тук. Къде е картографът?

Измъкнаха Перплексус от тълпата.

— Добре, че не го застреля — подхвърли Бентам.

Каул не му обърна внимание.

— Къде е пещерата? — попита той, втренчил поглед в Перплексус.

— Ах, май се е скрила от теб — отвърна подигравателно ученият.

— Не подлагай на изпитание търпението ми — ядоса се Каул.

— Ще изгоря всички копия на твоя „Атлас на дните“. Името ти ще потъне в забрава.

Перплексус сплете пръсти и въздъхна.

— Там — посочи той зад нас.

Бяхме я подминали.

Каул изтича при скрития от шубраци отвор — беше толкова добре замаскиран с растителност, та нищо чудно, че го бяхме подминали. Отмести клоните и пъхна глава вътре.

— Да! — чухме го да казва, след това се обърна и се зае да издава заповеди. — Отвъд тази граница е позволено само за важни хора. Братко, сестро — посочи Бентам и мис Перигрин. — Хлапето. — Кимване към мен. — Двама пазачи и… — погледът му се плъзна из тълпата. — Тъмничко е, ще ни трябва светлина. Ей ти, момиче. — Пръстът му сочеше Ема.

Стомахът ми се сви на топка. Ема пристъпи към групата.

— Ако другите ви създават проблеми — обърна се Каул към войниците, — знаете какво да правите. — Той вдигна пистолета към тълпата. — Чуха се изплашени викове, хората наведоха глави. Каул избухна в зъл смях.

Пазачите на Ема я бутнаха през отвора. Мечката на Бентам не можеше да се промуши вътре и мис Перигрин бе положена на земята и предоставена за охрана на моя пазач.

Най-малките деца се разплакаха. Кой знае дали щяха да я видят отново?

— Дръжте се, деца! — окуражи ги тя. — Аз ще се върна!

— Точно така, деца — добави подигравателно Каул. — Слушай те вашата настойничка! Имбрините знаят всичко!

Пазачът ни тикна с мис Перигрин през отвора и там, докато бяхме обвити в храсталаци, аз успях да ѝ пошепна незабелязано:

— Какво да правя, когато влезем вътре?

— Всичко, което поиска от теб — отвърна ми шепнешком тя. — Ако не го ядосваме, може и да оцелеем.

„Да оцелеем, но на каква цена?“

Клоните пред нас се разтвориха и ние се озовахме в странно, ново място — каменна стая, открита към небето. За един кратък миг дъхът ми секна — толкова бях шокиран от огромното уродливо лице, което ни гледаше откъм отсрещната стена. Устата му бе врата, ококорените очи — прозорци, а ноздрите и брадичката бяха обрасли в растителност. Стенанията и воплите на вятъра тук бяха още по-силни, отколкото досега, сякаш каменната уста се опитваше да ни прокуди на древен и неразбираем език.

Каул посочи вратата.

— Библиотеката ни чака.

Бентам свали шапката си.

— Невероятно — въздъхна той, притихнал и изпълнен с благоговение. — Сякаш ни пее. Като че всички души на починалите се събуждат и ни посрещат с добре дошли.

— Посрещат ни с добре дошли — изхъмка Ема. — Съмнявам се.

Войниците ни побутнаха към вратата. Наведохме глави и пристъпихме в подобната на пещера стая. Също като останалите, и ти бе издълбана в меката скала преди хиляди години. Таванът бе нисък, нямаше мебелировка, а подът бе посипан с изсъхнала слама и парчета строшена керамика. Но най-впечатляващото бяха стените, в които бяха изкопани множество малки ниши. Бяха с плоско дъно и овален връх, достатъчно големи да поберат шише или свещ. В дъното на помещението няколко врати водеха към мрак.

— Е, момче? — погледна ме Каул. — Виждаш ли нещо?

Огледах се.

— Какво да виждам?

— Не си играй с мен. Говоря за съдините за души. — Той доближи стената и пъхна ръка в една от нишите. — Хайде, вземи една.

Завъртях се бавно, оглеждайки стените. Нишите изглеждаха съвсем празни.

— Не виждам нищо — рекох. — Може би не са тук.

— Лъжеш.

Каул кимна на пазача. Той замахна и ме удари в корема.

Ема и мис Перигрин извикаха, когато подгънах крака и паднах на колене. Като погледнах надолу, видях кръв по ризата си — не от удара, а от ухапването на моя гладен.

— Моля те, Джак! — вдигна ръце мис Перигрин. — Той е само момче!

— Само момче, само момче — повтори подигравателно Каул.

— Това е същината на проблема! Трябва да ги наказваш като възрастни хора, да им източиш малко кръвчица и едва тогава растението пуска цветове и корени. — Той ме приближи, въртейки пръст около старинния пистолет. — Изпъни крак. Сега ще те прострелям в коляното.

Пазачът ме събори на земята и ме сграбчи за пищяла. Лицето ми се зарови в пръстения под, извърнато към стената.

Чух щракането на запънат ударник. А после, докато жените продължаваха да молят Каул за милост, видях нещо в една от нишите. Неясно очертание, което не бях забелязал досега…

— Чакайте! — извиках. — Виждам нещо!

Пазачът ме обърна по гръб.

— Дойде ти акълът, а? — Каул стоеше над мен и ме гледаше отгоре. — Какво виждаш?

Премигнах и се огледах. Опитах се да запазя спокойствие, да се съсредоточа върху стаята.

На стената, подобно на снимка от полароиден фотоапарат, постепенно изплуваше бледото изображение на каменна делва. Семпла и лишена от украси, изработена от червеникава глина, в цвета на хълмовете на Абатон, с цилиндрична форма, тясно гърло и коркова тапа.

— Това е делва — рекох. — Само една. Беше прекатурена и в началото не я видях.

— Стани — нареди Каул. — Искам да те гледам, докато я вземаш.

Опрях колене в гърдите, залюлях се напред и се изправих, като се присвивах болезнено от удара в корема. Пристъпих бавно към нишата и посегнах към делвата. Изведнъж по пръстите ми премина нещо, което приличаше на електрически ток, и аз дръпнах ръка.

— Какво има? — попита Каул.

— Тя е леденостудена — отвърнах. — Не го очаквах.

— Изумително — прошепна Бентам. Беше отстъпил към вратата, сякаш се боеше, че ще се случи нещо непредвидено, но сега отново ни доближи.

Пъхнах за втори път ръка в нишата, този път подготвен за студа, и извадих делвата.

— Не бива така — заговори мис Перигрин. — Вътре има душа на чудат. Трябва да се отнасяме с подобаващо уважение.

— Да бъде изядена от мен ще е най-голямото уважение, което може да получи — ухили се Каул. Той ме доближи и застана до мен. — Опиши ми делвата.

— Съвсем обикновена е. Изработена от камък. — Дясната ми ръка започна да измръзва и аз я прехвърлих в лявата и тогава видях, че на гърба с високи и тънки букви е изписана една дума.

„Асветран“.

Нямаше да я произнеса на глас, но Каул ме гледаше като ястреб и сигурно е видял промяната в изражението ми.

— Какво има? — попита той. — Предупреждавам те, не крий нищо от мен!

— Тук е написана една дума. Асветран.

— Кажи я буква по буква.

— А-с-в-е-т-р-а-н.

— Асветран — повтори Каул и смръщи вежди. — Това е на старочудатски, нали?

— Очевидно — обади се Бентам. — Забрави ли уроците?

— Разбира се, че помня! Аз се учех по-бързо от теб. Асветран. Коренът е „вятър“. Което не е свързано с времето, а намеква за бързина — усилено, въодушевено!

— Не съм сигурен за това, братко!

— Не си, така ли? — погледна го саркастично Каул. — Защото я искаш за себе си, нали?

Каул се пресегна и се опита да дръпне делвата от ръката ми. Успя да я обгърне през гърлото, ала едва щом делвата излезе от ръката ми, пръстите му се срещнаха, сякаш между тях внезапни се бе образувало пусто пространство, а делвата падна на земята и се разби.

Каул изруга и погледна изплашено надолу, където се оформяше локва от синкава фосфоресцираща течност.

— Ей, вече я виждам! — възкликна той развълнувано. — Да, виждам долу нещо да свети!

— Аз също — закима Бентам и пазачите се присъединиха към тях. Всички виждаха локвичката, но не и останките от делвата, в която се съдържаше.

Един от пазачите коленичи и докосна с пръст течността. В същия миг извика, скочи и разтърси ръка. Делвата беше леденостудена, представях си каква е температурата на течността.

— Каква загуба — промърмори Каул. — Щеше ми се да я комбинирам с възможностите, които предлагат и други души.

— Асветран — повтори Бентам. — По-скоро ми прилича на „изветрявам“. Радвай се, че не прибягна до нея, братко.

Каул се намръщи.

— Не, не е така. Сигурен съм, че бях прав.

— Не беше — обади се със спокоен глас мис Перигрин.

Погледът му сновеше между двамата изплашено, сякаш оценяваше възможността да са сключили таен съюз. Но после изглежда се отказа.

— Това е едва първото помещение — махна с ръка. — Предполагам, че по-добрите души ще са навътре.

— Съгласен — кимна Бентам. — Колкото по-нататък отидем, толкова по-стари ще са душите и по-могъщи.

— Ами тогава да слезем право в сърцето на планината — заяви Каул — и да го изядем.

* * *

Натикаха ни през една от тъмните врати, опрели пистолети в гърбовете ни. Следващото помещение бе като първото, с ниши в стените и нови врати, водещи в мрака. Нямаше прозорци и само един самотен лъч дневна светлина се плъзгаше по пода. Навлизахме все по-навътре в мрака.

Каул нареди на Ема да запали пламък, а после поиска от мен да му кажа какво виждам по стените. Съобщих му за три делви, но той не ми повярва и ме накара да докосна всяка една с пръст, за да се увери, че са там, и да плъзна ръка през десетината пусти ниши, за да се убеди, че е така.

След това поиска да прочета названията им. „Хиолстор“. „Унгесивин“, „Миганвундор“. Думите не значеха нищо за мен, той също не беше доволен.

— Това сигурно са робски души — оплака се на Бентам. — Ако ще ставаме крале, трябват ни кралски.

— Напред, тогава — кимна Бентам.

Продължихме през объркан и привидно безкраен лабиринт от пещери, сред пълен мрак, с нарастващ наклон на пода. Ставаше все по-студено. Имаше много странични отклонения, като капиляри, изчезващи в мрака. Каул сякаш се ориентираше с шестото си чувство и уверено свиваше наляво или надясно. Той беше безумец и вече не се съмнявах, че заради него ще се изгубим и дори да успеем да избягаме, ще доживеем дните си затворени сред тези галерии.

Опитах се да си представя битките, които са се водили тук за душите — древни, титанични чудати, чиито армии са се срещали със звън на оръжия в долините сред островърхите хълмове на Абатон — ала това само засилваше объркването ми. Непрестанно бях спохождан от ужасяващата мисъл каква съдба ни чака, ако се окажем пленници на този безкраен каменен лабиринт.

Колкото по-навътре навлизахме, толкова повече ставаха делвите в стените, сякаш грабителите, които бяха опустошили външните части на лабиринта, са били възпрепятствани от нещо, за да стигнат дотук — най-вероятно от чувството за самосъхранение. Каул непрестанно ми нареждаше да докладвам какво виждам, но спря да иска от мен доказателства кои ниши са заети и само от време на време ме караше да им чета названията. Беше тръгнал на лов за голямата плячка и изглежда, бе решил, че не си заслужава да си губи времето с тази част на библиотеката.

Продължихме мълчаливо нататък. Стаите ставаха все по-големи, таваните се повдигаха, а стените се отдръпваха, създавайки усещането за някакво примитивно величие. Сега вече имаше делви навсякъде — те изпълваха нишите и бяха струпани като причудливи тотеми по ъглите, подпрени в цепнатините. Действаха като гигантски хладилници за въздуха в помещенията. Потреперих и обгърнах тялото си с ръце. От устата ми излизаха облаци пара. Отново взеха да ме спохождат кошмарни видения. Тази така наречена библиотека бе всъщност един огромен под земен свят, катакомби и скривалища за втората душа на всеки чудат, живял някога на белия свят допреди последното хилядолетие — стотици хиляди на брой. Това невъобразимо скупчва не на души започваше да ми оказва странно въздействие и да притиска въздушните кухини в тялото и главата ми, сякаш се потапях на огромна дълбочина.

Не бях единственият, който се чувстваше така. Дори войниците бяха притихнали, стараеха се да крачат безшумно и непрестанно се озъртаха изплашено.

— Чу ли това? — попита моят пазач.

— Гласовете ли? — отвърна друг.

— Не, по-скоро е като течаща вода…

Докато говореха, погледнах крадешком мис Перигрин. Дали беше изплашена? Не, изглежда, по-скоро очакваше да се случи нещо и следеше всичко внимателно. Видът ѝ ми даде известно успокоение, както и мисълта, че можеше отдавна да приеме птича форма и да избяга, но не го бе сторила. Докато двамата с Ема сме пленници, тя щеше да остане с нас. Ала може би я подтикваше не само инстинктът ѝ да ни пази. Може би имаше план.

Продължаваше да застудява и тънката струйка пот по врата ми се превърна в ледено поточе. Прекосихме една камера, която бе толкова натъпкана с делви, че трябваше да ги прескачам, и да не съборя някоя — макар че ВСИЧКИ останали минаха прано през тях. Имах чувството, че мъртвите вече ме задушават. Все едно бях на някоя гара в час пик, на „Таймс Скуер“ в новогодишната нощ, заобиколен от безброй втренчени, недоволни лица По-скоро ги чувствах, отколкото виждах. Накрая дори Бентам изгуби самообладание.

— Почакай, братко — рече той задъхано и улови Каул за ръката. — Не смяташ ли, че вървяхме достатъчно?

Каул го изгледа, ала лицето му бе скрито в сянка.

— Не, не смятам — отвърна.

— Но аз съм сигурен, че душите тук са достатъчно…

— Още не сме я намерили — прекъсна го Каул рязко.

— Какво да намерим, сър? — попита един от войниците.

— Ще знам, когато го видя! — тросна се Каул.

Той се озърна напрегнато и хукна към мрака.

— Сър! Почакайте! — извикаха войниците и ни заблъскаха след него.

Каул се изгуби за миг от погледите ни, сетне изникна отново, озарен от тънък лъч синкава светлина в дъното на камерата. Виждахме само силуета му, стоеше неподвижно, сякаш хипнотизиран от светлината. Когато свихме зад ъгъла и го застигнахме, открихме каква е причината — дълъг тунел, озарен от лазурна светлина. Квадратният отвор в другия край буквално сияеше в синьо. Чувах там нещо, далечен звук от ромоляща вода.

Каул плесна с ръце и нададе радостен възглас:

— Близо сме, за бога!

Той се затича надолу по коридора, завладян от налудничава енергия, и ние бяхме принудени да го последваме. Когато стигнахме до края, светлината, която ни обгърна, бе толкова заслепяваща, че всички се спряхме, неспособни да видим какво има нататък.

Ема изгаси пламъчето на ръката си. Вече нямаше нужда от него. Примижавайки през пръсти, аз постепенно започнах да привиквам със сиянието. Окъпана в полюшващи се вълни от синкава светлина, пред нас се разкри най-голямата подземна галерия, която бяхме виждали някога — огромно овално пространство, надупчено като кошер, широко стотина стъпки на дъното, но стесняващо се до една-единствена точка на върха, който бе на няколко етажа над нас. Ледени кристали блещукаха върху всяка повърхност, всяка ниша и делва — от последните имаше хиляди. Те се издигаха на невероятна височина, украсявайки като гирлянди стените.

Въпреки студа тук имаше течаща вода — тя бликаше от чучур с формата на глава на сокол, трополеше в малък канал, който обикаляше помещението по края и се оттичаше в плитък басейн в далечния край, облицован с гладък черен камък. Тъкмо тази вода бе източник на небесната светлина в пещерата. Подобно на веществото в делвите тя излъчваше призрачносиньо сияние, пулсиращо на равни интервали, сякаш бе нечие дихание. Всичко това би могло да вдъхва умиротворение като някой нордически минерален извор, ако не бяха отчетливите човешки стенания, които долавяхме под бълбукането на водата. Бяха досущ като воплите, които чухме отвън — тези, които взех за вой на вятъра — само че тук нямаше вятър, нито дори далечна възможност да го чуем. Това бе нещо друго.

Бентам пристъпи в пещерата зад нас, задъхан и засенчил очи с ръка, докато Каул се отправяше към центъра на помещението.

— Победа! — извика той и очевидно се наслаждаваше на гласа си, отекващ в сводовете на високите стени. — Това е! Нашата къща със съкровища! Нашата тронна зала!

— Великолепна е — произнесе с разтреперан глас Бентам и доближи плахо брат си. — Сега вече разбирам защо толкова много са били готови да дадат живота си за нея…

— Допускате ужасна грешка — обади се мис Перигрин. — Не бива да осквернявате това свещено място.

Каул въздъхна театрално.

— Трябва ли да разваляш всеки момент с учителските си нравоучения? Или ревнуваш и тъгуваш за края на вашето управление, ти, свръхнадарена моя сестрице? „Виж ме, мога да летя, мога да създавам примки!“ След само едно поколение никой няма да си спомня, че са съществували такива глупави създания като имбрините!

— Грешиш! — извика Ема, която вече не можеше да се сдържа.

— Вие двамата ще сте забравените!

Пазачът на Ема замахна да я удари, но Каул му даде знак да я остави на мира.

— Нека говори — рече той. — Може да е последната ѝ възможност.

— Всъщност вие няма да бъдете забравени — продължи Ема.

— Ще напишем нова глава в легендите за вас. Ще я наречем „Алчните братя“. Или „Ужасните противни предатели, които получиха каквото заслужават“!

— Хммм, доста плоско — рече Каул. — Мисля да я наречем „Как великолепните братя надвиха предразсъдъците и станаха законните богове — крале на чудатия свят“, или нещо от този род. А ти, момиче, имаш късмет, че за момента съм в прекрасно настроение. — Той извърна поглед към мен: — Ей, хлапе! Кажи ми за делвите тук и гледай да не пропуснеш дори най-малката подробност. — Той поиска изчерпателно описание и аз бях принуден да му го дам, четейки на висок глас ръчно изписаните наименования. Помислих си, че ако знаех старочудатски, бих могъл да го излъжа какво е написано там или да го подмамя да избере душа, която е глупава и слаба. Но аз бях като навита машина — надарен със способности и прокълнат с невежество. Единственото, което можех да направя, бе да отклоня вниманието му от най-обещаващите съдини.

Макар повечето от тях да бяха малки и грубовати, имаше няколко големи, тежки и покрити с украшения, с форма на пясъчен часовник, двойни дръжки и изрисувани отпред криле, от което беше ясно, че съхраняват могъщи и важни души (или души, които са се смятали за такива). Ала размерите на нишите им издаваха достатъчно за съдържанието и когато Каул ме караше да потропвам вътре с кокалчетата на пръстите си, се чуваше нисък и дълбок екот.

Боя се, че нямаше какво повече да измисля. Каул щеше да получи каквото иска и нямаше начин да му попреча. Ала тогава той направи нещо, което изненада всички. Нещо, което в началото ми се стори като проява на необяснимо великодушие. Той се обърна към войниците си и рече:

— И така! Кой иска пръв да опита?

Мъжете се спогледаха смутени.

— Какво искаш да кажеш? — попита го Бентам, като пристъпи разтревожено до него. — Не трябваше ли да сме аз и ти? Работихме толкова дълго…

— Не бъди алчен, братко. Все пак им казах, че лоялността им ще бъде възнаградена.

Той погледна отново към войниците, усмихвайки се като водещ на телевизионна игра.

— Та кой от вас желае да опита?

И двамата вдигнаха ръце.

— Аз, сър, аз!

— Аз също!

Каул посочи моя пазач.

— Ти! — рече той. — Харесва ми смелостта ти. Ела тук!

— Благодаря ви, сър, благодаря ви!

Каул насочи пистолета си към мен, за да освободи пазача от задължението му.

— А сега, коя от тези души ти прилича на твоята чаша чай? Беше запомнил делвите, които му бях показал, и започна да ги посочва. — „Йет-фару“. Това трябва да е свързано с вода, наводнение. Бива я, ако предпочиташ да живееш под водата. „Болеем вирсенд“. Доколкото знам това е кентавроподобно същество, получовек-полукон, който може да управлява облаците. Бен, звучи ли ти познато?

Бентам промърмори нещо в отговор, но Каул дори не го изслуша.

— „Стоманокож“. Хм. Това е добре. Метална кожа. Може да се окаже полезна в бой, стига да не се налага да я смазваш…

— Сър, нали нямате нищо против, ако попитам? — обади се смирено пазачът. — Какво може да има в онези големи урни?

Каул го посочи с пръст.

— Харесвам амбициозните хора, но тези са за мен и за брат ми.

— Разбира се, разбира се — отвърна пазачът. — Тогава… ааа… има ли и други?

— Предложих ти най-доброто. — В тона на Каул се долавяше предупреждение. — А сега избирай!

— Да, да, съжалявам, сър… — Пазачът изглеждаше уплашен. Избирам… „Йет-Фару“.

— Чудесно! — възкликна доволно Каул. — Момче, донеси делвата!

Посегнах към нишата, сочена от Каул, и извадих съдината.

Беше ужасно студена, та се наложи да използвам краищата на ръкава си като ръкавица, но дори през тъканта усещах как губя топлината на тялото си.

Пазачът втренчи поглед в ръката ми.

— Какво да правя с нея? — попита той. — Да я приема като амброзията?

— Не съм сигурен — призна Каул. — Ти какво мислиш, братко?

— Аз също не знам — каза Бентам. — Не намерих обяснения никъде в старите писания.

Каул се почеса по брадичката.

— Ами мисля… да, приеми я като амброзия. — Той кимна с внезапно нараснала увереност. — Да, това е начинът. Просто като амброзия.

— Сигурен ли сте? — попита пазачът.

— Абсолютно сто процента сигурен — рече Каул. — Не се безпокой. С това ще влезеш в историята! Ще бъдеш пионер!

Пазачът втренчи поглед в мен.

— Без номера — предупреди ме той.

— Без номера — кимнах.

Извадих запушалката. Отвътре засия синкава светлина. Пазачът постави ръката си върху моята, накара ме да вдигна делвата и да я наклоня над лицето му. После си пое бавно и дълбоко дъх.

— Започва се — промълви и завъртя ръката им.

От гърлото на делвата потече равномерна струйка. В мига, когато достигна очите му, ръката му ме стисна толкова силно, че очаквах да ми счупи пръстите. Успях да се освободя и се дръпнах назад, а делвата падна и се разби на земята.

Лицето на мъжа димеше и бързо посиняваше. Той изпищя и рухна на колене, тялото му се разтресе и се люшна напред. Когато главата му се блъсна в земята, тя се разтроши като стъкло. Парчета замръзнал мозък се изтърколиха в краката ми. Изведнъж настъпи пълна тишина.

— Божичко! — наруши я пръв Бентам.

Каул изцъка с език, сякаш някой бе разбил шише скъпо вино.

— Хм, по дяволите — изруга той. — Изглежда, в края на краищата не трябва да се приема като амброзия. — Погледът му се плъзна из помещението. — Е, някой друг трябва да опита…

— Аз съм зает, милорд! — извика вторият войник, насочил пушка към Ема и мис Перигрин.

— Да, Джонс, виждам, че имаш по-важна задача. Може би някой от гостите ни в такъв случай? — Погледът му се спря на Ема. — Момиче, ако го направиш за мен, ще те обявя за мой придворен шут!

— Върви по дяволите — озъби се Ема.

— Това може да се уреди — отвърна той.

Изведнъж се чу силно съскане и в дъното на стаята блесна ярка светлина. Всички извърнаха глави нататък. Течността от строшената делва се бе оттекла до канала край стената и там, където се смесваше с вода, протичаше реакция. Водата бълбукаше и кипеше, сияейки по-ярко отвсякога.

Каул се зарадва.

— Погледнете това! — възкликна той и заподскача на пръсти.

Водата в канала бързо достигна ъгъла на помещението. Ние се завъртяхме, проследявайки я с поглед, докато тя изтече в облицования с камък басейн в дъното — и после басейнът на свои ред започна да бълбука и кипи, а над него блесна плътен сноп от синкава светлина, който озари тавана.

— Зная какво е това! — извика с разтреперан глас Бентам. Нарича се басейн на душите! Древен начин да се викат мъртви и да се общува с тях.

В снопа от светлина над басейна започна да се оформя човешки силует.

— Но ако жив човек влезе в басейна по време на призоваването…

— Той приема духа на този, когото е повикал — довърши Каул.

— Мисля, че открихме нашия отговор!

Духът увисна неподвижно в снопа от светлина. Беше облечен с къса наметка, под която се виждаше покрита с люспи кожа, а от гърба му стърчеше напречен плавник. Това беше душата на Йет-фару, тритона, призован от пазача. Светлинният сноп бе нещо като клетка, от която не можеше да избяга.

— Е? — попита Бентам. — Отиваш ли?

— Не се интересувам от подаяния — отвърна Каул. — Искам тази. — Той посочи делвата, която ме бе накарал да чукна с пръст малко преди това. Най-голямата. — Изсипи я във водата, момче!

— Пистолетът му се завъртя към главата ми. — Веднага!

Направих каквото ми каза. Протегнах две ръце, улових дел вата и я дръпнах внимателно към себе си — за да не я разлея върху лицето си.

В канала отново потече яркосиня струя. Този път водата полудя, тя съскаше и бълбукаше, а светлината, която бликаше, бе толкова силна, че трябваше да замижим. Докато сместа бързо се оттичаше към басейна, погледнах крадешком Ема и мис Перигрин. Това бе последният ни шанс да спрем Каул, пък и бе останал само един пазач. Но той не сваляше очи и оръжие от жени те, а Каул държеше пистолета си право към челото ми. Явно все още зависехме от тяхното благоволение.

Течността от голямата урна достигна басейна. Водата вътре заклокочи, сякаш някакво гигантско морско чудовище се опит ваше да излезе на повърхността. Светлинният стълб стана дваж по-ярък, а силуетът в него изчезна.

Започна да се оформя нов облак от пара, далеч по-голям от предишния. Постепенно прие човешка форма, но тя бе на гигант, дваж по-висок от всеки от нас, с широк като варел гръден кош. Ръцете му завършваха със закривени нокти и дланите бяха обърнати нагоре по начин, свидетелстващ за огромна и ужасяваща мощ.

Каул погледна към странното творение и се усмихна.

— Ето нещо, което повече ми приляга — провикна се той, вдигна свободната си ръка и извади от джоба си сгънат лист. — Но искам да кажа няколко думи, преди официално да се сдобия с ново положение в живота.

Бентам пристъпваше нетърпеливо от крак на крак.

— Братко, мисля, че не бива повече да се бавим…

— О, я стига! — кресна му Каул. — Няма ли да ме оставиш да се насладя на величието на мига?

— Слушай! — вдигна ръка Бентам.

Ние наострихме слух. В началото не чувах нищо, но после от далечината долетя висок и пронизителен звук. Видях Ема да се напряга и очите ѝ се разшириха.

Каул е намръщи.

— Това не е ли… куче?

Да! Куче! Беше кучешки лай, някъде в далечината, изгубен сред ехото.

— С чудатите имаше и куче — изтъкна Бентам, — проследило ни е по миризмата и се съмнявам, че е само.

Което означаваше само едно нещо — нашите приятели бяха обезвредили пазачите си и идваха на помощ. Да, нашата кавалерия приближаваше! Но Каул бе на крачка да се сдобие с нова сила, а кой знае колко далече достигаше ехото в пещерите. Можеха да се забавят с минути и да дойдат твърде късно.

— Е, какво пък — въздъхна Каул. — Май речта ми ще трябва да почака. — Той напъха листа в задния си джоб. По нищо не личеше да бърза и това подлудяваше Бентам.

— Побързай, Джак! Вземи своя дух, а аз ще взема моя!

Каул въздъхна.

— Като стана дума. Знаеш ли, мислех си, че ти не би могъл да се справиш с толкова голяма сила. Слаб си духом, братко. С което не искам да обидя твоята интелигентност. Напротив, ти си далеч по-интелигентен от мен! Но ти разсъждаваш като слаб човек. Волята ти е слаба. Разбираш ли, не е достатъчно да си умен. Трябва да бъдеш и порочен!

— Не, братко — замоли се Бентам. — Не го прави! Винаги ще съм вторият след теб, твой верен… всичко, което пожелаеш…

„Така ти се пада — помислих си аз. — Продължавай да бръщолевиш.“

— Точно за това раболепие говорех — завъртя глава Каул. Толкова е типично за слабите хора. Но аз не се поддавам на чувствата си.

— Защото винаги си искал да ми отмъстиш — заяви огорчено Бентам. — Сякаш строшените ми крака и робството не бяха достатъчни.

— О, напротив — засмя се Каул. — Вярно, бях ти сърдит, задето ни превърна в гадини, но да имаш армия от чудовища на своя страна се оказа доста полезно. Ако трябва да бъда честен, проблемът дори не е в твоята мекушавост. По-скоро е… в това, че не съм добър брат. Алма го знае. Не обичам да споделям.

— Ами направи го тогава! — извика Бентам. — Застреляй ме! Хайде, свършвай!

— Мога да го направя — отвърна Каул. — Но мисля, че ще е по-полезно, ако застрелям… него.

Той насочи пистолета към гърдите ми и дръпна спусъка.

* * *

Усетих удара от куршума още преди да чуя изстрела. Беше като да те ударят с гигантски невидим юмрук. Полетях назад и тупнах на земята, а светът наоколо изведнъж придоби странни измерения. Гледах към тавана, полезрението ми се бе стеснило до тясна фуния. Някой крещеше името ми. Последва нов изстрел, сетне още един.

И още писъци. Смътно усещах, че тялото ми изпитва силни болки. Че умирам.

После над мен се надвесиха Ема и мис Перигрин, изплашени, огласящи околностите с виковете си, а от пазача нямаше и следа. Не разбирах думите им, сякаш ушите ми бяха под вода. Опитваха се да ме преместят, да ме издърпат за раменете до вратата, но тялото ми бе отпуснато и тежко. Откъм басейна на душите долетя вой като от приближаващ ураган и въпреки непоносимата болка успях да завъртя глава и да погледна.

Каул стоеше, потънал до глезени в басейна, разперил ръце и навел глава назад, неспособен да помръдне, докато изпаренията го обгръщаха и проникваха в него. Те нахлуваха през всички отвори на лицето му — дълги криволичещи повлекла проникваха в гърлото, усукани като въжета се пъхаха в ноздрите, полепнали като облаци закриваха очите му. И след броени секунди всичко приключи — синкавата светлина над басейна се смали до мъждиво сияние, сякаш Каул бе погълнал енергията ѝ.

Чувах виковете на мис Перигрин. Ема вдигна една от пушките на пазачите и я изпразни в Каул. Не беше далеч от нас, а тя стреляше добре. Сигурно го уцели, но Каул дори не трепна. Вместо да падне, той направи съвсем противоположното — започна да расте. Нарастваше бързо и само за няколко минути се удвои на височина и ширина. От устните му излетя животински вик, докато кожата му се цепеше и затваряше, цепеше и затваряше. Скоро се превърна в истинска кула от розова плът и разкъсани дрехи, гигантските му очи излъчваха електричносиня светлина, откраднатата душа най-сетне бе запълнила празнината, която бе държал в себе си толкова дълго. Най-страшното преобразяване бе с ръцете му. Бяха станали огромни чепати ръчища, дебели и закривени като корени на дървета, с по десет пръста на всяка.

Ема и мис Перигрин се опитаха да ме издърпат към вратата, но Каул закрачи към нас. Излезе, трополейки с огромните си крака, от басейна и изрева оглушително:

— АЛМА, ВЪРНИ СЕ ТУК!

И вдигна ужасните си ръце. Някаква невидима сила откъсна Ема и мис Перигрин от мен. Те полетяха във въздуха и увиснаха там, на десетина крачки над земята, докато Каул не събра отново длани. В същия миг, като изпуснати топки, те тупнаха на пода.

— ЩЕ ТЕ СТРИЯ МЕЖДУ ЗЪБИТЕ СИ! — изрева Каул и закрачи през пещерата към тях, а всяка негова стъпка кънтеше като земетресение.

Вероятно благодарение на адреналина зрението ми започна да се възвръща. Не можех да си представя по-жестока смърт от тази — да лежа безпомощно и да гледам как разкъсват жените, които обичах. Внезапно до ушите ми отново долетя кучешки лай и това ме наведе на още една мисъл — че ще трябва да гледам как умират и приятелите ми.

Ема и мис Перигрин побягнаха. Нямаха избор. Беше не мислимо да се върнат за мен.

От коридора взеха да прииждат нови участници. Деца и имбрини, смесени в обща маса. Там бяха и Шарън, и майсторите на бесилки. Вероятно Адисън ги бе довел тук, защото от устата му се поклащаше разпален фенер.

Нямаха представа срещу какво се изправят. Искаше ми се да ги предупредя — „Не се опитвайте да се биете, просто бягайте“, — но те нямаше да ме чуят. Видяха гигантското чудовище и хвърлиха всичко срещу него. Майсторите метнаха чуковете си. Бронуин запокити огромен скален къс, който мъкнеше със себе си. Някои от децата имаха пушки, които бяха взели от гадините, и сега откриха огън по Каул. Имбрините се преобразиха в птици и се насъбраха около главата му, опитвайки се да я изкълват.

Но всичко това не оказа почти никакъв ефект върху него. Куршумите отскачаха. Той отби летящата канара. Улови чуковете с гигантските си зъби и ги изплю. Роякът имбрини само го подразни. Каул разпери огромните си ръце, от които продължаваха да висят повлекла, и бавно събра длани. Още в същия миг имбрините около главата му се разхвърчаха във всички посоки, а чудатите се затъркаляха и блъснаха в стените.

Каул продължаваше да меси с дланите си, сякаш мачкаше хартия. Имбрините и чудатите се вдигнаха над земята, в общ вихър от ръце, крака и криле. Аз единствен бях оставен на мира (с изключение на Бентам — но къде бе той?). Опитах се да стана, да направя нещо, но силите ми стигаха само да повдигна глава. Божичко, сега ще бъдат размазани в стените, помислих си аз, докато ужасените им писъци ечаха в пещерата, а след секунда кръвта им ще опръска всичко наоколо като сок на разпукан плод. Но в този миг Каул дръпна едната си ръка и я размаха пред лицето си, сякаш искаше да прогони нещо.

Бяха пчели. Рояк от пчелите на Хю бе долетял от тунелите и сега те жилеха Каул по очите и от устата му се изтръгна болезнен стон. Имбрините и чудатите изпопадаха на земята, топката, която бяха образували във въздуха, се разпадна и телата им се изтърколиха в различни посоки. Слава богу, не бяха смачкани.

Все още в птича форма, мис Перигрин дърпаше хората да се изправят и ги подканяше да тичат към изхода. „Бягайте, бягайте, побързайте!“

А след това отлетя към Каул. Беше се справил с пчелите и отново разперваше ръце, готов да събере всички и да ги размаже в стените. Преди да успее, мис Перигрин се спусна, пикирайки върху него, и ноктите ѝ оставиха дълбоки бразди по лицето му. Той се завъртя, замахна и я удари. Тя отхвърча към стената, отскочи и тупна на земята, където остана да лежи неподвижно.

Ала докато се извърне наново към останалите, те бяха избягали в коридора. Каул протегна ръка към тях, с обърната напред длан, затвори пръсти и сви ръката към себе си. Изглежда, децата бяха твърде далеч, извън телекинетичния му обхват. Каул нададе гневен вик и се втурна след тях, но трябваше да се наведе и да запълзи през отвора — толкова грамадно бе станало туловището му.

И тогава най-сетне видях Бентам. Беше се скрил в канала с вода и сега се подаваше от него, целият мокър и все пак невредим. Наведе се с гръб към мен и се зае да върши нещо там, но не можех да видя какво.

Чувствах се, сякаш се връщам от гроба. Болката в гърдите ми понамаля и когато помръднах ръце, установих, че мога да ги движа. Плъзнах ги по тялото си, очаквайки да напипам там зеещи дупки и много кръв. Но гърдите ми бяха сухи. Вместо рани ръцете ми откриха метален къс, плосък като монета. Стиснах го в шепата си, повдигнах я нагоре и го погледнах.

Беше куршум. Не беше пронизал тялото ми. Аз не умирах. Куршумът се бе заплел в шала ми.

В шала, който ми бе подарил Хорас.

Знаел е по някакъв начин, че това ще се случи, и ме бе накарал да нося този шал от вълна на чудата овца. Слава за Хорас…

Нещо проблесна в пещерата. Завъртях глава — все още дори това движение бе почти непосилно — и видях Бентам. Стоеше с изцъклени очи, от които струяха снопове яркобяла светлина. Той изпусна нещо и се чу звън на стъкло.

Беше приел стъкленица с амбро.

Използвах цялата си сила, за да се обърна на една страна, свих се на кълбо и се опитах да седна. Бентам хукна покрай стените, втренчил поглед в нишите. Гледаше към съдините, сякаш би могъл да ги види.

И тогава осъзнах какво е направил — какво е приел. През всичките тези години бе носил със себе си късче от душата на дядо ми и сега го бе погълнал.

Той можеше да вижда делвите. Можеше да прави това, което и аз.

Вече бях коленичил. Опрях длани в пода. Сгънах един крак под мен, напънах мишци и се изправих. Сякаш се надигах от гробище.

Каул вече се бе напъхал до средата в коридора. Чувах в далечината виковете на моите приятели. Още не бяха избягали. Може би не искаха да изоставят мис Перигрин (или мен). Все още се биеха.

Бентам бе забелязал другата голяма урна и сега тичаше към нея. Пристъпих, накуцвайки, след него. Той посегна към урната и я прекатури. Синкавата течност се изля със съскане в канала и започна да обикаля помещението към басейна.

Бентам се обърна и ме видя.

Той се втурна към басейна, а аз затичах след него. Течността от урната стигна водоема. Водата започна да кипи, стълб ослепителна светлина лумна към тавана.

— КОЙ СМЕЕ ДА МИ КРАДЕ ДУШИТЕ! — изрева Каул от коридора и започна да пълзи назад.

Препънах Бентам — или по-скоро паднах върху него, както предпочитате. Бях слаб и замаян, а той бе стар и немощен, така че силите ни бяха изравнени. Сборичкахме се за кратко и когато стана ясно, че все пак ще му надвия, той се предаде.

— Послушай ме — заговори. — Трябва да го направя. Аз съм единствената ви надежда.

— Млъквай! — скастрих го, притискайки ръцете му надолу. — Няма да слушам лъжите ти.

— Ако не ме пуснеш, той ще избие всички ни!

— Да не си се побъркал? Ако те пусна, ти ще му помогнеш! — стисках го за китките, но той се опитваше да ги освободи и да извади нещо от джоба си.

— Не, няма! — извика. — Допуснах толкова много грешки, но мога да ги поправя, ако ми позволиш да ти помогна.

— Да ми помогнеш?

— Погледни в джоба ми!

Каул пълзеше бавно назад към пещерата, крещейки да не му пипат душите.

— В джоба на жилетката! — извика Бентам. — Има една бележка. Нося я винаги с мен, за всеки случай.

Пуснах едната му ръка и претършувах джоба. Намерих малко сгънато парче хартия и го разтворих.

— Какво е това? — попитах. Беше написано на старочудатски и не можех да го прочета.

— Рецепта. Покажи я на имбрините. Те ще знаят какво трябва да се направи.

Една ръка се пресегна през рамото ми и дръпна рецептата. Извърнах се и видях, че над мен стои мис Перигрин — в човешки облик, макар и доста пострадала.

Тя прочете бележката. После стрелна с блеснал поглед Бентам.

— Сигурен ли си, че това ще свърши работа?

— Веднъж вече стана — отвърна той. — Не виждам защо да не се получи пак. И с толкова имбрини…

— Пусни го — нареди ми тя.

Погледнах я изумен.

— Защо? Тогава той ще…

Тя положи ръка на рамото ми.

— Знам.

— Той открадна душата на дядо ми! Взел я е… сега е в него!

— Зная, Джейкъб. — Тя ме гледаше отгоре, състрадателно и едновременно решително. — Всичко това е истина, но има и по-лошо. Добре е, че успя да го спреш. Но сега го пусни.

И така аз освободих и другата му ръка. Той се изправи с помощта на мис Перигрин. Пред мен се издигаше тъжен стар човек, прегърбен и немощен, със засъхнали струйки от душата на дядо ми по лицето. За миг ми се стори, че зървам в очите му стария Ейб — малка частица от духа му, която сякаш ме гледаше оттам.

Бентам се обърна и хукна към стълба от светлина в басейна на душите. Изпаренията приемаха очертанията на друг гигант, почти толкова голям, колкото Каул, но с криле. Ако Бентам успее да стигне басейна навреме, Каул щеше да се сдобие с могъщ съперник.

Каул почти бе успял да се измъкне от коридора и бе побеснял от гняв.

— КАКВО СИ НАПРАВИЛ! — изрева той. — ЩЕ ТЕ УБИЯ!

Мис Перигрин ме бутна на земята и легна до мен.

— Няма време да се скрием — рече. — Преструвай се на умрял.

Бентам влезе, олюлявайки се, в басейна и в същия миг изпаренията започнаха да проникват в тялото му. Каул се изправи пред входа на пещерата, огледа се и се втурна към Бентам. Едва не бяхме смазани от едно от огромните му стъпала, което се стовари с трясък на сантиметри от главите ни. Но Каул стигна басейна твърде късно, за да спре Бентам в сливането му с древната, величествена душа, обитавала доскоро голямата урна. Малкото братче на мис Перигрин вече бе удвоило ръста си.

Двамата с мис Перигрин се надигнахме, като си помагахме. Зад нас Каул и Бентам се сблъскаха и звукът от стълкновението им наподобяваше взрив на бомба. Нямаше нужда да ми казват, че трябва да бягам.

Бяхме на средата на коридора, когато срещнахме Ема и Бронуин, които тичаха насреща ни. Те ни стиснаха в прегръдките си и ни помогнаха да поемем навън по-бързо, отколкото биха се справили изтерзаните ни тела. Не разговаряхме — нямаше време за нищо друго, освен да бягаме, а и трябваше да крещим с цяло гърло, за да се чуем. Но лицето на Ема — сияещо от почуда и облекчение от простичкия факт, че съм жив — казваше всичко.

Черният тунел ни погълна. Бяхме успели да се измъкнем. Погледнах назад само веднъж и зърнах мимолетна картина от вихрещия се бой. През облаци от прах и изпарения видях две същества, по-високи от къщи, вкопчени в усилието да се убият един друг: Каул душеше Бентам с покрита с шипове ръка и му бодеше очите с другата. Бентам, чиято глава наподобяваше главата на гигантско насекомо с безброй резервни очи, дъвчеше шията на Каул с продълговати гъвкави челюсти и го риташе с мускулестите си крака. Двамата сякаш бяха прегърнати в странен и зловещ танц, те се блъскаха в стените, таванът се сипеше върху им и съдържанието на безброй разбити делви и урни се плискаше в неспирен фосфоресциращ порой.

Запечатал това кошмарно изображение завинаги в ума си, аз се оставих на Ема да ме поведе в мрака.

* * *

Открихме нашите приятели в следващата галерия, скрити в тъмата, където единствената светлинка бе мъждукащият в зъбите на Адисън фенер. Когато Ема запали пламък и те ни видяха да куцукаме към тях, покрити с рани и синини, ала живи, нададоха радостни възгласи. Успях да ги разгледам на пламъчето на Ема и неволно трепнах. Те не бяха в по-добро състояние от нас — с кървящи рани от ударите в стената, където ги бе хвърлял Каул, неколцина дори имаха счупени ръце и крака.

За миг, когато от вътрешността долетя поредният тътен, ние всички се умълчахме и Ема най-сетне успя да ме прегърне.

— Видях го да стреля в теб! Какво чудо те пощади?

— Чудото на вълната от чудата овца и сънят на Хорас! — отвърнах, целунах Ема и тръгнах да търся Хорас в тълпата. Когато го открих, прегърнах и него, толкова силно, че подметките му се отделиха от земята.

— Дано един ден успея да ти се отплатя за това — рекох и подръпнах шала.

— Толкова се радвам, че ти е помогнал! — ухили се радостно той.

Сблъсъците се възобновиха, тътнежът продължаваше да нараства и ставаше непоносим. От коридора хвърчаха скални отломъци. Ала ние бяхме в безопасност. Нямаше начин Каул и Бентам да се доберат до нас, без да съборят върху себе си планината. Трябваше час по-скоро да се измъкнем от библиотеката — и после от тази примка.

Затичахме се, доколкото ни бе по силите, обратно по пътя, по който бяхме дошли, като си помагахме едни на други. Адисън ни водеше през лабиринта, следвайки носа си. Звукът от битката на Каул и Бентам сякаш ни гонеше и се усилваше, въпреки че се отдалечавахме — като че двамата продължаваха да растат. Колко големи може да са станали и колко силни? Може би душите от всички разбити от тях съдини се бяха изсипали в басейна и ги подхранваха, превръщайки ги в невъобразими чудовища.

Дали Библиотеката на душите щеше да ги погребе? Да се превърне в тяхна гробница, в техен затвор? Или щеше да се разпука като черупка на яйце и да роди тези ужасни създания на белия свят?

Стигнахме изхода на пещерата и изскочихме на оранжевата дневна светлина. Тътенът зад нас бе станал постоянен — земетресение, което караше хълмовете да подскачат.

— Не бива да спираме! — извика мис Перигрин. — Към изхода на примката!

Бяхме на средата на пътя и пресичахме една открита площ, когато земята под краката ни подскочи толкова рязко, че всички изпопадахме. Никога досега не бях виждал на живо изригващ вулкан, но едва ли би могъл да прозвучи по-страховито, отколкото оглушителния взрив, който ни застигна от вътрешността на планината. Обърнахме се стреснати, за да открием, че в небето се издига гигантски облак от раздробени скални късове и после чухме — сякаш бяха съвсем близо до нас — виковете на Бентам и Каул.

Бяха се освободили от библиотеката. Бяха си пробили път през тавана и невъобразимо количество скални пластове, за да излязат на дневна светлина.

— Не бива да чакаме повече! — извика мис Перигрин. Тя се надигна и размаха бележката, която бе взела от Бентам.

— Сестри, време е да затворим примката!

Едва сега осъзнах какво ни е дал той и защо мис Перигрин го бе пуснала. „Рецепта“ — така го нарече. „Веднъж се получи…“

Беше процедурата, която бе използвал веднъж, в далечната 1908 година, за да измами Каул и последователите му. Същата, с която бе затворил примката, в която са се намирали, вместо да пренастрои вътрешните им часовници, както са се надявали. Този път колапсът щеше да е целенасочен. Но имаше само един проблем…

— Това няма ли да ги превърне в гладни? — попита мис Рен.

— Гладните не са проблем — отвърнах, — но последния път, когато са затворили примка по този начин, не е ли последвал взрив с достатъчно мощност, за да повали дърветата в половин Сибир?

— Имбрините, които брат ми е подлъгал да му помогнат, са били млади и неопитни — обясни мис Перигрин. — Ние ще се справим по-добре с тази задача.

— Дано успеем — добави мис Рен.

Над хълма изплува гигантско лице като надзъртащо от хоризонта второ слънце. Това беше Каул, сега вече с размерите на десет къщи. Той отвори уста и се провикна с кънтящ глас:

— АЛМАААААААААААА!

— Търси вас, госпожо — извика уплашено Олив. — Трябва да се измъкнем на сигурно място!

— След минутка, милинка.

Мис Перигрин накара всички чудати деца (както и Шарън и братовчедите му) да се отдалечат на безопасно разстояние от нея и имбрините. Приличаха на някакво тайно мистично общество, готвещо се да извърши древен ритуал. Какъвто, предполагах, и щеше да е. Четейки от бележката, мис Перигрин произнесе:

— Според написаното тук започнем ли реакцията, ще разполагаме само с минута, за да избягаме от примката.

— Това достатъчно ли е? — попита мис Авъсет.

— Трябва да е достатъчно — рече мрачно мис Рен.

— Може би ще е добре да се приближим още до изхода, преди да опитаме — предложи мис Гласбил, която съвсем наскоро бе дошла на себе си.

— Нямаме време — възрази мис Перигрин. — Трябва да…

Останалата част от изречението бе погълната от далечния, но мощен вик на Каул, чиито думи бяха неразбираеми, след като мозъкът му бе започнал да се разпада от неспирния бърз растеж. Диханието му достигна до нас само няколко секунди след гласа, вонящ жълтеникав вятър, който караше въздуха да трепти като мараня.

Не бяхме чували нито звук от Бентам от известно време и аз се питах дали не е бил убит.

— Пожелайте успех на своите учителки! — извика ни мис Перигрин.

— Успех! — извикахме ние.

— И да не ни взривите всички! — добави Инок.

Мис Перигрин се обърна към сестрите си. Дванайсетте имбрини се подредиха в тесен кръг и се хванаха за ръце. Мис Перигрин заговори на старочудатски. Останалите отвръщаха на същия език и гласовете им се извисиха в мрачна ритмична песен. Това продължи около трийсет секунди или малко повече, а през това време Каул се изправи над пещерата, отърсвайки се от скални отломки.

— Тази гледка наистина е незабравима — подхвърли Шарън — и ако искате, вие останете да ѝ се наслаждавате, но аз мисля, че с братовчедите ще си тръгваме. — Той пое в обратна посока, сетне видя, че пътеката се разделя на пет нови пътеки и по твърдата почва нямаше и помен от следите ни. — Хм — изсумтя и се обърна. — Някой да си спомня случайно пътя?

— Ще трябва да почакаш — изръмжа Адисън. — Никой няма да си тръгва, преди да свършат имбрините.

Най-сетне те пуснаха ръце и разкъсаха кръга.

— Това ли беше? — попита Ема.

— Това беше! — отвърна мис Перигрин, вървейки забързано към нас. — Да тръгваме! След петдесет секунди не бихме искали да сме още тук!

Там, където допреди миг стояха имбрините, сега се бе образувала цепнатина, която бързо се разширяваше, а ръбовете ѝ се сриваха и рушаха. Колапсът бе започнал.

Въпреки изтощението и наранените си тела ние побягнахме, гонени от ужаса и страховитите апокалиптични звуци — както и от огромната, надвиснала над нас сянка. Земята под краката ни също се цепеше. Спуснахме се по древните каменни стълби, които се трошаха като че бяха от пясък, върнахме се в първата къща, от която бяхме дошли, и най-сетне се озовахме в прохода към кулата на Каул.

Мис Перигрин спря и остана да ни насочва през прохода, докато всички се озовахме от другата страна. Когато погледнах през рамо, видях, че тунелът се руши и че върху покрива му се стоварва един гигантски юмрук.

— Къде изчезна вратата? — попита трескаво мис Перигрин. — Трябва да я затворим, инак колапсът ще се разпространи и от тази страна!

— Бронуин я изрита — издрънка Инок. — Разбита е!

Бронуин първа бе стигнала вратата, а за нея това бе най-бързият начин да се влезе някъде, вместо да се ползва дръжката.

— Съжалявам! — извика тя. — Нима обрекох всички на гибел?

Сътресенията на примката бяха започнали да се предават и в кулата. Тя се люшкаше и ни караше да отскачаме от една страна към друга.

— Не и ако успеем да избягаме от кулата — отвърна мис Перигрин.

— Прекалено сме високо! — извика мис Рен. — Никога няма да стигнем навреме до дъното!

— Има една открита площадка над нас — спомних си аз. Макар да не знаех защо го казах, тъй като да се размажем от високо едва ли бе по-различно, отколкото да бъдем смачкани от рухналата кула.

— Да! — извика Олив. — Ще скочим!

— В никакъв случай — завъртя глава мис Рен. — За нас, имбрините, това не е проблем, но вие, деца…

— Аз мога да ви спусна — вдигна ръка Олив. — Имам достатъчно сила!

— Няма да стане — възрази Инок. — Слабичка си, а ние сме твърде много.

Кулата се разтресе из основи. От тавана се откъртиха плочки и се пръснаха на пода.

— Добре тогава! — рече Олив. — Останете си тук!

Тя хукна нагоре по стълбите. Трябваше да минат само няколко секунди и още едно разклащане на кулата, за да решим, че Олив е единствената ни надежда.

Животът ни сега е в мъничките ръце на нашия най-дребен член. Птиците да са ни на помощ.

Хукнахме нагоре по наклонения коридор и после се озовахме отвън, където денят вече си отиваше. Под нас като на длан се виждаше Дяволското гробище — лагерът на гадините и белите му стени, мъгливата бездна и охраняваният от гладен мост, черните пушеци над Димящата улица и гъсто застроените квартали отвъд нея, а по-нататък Маларичният ров, който се извиваше по краищата на примката като пръстен от нечистотии. Каквото и да се случеше след малко, независимо дали щяхме да живеем, или да умрем, бях щастлив поне да видя за последен път това място.

Струпахме се на полукръглата площадка. Ема ме улови за ръката.

— Не гледай надолу, нали обещаваш?

Една по една имбрините се превръщаха в птици и се подреждаха върху перилата, готови да помогнат с каквото могат. Олив се хвана с две ръце за перилата и си изу обувките. Краката ѝ се издигнаха нагоре и след миг тя се обърна с главата надолу, уловена за желязната преграда.

— Бронуин, хвани се за краката ми — извика Олив. — Ще направим верига. Ема да хване краката на Бронуин, Джейкъб ще се хване за Ема, а Хорас за Хю…

— Левият ми крак е счупен! — оплака се Хю.

— Тогава Хорас да те хване за десния! — тросна се Олив.

— Това е безумие — намеси се Шарън. — Прекалено сме тежки!

Олив започна да спори, но един нов трус разтърси толкова силно кулата, че се наложи да се вкопчим в перилата, за да не изпопадаме.

Трябваше или да се съгласим с Олив, или да се предадем.

— Вече разбрахте какво се иска от вас! — извика ни мис Перигрин. — Правете каквото ви казва Олив и най-важното — не се пускайте, докато не стигнете земята!

Малката Олив сви колене и подаде един крак на Бронуин. Тя го улови, пресегна се и хвана втория. Олив пусна перилата и се изправи върху ръцете на Бронуин, щръкнала към небето като гмуркач, изправен над басейн за скокове.

Бронуин започна да се издига над земята. Ема бързо се улови за краката ѝ и тя също взе да се издига, докато Олив продължаваше да се стреми нагоре, стиснала зъби и нареждайки със силата на волята си да литне към небето. Ето че дойде моят ред — но Олив, изглежда, бе достигнала предела на силите си. Тя махаше с ръце и пъшкаше, сякаш се опитваше да плува кучешката към небосвода, но не успяваше. В този момент мис Перигрин се превърна в птица, вкопчи нокти в роклята на Олив и я повдигна.

Краката ми се отделиха от земята. Хю ме сграбчи за прасците, Хорас увисна на неговите, после дойде ред на Инок, докато накрая дори Перплексус, Адисън, Шарън и братовчедите му се подредиха на веригата. Висяхме във въздуха като някакво причудливо, гърчещо се хвърчило, чиято невидима опашка бе Милърд. Останалите по-дребни имбрини се бяха вкопчили в дрехите ни и махаха яростно с криле, добавяйки доколкото могат подемна сила.

Последният от нас тъкмо бе напуснал кулата, когато каменната постройка започна да се руши. Стана толкова бързо — първо се срутиха горните етажи, сетне и наклоненото стълбище бе погълнато от колабиращата примка. Останалото се срина под собствената си тежест, етаж по етаж, докато кулата се прекърши през средата и изчезна в облак от прах и отломки със звук на милиони изсипвани в каменоломна тухли. По това време мис Перигрин бе изчерпала силите си и ние падахме бавно към земята, а имбрините ни дърпаха настрани от мястото на разрушението.

Приземихме се на площада, първи Милърд, последна Олив, която бе толкова изтощена, че тупна по гръб и остана да лежи, дишайки тежко като маратонец. Събрахме се около нея, поздравявахме я и я аплодирахме.

Очите ѝ се ококориха и тя посочи нагоре:

— Вижте!

Във въздуха над нас, там, където доскоро стърчеше върхът на кулата, сега имаше малка вихрушка от блещукащо сребро, миниатюрен ураган. Това бяха последните останки на рухналата примка. Гледахме като хипнотизирани как се смалява, въртейки се все по-бързо и по-бързо. Когато стана твърде малка, за да се различава с просто око, от нея долетя силен звук, наподобяващ тътен на реактивен самолет:

— АЛМАААААААА…

След което вихрушката утихна, поглъщайки със себе си и гласа на Каул.

Десета глава

След колабирането на примката и рухването на кулата не можехме да си позволим лукса да останем още дълго наблизо. Макар че най-страшната опасност бе останала зад нас и повечето от враговете ни бяха сразени или пленени, наоколо цареше хаос и имаше много неща за оправяне. Въпреки изтощението и раните имбрините се заеха да вършат това, в което ги биваше най-много, а то бе да създадат ред. Те се преобразиха в човешки облик и поеха командването. Претърсихме бараките за скрити гадини. Двама бяха оцелели отпреди, а Адисън откри още една — изплашена женица, която се спотайваше в дупка в земята.

Тя се подаде с вдигнати ръце, молеща за милост. На братовчедите на Шарън бе заръчано да построят импровизиран затвор, където да приберем малкия, но нарастващ брой пленници, и те се захванаха радостно за работа, като пееха, докато удряха с чукчетата. Шарън бе подложен на обстоен разпит от мис Перигрин и мис Авъсет, но след няколко минути те го освободиха, уверили се, че е само наемник, а не и таен агент или предател. Шарън изглеждаше шокиран не по-малко от нас от измяната на Бентам.

За кратко време лабораториите и затворите на гадините бяха очистени, а машините им за мъчения — разбити. Изнесохме на чист въздух обектите на ужасяващите им експерименти и се погрижихме за тях. Намерихме още пострадали в подземията на съседните бараки, където нещастниците бяха държани затворени и гладни. Някои се пръснаха наоколо замаяни и объркани и трябваше да бъдат наблюдавани, за да не се отдалечат или изгубят. Други бяха толкова развълнувани, че не спираха да ни благодарят. Едно малко момиче отдели половин час да върви от чудат на чудат и да ги прегръща.

— Не знаете какво направихте за нас — рече тя. — Нямате ни най-малка представа.

Нямаше начин тона да не ни окаже въздействие и докато се опитвахме да ги успокоим, пие самите подсмърчахме и въздишахме. Не можех дори да си представя какво точно бяха преживели моите приятели, камо ли тези нещастници, докарани и затворени тук от седмици. (Сравнени с техните страдания, раните и травмите ми изглеждаха незначителни.

От спасените чудати най-трайно заседнаха в съзнанието ми трима братя. Изглеждаха в сравнително добро здраве, но бяха толкова потресени от преживяното, че отказваха да говорят. При първа възможност напуснаха тълпата и потърсиха една порутена къща, където да се скрият, озъртайки се изплашено наоколо, като най-възрастният бе прегърнал другите двама през раменете. Сякаш не можеха да съчетаят сцената пред тях с ада, който бяха приели за реалност.

Инок видя, че разговаряме с тях, и двамата с Бронуин ни доближиха. Тя влачеше със себе си изплашена до смърт гадина с бяла престилка, чиито ръце бяха завързани. Момчетата се дръпнаха.

— Вече нищо не може да ви стори — успокои ги Бронуин. — Никой от тях.

— Може би трябва да ви го оставим за малко — предложи Инок с дяволита усмивка. — Сигурно има за какво да си побъбрите.

Гадината вдигна глава. Когато видя момчетата, черните му очи се изцъклиха.

— Спрете — намесих се аз. — Не ги измъчвайте.

Най-малкият брат сви ръце в юмруци и се надигна, ала големият го прегърна и му прошепна нещо в ухото. Малкият затвори очи и кимна, след това скри юмруците си под мишниците.

— Няма да ни трябва — заяви той с отчетлив южняшки акцент.

— Ела тогава — рекох на гадината и Бронуин я дръпна с нас, докато се отдалечавахме.

Кръжахме около бараките в очакване имбрините да ни дадат разпореждания. Изпитвахме облекчение, че вече не е нужно ние да вземаме решения. Бяхме изтощени, но и въодушевени, най-вече от мисълта, че оцеляхме след всичко преживяно.

Навсякъде се чуваха радостни викове, смях, песни. Милърд и Бронуин танцуваха сред пепелищата. Олив и Клеър се бяха вкопчили в мис Перигрин, която ги носеше на ръце, докато сновеше наоколо и проверяваше как вървят нещата. Хорас непрестанно се щипеше, подозирайки, че това е само поредният сън, някакво красиво бъдеще, което още не бе настъпило. Хю стоеше сам отстрани, сигурно тъгуваше по Фиона, чието отсъствие измъчваше всички ни. Милърд не се откъсваше от своя герой Перплексус, чието скоростно стареене бе спряло, когато влязохме в Абатон, и колкото и да бе странно, не се бе възобновило. Но щеше да стане, увери ни Милърд, и сега, когато кулата на Каул бе разрушена, не беше ясно как Перплексус ще се върне в своята примка. (Съществуваше, разбира се и Панпримтиконът на Бентам, но коя от стоте врати щеше да се окаже правилната?)

Да не забравям, разбира се, Ема и мен. Откакто се измъкнахме от примката, почти не бяхме разговаряли. Може би защото се бояхме от това, за което трябваше да говорим.

Какво ще стане сега? Какво ще се случи с нас? Знаех, че Има не може да напусне чудатия свят. Трябваше да прекара остатъка от живота си в някоя примка, независимо дали в Дяволското гробище, или на друго, по-добро място. Но аз бях свободен да си тръгна. Имах семейство и дом, които ме очакваха. Живот, или бледото подобие на такъв. Ала тук също имах семейство. Имах и Ема. Освен това сега бях друг Джейкъб, или все още се превръщах в него. Дали той би оцелял, ако се върне във Флорида?

Имах нужда от всичко това. От двете семейства, от новия и стария Джейкъб — и най-вече от Ема. Знаех, че ще трябва да направя избор, и се страхувах, че той ще ме разкъса на две.

Всичко това бе твърде много за мен след онова, което бях изтърпял. Нуждаех се от няколко часа, от един ден, за да си поема въздух. И така, ние с Ема стояхме рамо до рамо, смълчани и загледани напред, в очакване имбрините да ни потърсят.

Но те, с типичната им загриженост, явно бяха решили, че сме преживели твърде много. Че имаме нужда от почивка и освен това, казаха ни, чакали ги задачи, за които чудатите деца нямали нужните способности. Когато кулата рухна, тя смаза и малката сграда под нея, но те не ни позволиха да се ровим из останките за оцелели. На много места в бараките имаше складове със стъкленици с амбро, но имбрините не ни разрешиха да ги събираме. Чудех се какво ли са намислили да правят с тях и дали тези откраднати души могат някога да бъдат върнати на притежателите им.

Замислих се за стъкленицата с екстракт от душата на дядо ми. Бях толкова разгневен, когато Бентам я използва, но ако не го бе сторил, никога нямаше да успеем да се измъкнем от Библиотеката на душите. Така че, в края на краищата, тъкмо душата на дядо ми ни спаси. Можех поне да се радвам, че не е била изгубена безцелно.

Имаше работа и извън бараките на гадините. На „Лоша слава“ и навсякъде из Дяволското гробище чудати деца трябваше да бъдат освободени, но имбрините държаха те да го сторят, заедно с освобождението на някои чудати възрастни. Не срещнаха никаква съпротива — роботърговците и техните слуги бяха избягали от Гробището в мига, когато гадините изгубиха властта. Можеха безпрепятствено да съберат децата и да ги отведат на безопасно място. А предателите щяха да бъдат заловени и изправени на съд. Но нищо от това не беше наша грижа — така ни казаха за пореден път. В момента се нуждаехме от място, където да си отдъхнем, както и от база за операции, откъдето можеше да започне възстановяването на чудатия свят — и никой от нас не държеше да остане в страховитата крепост на гадините по-дълго, отколкото е необходимо. Предложих къщата на Бентам. Там имаше много свободно място, легла, удобства, лекар и Панпримтикона (който винаги може да се окаже полезен за нещо). Поехме преди здрач, като натоварихме тези от нас, които не можеха да ходят, на един от камионите на гадините, а останалите тръгнаха зад него. Прекосихме моста над реката с малка помощ от страна на гладния в него, който първо пренесе камиона над пропастта, а сетне и нас на групи от по трима. Някои от децата бяха изплашени от гладния и трябваше да бъдат успокоявани. Други бяха развълнувани и настояваха да ги прехвърлят по няколко пъти напред и назад.

Позволих им. Контролът над гладните се бе превърнал във втора природа за мен, което бе успокоително, макар и малко тъжно. Сега, когато гладните почти бяха изтребени, моите чудати способности навярно щяха да станат ненужни — поне в този им вид. Но нямах нищо против. Щях да съм далеч по-щастлив, ако гладните изобщо не съществуваха.

Прекосихме Дяволското гробище в бавна процесия, наобиколили камиона като на парад или настанени върху масивната му броня и покрива. Беше като победно завръщане и повечето чудати излязоха пред домовете си, за да ни гледат как минаваме. Бяха видели падането на кулата. Знаеха, че животът им се е променил. Мнозина ни посрещаха с овации. Някои ни поздравяваха. Други се спотайваха в сенките, засрамени от това, което бяха вършили.

Когато стигнахме къщата на Бентам, на вратата ни посрещнаха Мама Прашец и Рейналдо. Приеха ни топло и ни казаха, че къщата е изцяло на наше разположение. Мама Прашец веднага се зае да лекува ранените, отведе ги при леглата, настани ги удобно и обработи раните им с лечебния прашец. Предложи да се погрижи и за моите синини и раната от ухапване, но аз ѝ казах, че това може да почака. Имаше деца в по-тежко състояние.

Разказах ѝ как бях използвал пръста. Как ми бе спасил живота и живота на други. Тя повдигна рамене и се върна към работата си.

Не се отказах толкова лесно.

— Заслужаваш медал — рекох. — Не зная дали чудатите дават медали, но ако го правят, ще се погрижа да получиш един.

Това явно я развълнува, защото я видях да подсмърча, когато се отправи към следващия пациент.

— Да не казах нещо лошо? — попитах Рейналдо.

— Не зная — отвърна загрижено той и тръгна след нея.

Ним скиташе из къщата, все още объркан и неспособен да повярва в предателството на Бентам.

— Трябва да има някаква грешка — повтаряше той. — Мистър Бентам никога не би ни изменил.

— О, я престани! — скара му се Ема. — Твоят шеф е един плужек!

Истината е малко по-сложна, мислех си аз, но сега не беше моментът да се хвърлям в защита на Бентам. В края на краищата той не бе длъжен да предава онази рецепта на имбрините. Беше направил своят избор. Беше се пожертвал, за да спаси останалите.

— Трябва му време — каза Шарън за Ним. — Това е труден процес. Бентам излъга не само него.

— И теб ли? — попитах.

— Мен най-вече. — Той сви рамене и завъртя глава. Изглеждаше объркан и тъжен. — Той ми помогна да се отърва от амброзията, спаси ми живота. У него имаше много добро. Предполагам, че това му е помогнало да ме измами.

— Имаше и помощник — припомни си Ема. — Нали знаеш, довереник. Ким.

— Вярно, помощникът — сетих се аз. — Някой да го е виждал?

Никой не беше. Претърсихме къщата, но дясната ръка на Бентам, човекът с каменно лице, бе изчезнал. Мис Перигрин събра всички и помоли мен и Ема да го опишем с подробности, в случай че се появи.

— Да се смята за опасен — нареди тя. — Ако го видите, не се опитвайте да го задържите. Бягайте да съобщите на най-близката имбрин.

— Да сме кажели на някоя имбрин — промърмори ядно Инок. — Те дават ли си сметка, че ние ги спасихме?

Мис Перигрин го чу.

— Да, Инок. Вие бяхте ненадминати, всички до един. И сте пораснали забележително. Но дори големите деца се нуждаят от възрастни, които знаят повече от тях.

— Да, госпожо — отвърна той и сведе глава.

Попитах мис Перигрин дали мисли, че Бентам е смятал да ни предаде от самото начало.

— Брат ми беше опортюнист преди всичко — заговори тя с тъжен глас. — Мисля, че донякъде е искал да постъпи правилно и когато помогна на теб и на мис Блум, беше от сърце. Но през цялото време се е готвел за измяната, в случай че това би му донесло полза. И когато аз му се скарах, той реши, че е настъпил моментът.

— Не сте виновна вие, мис П — рече Ема. — След това, което стори на Ейб, аз също не бих му простила.

— И все пак можех да съм по-внимателна. — Тя се намръщи и зарея поглед. — Роднинските връзки са сложно нещо. Понякога се чудя дали моите действия не са допринесли за пътя, който избраха братята ми. Можех ли да съм по-добра сестра? Навярно като млада имбрин съм била прекалено съсредоточена върху себе си.

— Мис Перигрин, това е… — спрях, защото се готвех да използвам думата „нелепо“, но едва ли щеше да е правилно. В края на краищата никога не съм имал брат или сестра.

* * *

По-късно отведохме мис Перигрин и някои от имбрините в подземието, за да им покажем сърцето на Панпримтикона. Усещах моя гладен в акумулаторната камера, отпаднал, но жив. Чувствах се виновен пред него и попитах дали мога да го изведа, но мис Перигрин каза, че сега машината трябва да работи. С толкова много достъпни примки под един покрив те разчитаха да разпространят вестта за победата из целия чудат свят, да направят преценка на щетите, нанесени от гадините, и да започнат възстановяването.

— Надявам се да ме разберете, мистър Портман — рече мис Перигрин.

— Разбирам…

— Джейкъб има слабост към този гладен — поясни Ема.

— Ами… — погледнах ги засрамено. — Той ми беше първия!

Мис Перигрин ми хвърли странен поглед, но обеща да направи каквото ѝ е по силите.

Раната от ухапване на корема ме измъчваше непрестанно и затова двамата с Ема се подредихме на опашка пред Мама Прашец, която бе устроила импровизирана клиника в просторната кухня. Беше невероятно да гледаме как отвътре излизат ранени и пострадали — някои бяха превързани, други покрити със синини или рани, прикрепящи ръка или накуцващи на ударен крак. А в случая с мис Авъсет — рана от куршум в рамото, причинена от стария пистолет на Каул. Само за да се изправят след няколко минути, сякаш изобщо не са пострадали. Изглеждаха тъй обновени и освежени, че мис Перигрин повика Рейналдо настрана и му нареди да припомни на Мама Прашец, че тя не е постоянно възобновяем източник и да не прахосва целебни сили за дребни рани и наранявания, които ще преминат и сами.

— Опитах се да ѝ го кажа — призна Рейналдо. — Но тя е перфекционист. Не иска и да ме чуе.

Наложи се мис Перигрин да отиде лично в кухнята и да си поговори с Мама Прашец. Върна се след пет минути леко на въсена, но аз забелязах, че от лицето и ѝ са изчезнали няколко дребни рани, причинени от сблъсъка със стените, когато Каул я бе блъскал из пещерата.

— Каква упорита жена! — оплака се тя.

Когато дойде моят ред да вляза при нея, почти бях готов да се откажа от лечението — на здравата ѝ ръка бяха останали само палецът и показалецът. Но тя изгледа втренчено нащърбената рана на корема ми и ме бутна решително на койката, която използваха за прегледи. Раната бе започнала да се инфектира, съобщи ми тя чрез Рейналдо. В зъбите на гладните имало опасни бактерии и ако не бъда излекуван своевременно, може да се разболея сериозно. Така че аз се подчиних. Мама Прашец напръска с лечебен прах гърдите ми и след няколко минути се почувствах далеч по-добре.

Преди да си тръгна, опитах да ѝ кажа отново колко много значи за нас нейната саможертва и как парченце от нея ми бе помогнало да спася всички.

— Наистина, без онзи пръст никога нямаше да мога да…

Но тя ми обърна гръб още щом заговорих, сякаш благодарността ми ѝ бе подпалила ушите.

Рейналдо ме изтика навън.

— Съжалявам, Мама Прашец трябва да прегледа още много пациенти.

Ема ме чакаше в коридора.

— Изглеждаш чудесно! — зарадва се тя. — Слава на птиците, бях започнала да се безпокоя за това ухапване…

— Искам да ѝ кажеш за ушите си — отвърнах.

— Какво?

— За ушите — произнесох по-силно и ги посочих. Ушите на Ема не бяха спрели да пищят, откакто излязохме от библиотеката. Заради пламъците по ръцете ѝ тя не ги бе запушила с длани по време на ужасния грохот и боя се, че бяха пострадали. — Само не споменавай пръста!

— Кое?

— Пръста! — повторих и ѝ показах пръст. — Много е чувствителна на тази тема. Без майтап…

— Защо?

Свих рамене.

— Нямам понятие.

Ема влезе вътре. След три минути се върна и щракна с пръсти пред ухото си.

— Изумително! — рече. — Ясно като камбана.

— Слава на боговете — отвърнах. — Не е никак приятно да ти викам.

— А! Между другото, споменах пръста.

— Какво? Защо?

— Бях любопитна.

— И?

— Ръцете ѝ се разтрепериха. После промърмори нещо, което Рейналдо отказа да преведе, и почти ме изгони.

Решихме по-късно да се занимаем с този въпрос. Бяхме уморени и гладни, а не бяхме слагали нищо в устата си от часове.

— Хайде на вечеря! — провикна се мис Рен от другия край на коридора и ние нямахме нужда от повече покани.

* * *

С падането на нощта ние се събрахме около голямата маса в библиотеката на Бентам, единствената стая, където можехме да се поберем, без да ни е тясно. Огънят в камината бе запален, на масата бяха поднесени пилешко, дивеч и риба (която реших да пропусна, опасявайки се, че може да е уловена в Рова). Ядохме, говорихме и си припомняхме преживяното през изминалите няколко дни. Мис Перигрин знаеше съвсем малко за пътуването ни от Кеърнхолм до Лондон, както и за преживелиците ни по време на лондонските бомбардировки, докато открием мис Рен, и искаше да научи всички подробности. Тя умееше да слуша, смееше се на подходящите места и въздишаше, когато положението ставаше напечено.

— А след това бомбата падна право върху гладния и го пръсна на парчета! — извика Олив и скочи от стола си, за да ни изиграе сцената. — Но ние носехме чудатите пуловери на мис Рен и шрапнелите не ни сториха нищо!

— О, небеса! — възкликна мис Перигрин. — Извадили сте голям късмет!

Когато приключихме с разказите, мис Перигрин поседя известно време смълчана, оглеждайки ни със смесица от тъга и благоговение.

— Толкова много се гордея с вас — рече накрая — и съжалявам, че всичко това ви се е случило. Нямате представа колко исках да съм с вас тогава, вместо моя измамен брат.

Отдадохме мълчаливо почит на Фиона. Хю продължаваше да настоява, че не е мъртва, а само се е изгубила. Дърветата са омекотили падането ѝ, твърдеше, и вероятно сега се скита из менажерията на мис Рен. Или си е ударила главата при падането и е забравила коя е. Или се крие…

Той ни гледаше с поглед, изпълнен с надежда, но ние избягвахме да го срещаме.

— Сигурна съм, че ще се появи — подметна Бронуин.

— Не му давай фалшиви надежди — укори я Инок. — Жестоко е.

— Да сменим темата — предложи Хорас. — Искам да знам как кучето е спасило Джейкъб и Ема в подземията.

Адисън скочи игриво на масата и се зае да разказва историята, но се отклоняваше толкова често в странични истории за собствения героизъм, че Ема беше принудена да го замести. Двамата с нея разказахме как стигнахме до Дяволското гробище и как с помощта на Бентам организирахме нашата миниинвазия срещу крепостта на гадините. Когато свършихме, всички имаха въпроси към мен — искаха да им разкажа за гладните.

— Как успя да научиш езика им? — попита Милърд.

— Какво е да контролираш някой от тях? — поинтересува се Хю. — Представяш ли си, че си гладен, както аз правя с моите пчели?

— Забавно ли ти беше? — бе въпросът на Бронуин.

— Някога мислил ли си да задържиш гладен за домашен любимец? — повдигна вежди Олив.

Отговарях, доколкото ми бе по силите, но не бях особено многословен, тъй като ми бе трудно да опиша връзката си с гладните, както е трудно да разкажеш с подробности някой сън на следващата сутрин. Освен това непрестанно си мислех за разговора с Ема, който бяхме отложили. Когато приключих, улових погледа ѝ и кимнах към вратата, след което двамата се извинихме и излязохме. Докато се отдалечавахме от масата, усещах погледите на останалите с гърба си.

Озовахме се в помещението, претъпкано с дрехи и шапки от всякакви времена. Тук поне се почувствахме изолирани от останалите и можехме най-сетне да разговаряме, без да ни чуят. Изведнъж осъзнах, че съм ужасно изплашен. Трябваше да направя труден избор — този, който бях отлагал досега.

Известно време мълчахме, а в помещението бе толкова тихо заради огромното количество дрехи, че можех да чуя собственото си сърце.

— Е — поде Ема накрая. Естествено, тя винаги е била по-прямата и по-решителната от двама ни. — Ще останеш ли?

Не знаех какво да кажа, докато думите сами не излязоха от устата ми. Сякаш бях превключил на автопилот.

— Трябва да се видя с родителите ми.

Това бе безспорна истина. Те страдаха за мен, бяха изплашени, а не го заслужаваха и аз бях отсъствал прекалено дълго.

— Естествено — рече Ема. — Разбирам. Трябва да го направиш.

Ала във въздуха остана да виси един незададен въпрос. „Да се видя с родителите ми“ бе само полурешение. Това е ясно, а после? Какво ще им кажа?

Опитах се да си представя как им казвам истината. В този смисъл разговорът по телефона в метрото с баща ми бе само пред вестник на идващото представление. „Побъркал се е. Нашият син е луд. Или взема наркотици. Или не взема достатъчно.“

Не, истината нямаше да свърши работа. Какво тогава? Ще се срещна с тях, ще ги успокоя, че съм жив и здрав, ще измисля някаква история, че съм обикалял из Лондон, а после ще им заявя да се прибират у дома без мен? Ха. Нямаше да ме оставят на мира. Сигурно ще доведат на срещата цивилни ченгета. Мъже с бели шлифери, които да ме задържат. Ще трябва да избягам. Дори само това ще е прекалено голямо изтезание за тях. Но мисълта да не ги видя никога вече, да не се прибера повече у дома — това не можех да преживея. Защото, ако трябваше да бъда честен пред себе си, колкото и да ме болеше от мисълта за раздяла с Ема, част от мен искаше да се прибере у дома. Родителите ми и техният свят олицетворяваха завръщането към здравия разум и предвидимостта, нещо, за което жадувах след цялото това безумие. Имах нужда поне за малко от нормално съществуване. Да си поема дъх. Само за малко.

Бях разплатил дълговете си с чудатите и мис Перигрин. Бях станал един от тях. Но не бях само един от тях. Бях също така и син на родителите си и колкото и да бях несъвършен в това си качество, те ми липсваха. Липсваше ми родният дом. Липсваше ми дори скучният, еднообразен живот. Разбира се, Ема вероятно щеше да ми липсва много повече от всички тези неща. Проблемът беше, че исках твърде много. И двата живота. Двойно гражданство. Да бъда чудат и да науча всичко за чудатия свят, да съм с Ема, да посетя всички тези примки, които Бентам бе каталогизирал в своя Панпримтикон. Но също така да върша глупавите обикновени неща, които правят нормалните тийнейджъри, стига все още да мога да мина за такъв. Да взема шофьорска книжка. Да имам приятели на моята възраст. Да завърша гимназия. После, когато стана на осемнайсет, да отида навсякъде, където искам — или във всяко време. И да мога да се върна.

Ето я истината, корена на проблема — не можех да преживея остатъка от живота си в някоя примка. Не исках да си остана завинаги чудато дете. Но може би един ден щях да стана чудат възрастен.

Може би, ако действах внимателно, бих могъл да получа всичко.

— Не искам да отивам там — признах, — но мисля, че трябва, поне за малко.

— Ами тогава върви — рече Ема почти равнодушно.

Бях поразен от внезапната промяна в поведението ѝ. Тя дори не попита какво означава „за малко“.

— Ще идвам да те навестявам — продължих. — Мога да се връщам по всяко време.

Теоретически това бе вярно — сега, когато заплахата от гадини бе отминала, винаги щеше да има нещо, заради което да се върна. Но се съмнявах, че родителите ми ще се съгласят на ново пътуване до Англия. Залъгвах се — и двамата с Ема го знаехме.

— Не — поклати тя глава. — Не искам това.

— Какво? — сърцето ми спря. — Защо не?

— Защото точно това правеше Ейб. Връщаше се през няколко години. И всеки път бе по-стар, а аз оставах същата. После срещна друга и се ожени…

— Няма да го направя — обещах. — Обичам те.

— Зная. — Тя извърна лице. — И той също.

— Но ние не сме… с нас няма да стане така… — Търсех отчаяно подходящите думи, но мислите ми бяха объркани.

— Само че ще стане. Знаеш, че бих тръгнала с теб, ако можех — но не мога — ще остарея твърде бързо. Ето защо просто ще те чакам. Затворена в кехлибар. Не мога да го преживея отново.

— Няма да е много дълго! Само няколко години. След това ще мога да правя каквото си искам. Да ида някъде в колеж. Може би дори тук, в Лондон!

— Може би — повтори тя. — Може би. Но сега даваш обещания, които няма да можеш да изпълниш, а така си причиняват болка хората, които се обичат.

— Ема, знаеш, че сега съм объркан. Не исках да кажа това. Ще остана.

— Не, мисля, че беше честен с мен — поклати глава тя. — Ако останеш, няма да си щастлив. И с течение на времето ще започнеш да ме виниш за това. Което ще е най-лошото.

— Не. Никога няма да…

Ала бях казал какво мисля и бе твърде късно да се връщам назад.

— Трябва да отидеш — настоя тя. — Имаш свой живот и семейство. И без това нямаше как да е завинаги.

Седнах на пода, после се облегнах на податливата стена от дрехи и тя ме погълна. Няколко секунди се опитвах да си внуша, че нищо от това не се случва, че не съм тук, че целият свят се състои само от вълнени дрехи с мирис на нафталин. Когато изплувах отново, за да си поема въздух, Ема бе седнала на пода до мен.

— Аз също не го искам — рече тя. — Но мисля, че разбирам защо трябва да стане. Ти трябва да построиш наново своя свят, а аз — моя.

— Но сега твоят свят е и мой.

— Истина е. — Тя се почеса замислено по брадичката. — Така е и искрено се надявам, че ще се върнеш, защото ти стана част от нас и нашето семейство няма да е цяло без теб. Но когато го направиш, мисля, че двамата с теб трябва да сме само приятели.

Замислих се върху думите ѝ. Приятели. Звучеше толкова плоско и безжизнено.

— Предполагам, че е по-добре, отколкото никога вече да не се срещнем.

— Съгласна — кимна тя. — Не мисля, че бих го понесла.

Притеглих я към себе си и я прегърнах през кръста. Помислих, че може да се дръпне, но тя не го направи. След известно време положи глава на рамото ми.

Останахме така дълго време.

* * *

Когато двамата с Ема най-сетне излязохме от склада за дрехи, почти всички бяха заспали. Огнището в библиотеката бе загаснало, навсякъде имаше разхвърлени чинии с остатъци от храна, похърквания и сумтене отекваха във високия таван. На диваните и столовете се бяха настанили деца и имбрини, други лежаха направо на килима, въпреки че на горния етаж имаше много удобни стаи. След като за малко почти да се изгубят едни други, те не бяха готови да се разделят толкова лесно, дори само за една нощ.

Бях решил да тръгна призори. Сега, когато знаех какво ще се случи с Ема и мен, вече не исках да удължавам мъчението. Но в момента имахме нужда от сън. От колко време не бях затварял очи дори за минутка? Не помнех някога да съм бил по-изтощен.

Събрахме няколко възглавници в ъгъла и се унесохме в сън, прегърнати. Това беше последната ни нощ заедно и аз я притисках към себе си, вкопчил ръце в раменете ѝ, сякаш така споменът за нея щеше да е по-траен. Усещането за близостта на тялото ѝ, нейното ухание. Равномерният звук на дишането ѝ. Скоро сънят ме обори и сякаш едва бях затворил очи, когато внезапно усетих жълтеникава светлина през миглите си и открих, че от прозорците надзърта слънцето.

Всички бяха будни, протягаха се, разменяха сънени реплики, но тихо, вероятно за да не ни събудят. Побързахме да се надигнем, притеснени сега, когато близостта ни не бе скрита под покривалото на мрака. Преди да успеем да се оправим, се появи мис Перигрин с чайник с кафе и Ним с поднос сандвичи.

— Добро утро на всички! Надявам се, че си починахте добре, защото ни чака много…

Мис Перигрин ни видя и млъкна насред изречението, с повдигнати вежди.

Ема си прикри лицето.

— О, не.

В объркването и изтощението си снощи не си бях дал сметка, че да прекарам нощта в едно легло с Ема (дори и ако само бяхме спали) би било истинско изпитание за викторианската чувствителност на мис Перигрин.

— Мистър Портман, елате да поговорим, ако обичате. — Мис Перигрин остави чайника и ме повика с пръст.

Явно аз щях да поема отговорността за случилото се. Надигнах се, оправих смачканите си дрехи и усетих, че бузите ми са поруменели. Но не бях засрамен от постъпката си, е, може би само малко.

— Пожелай ми късмет — прошепнах на Ема.

— Нищо не признавай! — прошепна в отговор тя.

Чух кикот, докато пресичах стаята, и някой запя тихо:

— Джейкъб и Ема… седят на дърво… имбрииииин!

— О, Инок, време е да пораснеш — чух Бронуин. — Такъв си ревнивец.

Последвах мис Перигрин в коридора.

— Нищо не е станало — смотолевих — и вие го знаете.

— Нито пък ме интересува — отвърна тя. — Ако не греша, заминаваш днес, нали?

— Откъде знаете?

— Може, грубо казано, да съм стара жена, но все още съм с ума си. Зная, че се чувстваш разкъсан между родителите си и нас, между стария ти дом и новия… или каквото е останало от него. Чудиш се къде да намериш баланса, как да удовлетвориш и двете си желания, без да нараниш никого от хората, които обичаш. Но не е лесно. Нито пък, да бъдем откровени, е възможно. Предполагам, че горе-долу това са проблемите?

— Ами… да. Горе-долу.

— И докъде стигнаха нещата с мис Блум?

— Ние сме приятели — промърморих, ала произнесох думата с видимо неудоволствие.

— И ти не си щастлив от това.

— Не съм. Но разбирам… мисля.

Тя завъртя глава.

— Разбираш ли?

— Тя иска да се запази.

— И теб — добави мис Перигрин.

— Това не го схванах.

— Ти си много млад, Джейкъб. Има много неща, които все още не схващаш.

— Не виждам какво общо има с това възрастта ми.

— Всичко! — Тя се засмя, кратко и рязко. Но после, като видя, че наистина не разбирам, поомекна. — Мис Блум е била родена близо до началото на миналия век — заобяснява. — Сърцето ѝ е старо и уравновесено. Може би се безпокоиш, че ще ти намери замяна, че някой чудат Ромео ще ѝ завърти главата. Но не го смятам за вероятно. Тя е избрала теб. Никога не съм я виждала толкова щастлива с когото и да било. Дори с Ейб.

— Наистина ли? — попитах и усетих, че гърдите ми се изпълват с приятна топлина.

— Наистина. Но както вече казах, ти си много млад. Едва на шестнайсет — за първи път на шестнайсет. Сърцето ти сега се пробужда и мис Блум е твоята първа любов. Така ли е?

Кимнах смутено. Така беше, без никакво съмнение. Всеки можеше да го види.

— Може да имаш и други любими — продължи мис Перигрин. — Сърцата, както и мозъците, са склонни към чести промени.

— Няма — поклатих глава. — Аз не съм такъв.

Зная, че прозвуча като нещо, казано от импулсивен тийнейджър, но в момента бях сигурен в чувствата си към Ема както в нищо друго досега.

Мис Перигрин кимна бавно.

— Радвам се да го чуя. Мис Блум може да ти е дала разрешение да ѝ разбиеш сърцето, но не и аз. Тя е много важна за мен и не е и наполовина толкова силна, колкото изглежда. Не мога да ти позволя да разрушиш всичко между вас само защото някоя нормална хубавелка ти е завъртяла главата. Вече го преживях веднъж и нямам сили да го повтарям. Сега разбираш ли?

— Хм… — усетих, че ме е заварила неподготвен. — Мисля, че да…

Тя се наведе към мен и попита отново, този път с нисък глас, в който долових стоманени нотки:

— Разбираш ли?

— Да, мис Перигрин.

Тя кимна рязко, после се усмихна и ме потупа по рамото.

— Добре, тогава. Радвам се, че си побъбрихме. — И преди да успея да отговоря, се върна в библиотеката и се провикна:

— Закуска!

* * *

Тръгнах след час, до пристана ме придружиха Ема, мис Перигрин и всички останали мои приятели и имбрини. Шарън ни очакваше с нова лодка, която бе реквизирал от избягалите пирати. Имаше дълга размяна на прегръдки, просълзени сбогувания, които завършиха с обещанието, че ще се върна и ще се срещна с всички отново — макар да не знаех дали ще мога да го сторя скоро, като се имаха предвид цените на презокеанските полети и разрешението на моите родители.

— Никога няма да те забравим, Джейкъб! — подсмърчаше Олив.

— Ще впиша твоята история в аналите — обеща Милърд. — Това ще е новият ми проект. И ще се постарая да бъде включена в „Приказки за необикновеното“. Ще станеш прочут!

Приближи се и Адисън, следван от двете мечета. Не знаех дали той ги е осиновил, или те него.

— Ти си четвъртият най-храбър човек, когото съм срещал — обяви той. — Надявам се да се видим отново.

— Аз също — кимнах.

— О, Джейкъб, може ли да ти дойдем на гости? — помоли се Клеър. — Винаги съм искала да видя Америка.

Нямах сърце да ѝ обясня защо това е невъзможно.

— Разбира се, че може — рекох. — Толкова ще се радвам.

Шарън тропна с пръта по лодката.

— Всички на борда!

Прехвърлих се неохотно, последваха ме Ема и мис Перигрин. Бяха настояли да останат с мен, докато се срещна с родителите си, и аз не посмях да възразя. По-леко бе, когато се разделяш постепенно.

Шарън отвърза лодката и ние се отделихме от брега. Приятелите ни махаха и подвикваха, докато се отдалечавахме. Аз също им махах, но ме болеше твърде силно да ги гледам как се отдалечават, затова затворих очи, докато течението ни отнесе зад завоя и те се изгубиха от поглед.

На никого от нас не му се говореше. Гледахме мълчаливо минаващите покрай нас порутени къщи и паянтови мостове. След известно време стигнахме едно кръстовище, където водата ни засмука в тъмен и бушуващ тунел, за да ни изхвърли от другата страна в мъглив съвременен следобед. Изчезнаха криволичещите улички на Дяволското гробище, заменени от стъклени фасади и лъскави небостъргачи. Покрай нас профуча с бръмчене моторница.

Обгърнаха ни звуците на оживения, погълнат от собствените си грижи днешен ден. Аларма на кола. Звън на клетъчен телефон. Далечна музика. Подминахме луксозен крайречен ресторант, но благодарение на магията на Шарън посетителите на терасата дори не ни забелязаха. Чудех се какво ли щяха да си помислят, ако ни бяха видели: двама тийнейджъри, жена с викторианско облекло и Шарън с неговото черно наметало, замахващ равномерно с пръта, сякаш ни бе изкарал направо от задгробния свят. Кой знае — може би съвременният свят бе толкова пренаситен с възприятия, че никой не би ни обърнал внимание.

Но виж, родителите ми бяха друга песен и сега, когато се бях върнал, се чудех каква ли точно ще е тя. Те вече бяха решили, че или съм се побъркал, или вземам наркотици. Дори и да не го вярваха, щяха да минат години на стриктно наблюдение, преди да се отпуснат. И никога вече нямаше да ми повярват.

Но това беше моя борба и аз щях да намеря начин да се справя. Най-лесното за мен би било да им кажа истината — но отново си повторих, че не бива. Родителите ми никога нямаше да разберат тази страна на моя живот, а да се опитам да ги убедя би могло да предизвика нестабилност в душевното им състояние.

Баща ми вече знаеше повече за чудатите деца, отколкото би било полезно за здравето му. Беше ги видял всичките в Кеърнхолм, макар тогава да си мислеше, че сънува. А след това Ема му бе оставила писмо и снимката си с дядо. И сякаш това не стигаше, та по телефона бях признал пред баща ми, че съм чудат. Едва сега си давах сметка, че това бе грешка, проява на егоизъм. А ето че идваше време да се срещнем отново и с мен бяха Ема и мис Перигрин.

— Знаете ли, размислих — рекох и се обърнах към тях. — Може би ще е по-добре да не идвате с мен.

— Защо да не идваме? — учуди се Ема. — Няма да остареем толкова бързо…

— Не мисля, че родителите ми трябва да ме виждат с вас. И без това ще ми е трудно да им обясня.

— Аз също мислих по въпроса — призна мис Перигрин.

— За кое? За родителите ми?

— Да. Ако искаш, мога да ти помогна с тях.

— Как?

— Едно от безкрайно многото задължения на имбрините е да общуват с нормални, които са развили прекомерен интерес към нас или могат да ни създадат проблеми. Имаме начини да разсеем любопитството им или да ги накараме да забравят, че са видели някои неща.

— Ти знаеше ли за това? — обърнах се към Ема.

— Разбира се. Ако не беше изтривалката, чудатите щяха да са в новините всеки божи ден.

— Значи тя… изтрива спомените на хората?

— По-скоро премахва избирателно по-важните моменти — обясни мис Перигрин. — Напълно безболезнено и без странични ефекти. Все пак може да ти се стори крайна мярка. Оставям на теб да решиш.

— Добре — отвърнах.

— Добре, какво? — попита Ема.

— Добре, моля приложете тази „изтривалка“ на моите родители. Звучи страхотно. И докато го правите, има един момент, когато бях на дванайсет и ударих колата на мама във вратата на гаража…

— Да не се отнасяме, мистър Портман.

— Само се шегувах — отвърнах, макар че бях като на тръни. Ала все пак изпитвах огромно облекчение. Вече нямаше да се налага да прекарам остатъка от юношеството си в извинения за това, че съм избягал, че е имало опасност да умра и че почти съм им съсипал живота. Което беше чудесно.

Единадесета глава

Шарън ни откара на същия тъмен, обитаван от плъхове кей, където за пръв път го бяхме срещнали. Докато се прехвърлях от лодката, за миг ме споходи чувството на болезнена носталгия. Може и да бях изплашен до смърт, мръсен и изпитващ всякакъв род болки през последните няколко дни, но вероятно никога вече нямаше да преживея подобно приключение. Щеше да ми липсва — не толкова местата, колкото хората, които срещнах там. Но пък вече знаех, че дълбоко в мен има желязна сърцевина, силна воля, на която можех да разчитам, дори когато животът започне да ме размеква.

— Сбогом — произнесе Шарън. — Радвам се, че те срещнах, въпреки всички безкрайни проблеми, които ми създаде.

— Да, аз също. — Стиснахме си ръцете. — Беше много интересно. — Чакай ни тук — нареди му мис Перигрин. — Двете с мис Блум ще се върнем до час-два.

Не се оказа никак трудно да намеря родителите си. Щеше да е още по-лесно, ако телефонът бе у мен, но и така бе достатъчно да се появя в някой полицейски участък. Бях в списъка на изчезналите хора и само половин час след като казах името си на дежурния полицай, майка ми и баща ми се появиха. Носеха смачкани дрехи, с които очевидно бяха спали, обикновено безупречният грим на майка ми бе напълно размазан, баща ми имаше тридневна брада. Държаха в ръце по един сноп с плакати „Изчезнал“ и моята снимка. Още щом ги зърнах, изпитах огромно съжаление за всичко, което им бях причинил. Но докато мърморех извинения, те захвърлиха плакатите и ме прегърнаха едновременно, и думите ми се изгубиха в гънките на татковия пуловер.

— Джейк, Джейк, о, божичко, моят малък Джейк — повтаряше през сълзи майка ми.

— Той е, наистина е той — редеше баща ми. — Толкова се безпокояхме, не знаеш само колко се безпокояхме…

Колко ли време бе минало? Седмица? Нещо подобно, а ми се струваше цяла вечност.

— Къде беше? — попита майка ми. — Какво правеше?

Те ме пуснаха от прегръдките си, но все още не ми даваха възможност да отговоря.

— Защо избяга от нас? — настоя да знае баща ми. — Джейкъб, какво си мислеше, че правиш?

— Косите ми побеляха от теб! — оплака се майка ми и отново протегна ръце да ме прегърне.

Баща ми ме оглеждаше.

— Къде са дрехите ти? Какво си облякъл?

Все още бях с черните брезентови дрехи за поход. По-добре, отколкото ако носех костюм от деветнайсети век, а благодарение на Мама Прашец нямах нито една драскотина по лицето си…

— Джейкъб, кажи нещо! — сопна се баща ми.

— Наистина ужасно съжалявам — отвърнах. — Никога не бих ви го причинил, ако имаше начин да се избегне, но сега вече всичко е наред. Нещата вървят на добре. Няма да ме разберете и това не е страшно. Важното е, че ви обичам.

— За едно си прав — поклати глава баща ми. — Нищо не разбираме. Нищичко.

— И нищо не върви на добре — втренчи се в мен мама. — Искаме да ни обясниш какво е станало.

— Ние също — намеси се полицаят, застанал до нас. — И ще трябва да те подложим на тест за наркотици.

Нещата излизаха извън моя контрол. Време беше да дръпна въженцето на резервния парашут.

— Всичко ще ви разкажа — обещах, — но първо искам да ви запозная с една моя приятелка. Мамо, тате, това е мис Перигрин.

Баща ми извърна очи към мис Перигрин, сетне погледна и Ема. Сигурно я позна, защото пребледня сякаш е видял призрак. Но в това нямаше нищо страшно — скоро щеше да я забрави.

— Приятно ми е да се запозная с вас — каза учтиво мис Перигрин и им подаде ръка, която те поеха машинално. — Имате страхотен син, просто невероятен. Джейкъб не само е безупречен джентълмен, но е и по-надарен от дядо си.

— От дядо си? — повтори баща ми. — Откъде знаете…

— Коя е тази странна жена? — попита майка ми. — Откъде познавате сина ми?

Мис Перигрин ги улови за ръцете и надзърна дълбоко в очите им.

— Алма Перигрин, Алма Лефей Перигрин. Разбрах, че сте прекарали няколко ужасни дни в Британия. Отвратително пътуване. Мисля, че ще е най-добре за всички, ако забравите какво се е случило. Съгласни ли сте?

— Да — отвърна майка ми със зареян настрани поглед.

— Съгласен — кимна баща ми, който изглеждаше като хипнотизиран.

Мис Перигрин бе поставила умовете им на пауза.

— Чудесно, фантастично — възкликна тя. — А сега, погледнете право напред, ако обичате. — Тя пусна ръцете им и извади от джоба си дълго ястребово перо, обсипано със сини точици. Изведнъж усетих, че ме залива гореща вълна на необяснима вина, и я спрях.

— Почакайте — вдигнах ръка. — Струва ми се, че не искам да го правите.

— Сигурен ли си? — Тя изглеждаше разочарована. — Нещата може доста да се усложнят за теб.

— Прилича ми на измама — признах.

— Тогава какво ще им кажеш? — попита Ема.

— Още не зная. Но не ми се струва правилно… просто да им изтрием спомените.

Ако да им кажа истината бе егоистично, то двойно повече щеше да е просто да премахнем необходимостта от обяснения. Ами полицията? Ами приятелите на моето семейство? Те всички знаеха за изчезването ми и ако родителите ми изведнъж забравят какво се е случило… ще стане такава бъркотия.

— Ти решаваш — рече ми мис Перигрин. — Но мисля, че ще е мъдро да ми позволиш поне да изтрия последните няколко минути, за да забравят за мис Блум и за мен.

— Ами… добре — кимнах. — Стига да не забравят с това и английския.

— Ще бъда много внимателна — обеща мис Перигрин.

— Какви са тия приказки за изтриване на спомени? — попита полицаят. — Коя сте вие?

— Алма Перигрин — представи се тя и му подаде ръка. — Алма Перигрин, Алма Лефей Перигрин.

Полицаят внезапно сведе глава и сякаш цялото му внимание се прикова от една точка на пода.

— Мисля си, че можеше да направиш същото и с някои гадини — подхвърли Ема.

— За съжаление се получава само с податливите умове на нормалните — обясни мис Перигрин. — И като стана дума… — Тя вдигна перото.

— Почакайте — спрях я пак. — Преди да го направите… — Протегнах ѝ ръка. — Благодаря ви за всичко. Наистина ще ми липсвате, мис Перигрин.

Тя избута ръката ми и ме прегърна.

— Чувствата са взаимни, мистър Портман. И аз съм тази, която трябва да ви благодари. Ако не бяхте вие и героизмът на мис Блум…

— Така е. Но ако не сте били вие, за да спасите дядо ми преди всички тези години…

— Да речем, че сме квит — засмя се тя.

Оставаше само още едно сбогуване. Най-трудното. Прегърнах Ема и тя се притисна отчаяно в мен.

— Може ли да си пишем? — попита.

— Сигурна ли си, че го искаш?

— Разбира се. Приятелите поддържат връзка.

— Добре — рекох облекчен. Поне щяхме…

И тогава тя ме целуна. Дълга, страстна целувка по устните, от която главата ми се завъртя.

— Мислех, че сме само приятели? — погледнах я изненадано.

— Ами така е — смотолеви тя. — Сега вече. Но исках да ти оставя нещо за спомен.

И двамата се разсмяхме, с отпуснати сърца.

— Деца, престанете! — скастри ни мис Перигрин.

— Франк — обърна се майка ми към баща ми, — кое е момичето, което се целува с Джейкъб?

— Нямам никаква представа — промърмори баща ми. — Джейкъб, кое е това момиче и защо го целуваш?

Бузите ми пламнаха.

— Ами, това е… една приятелка. Ема. Тъкмо си казвахме довиждане.

Ема размаха ръце.

— Няма да ме запомните, но… все пак, здравейте!

— Я престани да целуваш това непознато момиче и да тръгваме — нареди майка ми.

— Добре. — Обърнах се към мис Перигрин. — Мисля, че е време да приключваме.

— Не го смятай за сбогуване — предупреди ме мис Перигрин. — Ти си един от нас. Няма да се отървеш толкова лесно.

— Надявам се, че сте права — ухилих се, макар сърцето ми да бе тъжно.

— Ще ти пиша — обеща Ема. — Успех с… това, което вършат нормалните.

— Сбогом, Ема. Ще ми липсваш… — Не точно това исках да кажа, но в подобни моменти правилните думи често убягват.

Мис Перигрин се обърна да довърши прекъснатата работа. Тя вдигна перото и погъделичка родителите ми по носовете.

— Извинете! — погледна я ядосано майка ми. — Какво си мислите, че ПРААААААВИИИИТЕЕЕЕЕЕ…

Изведнъж двамата с баща ми взеха да подсмърчат, а през това време мис Перигрин погъделичка полицая и той също заподсмърча. Докато тримата се поуспокоят, със зачервени и течащи носове, мис Перигрин и Ема се бяха измъкнали през вратата.

— Та казвах… — продължи баща ми, след като се съвзе. — Какво всъщност казвах?

— Че може да се приберем у дома и да поговорим за това по-късно — предложих.

— Не и преди да отговорите на някои въпроси — намеси се полицаят.

Останахме няколко минути да разговаряме с него. Отговорите ми бяха смътни и неопределени, на всяко второ изречение се извинявах, заклех се, че не съм отвличан, нито са ме дрогирали. (Благодарение на изтривалката на мис Перигрин полицаят бе забравил, че иска да ме подлага на тест за наркотици). Когато родителите ми обясниха за смъртта на дядо ми и за „проблемите“, които съм имал след това, полицаят се задоволи с обяснението, че съм объркано момче, избягало от вкъщи и забравило да си взема лекарствата. След това подписахме няколко формуляра и си тръгнахме.

— Да, да, нека се прибираме у дома — повтаряше майка ми. — И тогава ще си поговорим с този млад човек. Сериозно ще си поговорим.

У дома. Тази дума ми се струваше някак чужда. Някаква далечна страна, която почти не помнех.

— Ако побързаме — рече баща ми, — може би ще успеем да хванем вечерния полет…

Беше стиснал с ръка рамото ми, сякаш се боеше да не избягам в мига, когато ме пусне. Мама не сваляше втренчен поглед от мен, с разширени и благодарни очи, влажни от сълзите.

— Добре съм — уверих я. — Наистина.

Знаех, че не ми вярват и нямаше да ми повярват още дълго време.

Излязохме навън и повикахме такси. Когато колата спря, видях две познати лица да ни гледат от другата страна на улицата. Под сянката на големия дъб в парка стояха Ема и мис Перигрин. Вдигнах ръка за сбогом с болезнено свито сърце.

— Джейк? — баща ми държеше вратата на таксито. — Какво има?

Престорих се, че искам да се почеша по главата.

— Нищо, татко.

Влязох в таксито. Баща ми се обърна и погледна към парка. Когато надникнах през прозореца, видях под дъба само една птица и разпръснати от вятъра листа.

* * *

Завръщането ми у дома не беше нито триумфално, нито безгрижно. Бях излъгал доверието на родителите си и възстановяването му щеше да е бавно и болезнено. За да се избегне всякакъв риск, сега ме държаха под постоянно наблюдение. В къщата бе инсталирана сложна система за сигурност, не толкова да спира крадците, колкото да ми попречи да се измъкна незабелязано. Върнаха ме към лечебния курс, непрестанно бях подлаган на изследвания и ми изписаха нови, по-силни лекарства (които криех под езика си и после плюех). Но през изминалото лято бях преживял далеч по-страшни неща и ако временната загуба на свобода бе цената, която трябваше да платя за новите приятели, с които се бях сдобил, и за невероятния живот, който знаех, че ме очаква, мисля, че си заслужаваше. Можех да изтърпя всички неудобни разговори с родителите си, самотните нощи, в които си мислех за Ема и моите чудати приятели, всяко посещение при моя психиатър.

Този път ми се падна самоуверена възрастна дама на име д-р Спангър и аз трябваше да прекарвам четири сутрини в седмицата в сиянието на нейната коригирана от пластични операции фалшива усмивка. Тя ме подложи на интензивни разпити защо съм избягал от острова и как съм прекарал дните след това, а усмивката ѝ никога не трепваше. (Само да отбележа, че очите и бяха тъмнокафяви, с нормални зеници и без контактни лещи.) Историята, която предложих, трябваше да внуши, че съм изгубил временно разсъдък, а заедно с него и част от паметта си, а останалото, което помня, едва ли може да се смята за напълно достоверно. Горе-долу сюжетът бе такъв: изплашен от появата на маниакален убиец на овце на остров Кеърнхолм, аз съм превъртял, откраднал съм лодка и съм поел през морето към Уелс, забравяйки за известно време кой съм, сетне съм продължил на стоп към Лондон. Преспивал съм по парковете, не съм разговарял с никого, нито имам нови приятели, не съм приемал никакви въздействащи на психиката вещества и съм се скитал няколко дни из града в умопомрачено състояние. Колкото до телефонното обаждане на баща ми, в което му разкривам, че съм „чудат“ — хм, какво телефонно обаждане?

Постепенно д-р Спангър реши да се спре на диагнозата маниакален инцидент, характеризиращ се с илюзорни видения, задействан от стрес, мъка и нерешени проблеми с дядо ми. С други думи — дъската ми хлопа, но вероятно това е единично явление и сега вече се чувствам далеч по-добре. Въпреки това родителите ми оставаха на тръни, сякаш очакваха всеки момент отново да превъртя, да направя някоя лудост или да избягам. Но аз се стараех да се държа напълно нормално. Играех ролята на добро хлапе и послушен син така добре, сякаш очаквах да спечеля „Оскар“. Непрестанно предлагах помощта си в къщната работа. Ставах рано и се стараех винаги да съм пред погледа на моите бдителни родители. Гледах с тях телевизия, правех каквото ми кажат и оставах на масата след ядене, за да участвам в разговорите им — за ремонта на банята, за политиката на асоциацията на наемателите, за диети и птици. (Те се стараеха да не споменават нито острова, нито моя „епизод“.) Бях мило, възпитано, търпеливо дете и почти по нищо не приличах на сина, когото помнеха. Вероятно са си помислили, че съм бил отвлечен от извънземни и заменен с клонинг, или нещо от тоя род — но не се оплакваха. След няколко седмици бе взето решение да поканят и останалите членове на семейството и така от време на време вкъщи се появяваше някой чичо или леля да пийнат кафе и да си побъбрят и аз можех да им демонстрирам колко съм нормален.

Странно, но баща ми нито веднъж не заговори за писмото, което му бе оставила Ема на острова, нито за снимката вътре, на която бяха тя и Ейб. Може би му идваше в повече или се безпокоеше, че ако се върне към този въпрос, може да предизвика нов пристъп на „безумие“. Каквато и да беше причината, държеше се сякаш това никога не се бе случвало. Колкото до срещата му с Ема, Милърд и Олив, предполагам, че отдавна я бе забравил, смятайки я за странен сън.

След няколко седмици родителите ми започнаха да се отпускат. Те приеха обясненията на д-р Спангър за странностите в поведението ми. Биха могли да се ровят по-надълбоко, предполагам, да задават още въпроси, да потърсят второ или трето мнение от други психиатри — но те явно предпочитаха да повярват, че съм добре. Че лекарствата, които ми бе предписала д-р Спангър, вършат чудеса. Повече от всичко обаче искаха животът ни да се върне в нормалното русло и колкото по-дълго оставах вкъщи, толкова по-вероятно им се струваше това.

Истината беше, че не ми бе никак леко да привикна. Скучаех и се чувствах ужасно самотен. Дните буквално се влачеха. В началото си мислех, че след преживелиците от последните дни почивката вкъщи ще ми се отрази добре, но скоро дори чистите чаршафи и вкусната храна изгубиха привлекателността си. Леглото ми бе твърде меко. Храната — прекалено разнообразна. Имаше ужасно много от всичко и това ме караше да се чувствам гузен и разглезен. Понякога, докато обикалях големите магазини с родителите си, аз си спомнях за нещастниците, които бях видял в порутените квартали на Дяволското гробище, и душата ми се изпълваше с гняв. Защо ние имахме повече, отколкото ни бе нужно, докато те — по-малко, отколкото им трябваше, за да преживеят?

Мъчеше ме безсъница. Будех се посред нощ и в главата ми се въртяха отново и отново сцени от преживяванията ми с чудатите. Макар че бях дал на Ема адреса си и проверявах по няколко пъти на ден пощенската кутия, не получавах писма нито от нея, нито от другите. Колкото повече време минаваше без вест от тях — две седмици, после три, — толкова по-откъснат и нереален ми се струваше онзи свят. Действително ли се бе случило? Или бе само рожба на превъзбуденото ми въображение? Ами ако наистина съм се побъркал?

Толкова по-голямо бе облекчението ми, когато, месец след като се завърнах у дома, най-сетне дойде писмо от Ема. Беше кратко и безгрижно, само колкото да ми съобщи как върви процесът по възстановяване на чудатия свят и да попита как са нещата при мен. Обратният адрес бе на пощенска кутия в Лондон, за която Ема обясни, че била възможно най-близо до входа за примката на Дяволското гробище и така можела да се измъква често и да я проверява. Писах ѝ още същия ден и съвсем скоро започнахме да разменяме по две-три писма на седмица. Колкото по-задушлива ставаше за мен атмосферата у дома, толкова повече писмата се превръщаха в спасителна глътка въздух.

Не можех да рискувам родителите ми да намерят някое от тях и затова дебнех всеки ден появата на пощаджията и изхвърчах веднага щом го видя, за да го пресрещна на алеята. Предложих на Ема да минем на имейли, което щеше да е по-безопасно и по-бързо, и ѝ пратих няколко страници с подробно описание на интернет и как да го използва от някое кафене, след като се обзаведе с имейл адрес — но беше безнадеждно. Тя никога не бе писала на клавиатура. Все пак писмата си заслужаваха риска, а и ми беше приятно да пиша на ръка. Имаше нещо мило в това да държа тънките листа, да докосвам нещо, което е било в ръцете на човека, когото обичам. В едно писмо тя добави няколко снимки. Вътре пишеше:

Скъпи Джейкъб,

Нещата тук най-сетне отново взеха да стават интересни. Спомняш ли си хората от витрините в подземието, тези, за които Бентам твърдеше, че са восъчни фигури? Е, оказа се, че ни е лъгал. Отвлякъл ги е от различни примки и ги е държал в състояние на продължителна хибернация с прашеца на Мама Прашец. Вероятно е смятал да използва различни чудати, за да захранва с енергия своята машина — но не се е получило, докато не се появи твоят гладен. Както и да е, Мама Прашец призна, че е знаела за това, което обяснява защо се държеше толкова странно. Мисля, че Бентам я е шантажирал по някакъв начин или е заплашвал да стори нещо лошо на Рейналдо, ако не му играе по свирката. По-важното е, че сега тя ни помага да върнем към живот всички фигури и да ги пратим в родните им примки. И това ако не е лудница. Също така използваме Панпримтикона да изучаваме нови места и да се срещаме с обитателите им. Мис Перигрин каза, че е полезно за нас да видим как живеят останалите чудати. Намерих в къщата фотоапарат и го взех при последното ни пътешествие, от което прибавям няколко снимки. Бронуин каза, че съм ставала все по-добра!

Ужасно ми липсваш. Зная, че не бива да говоря така… това само влошава нещата. Но понякога не мога да се сдържа. Дали няма възможност да прескочиш към нас? Ужасно би ме зарадвал. Или може би…

Беше зачеркнала „или може би“ и бе написала:

Олеле, чувам Шарън да ме вика. Вече тръгва и искам да прати писмото още днес. Скоро пак ще ти пиша.

Обичам те,

Ема

Питах се какво ли може да означава това „или може би“?

Погледнах снимките, които бе прибавила. На гърба на всяка от тях имаше кратки обяснителни бележки.

Първата очевидно бе от викторианската епоха, на нея се виждаха две дами пред раирана шатра и табелка „ЛЮБОПИТНО“. Отзад Ема бе написала: „Мис Боболинк и мис Лун организират пътуващо представление, използвайки някои от експонатите на Бентам. Сега, когато чудатите могат да пътуват свободно, много от тях се захванаха с различни начинания. Така можем да си помогнем в изучаването на собствената история…“

На следващата фотография няколко души се спускаха по тясна стълба към брега и изтеглена на пясъка лодка. „Има една много приятна примка на брега на Каспийско море — бе написала Ема — и миналата седмица Ним и някои от имбрините отидоха там да се разходят с лодка. Ние с Хю и Хорас също ги придружихме, но предпочетохме да останем на сушата. Мисля, че последните плавания с лодка ще ми държат влага за известно време.“

Последната снимка бе на момичета сиамски близначки, носещи огромни бели панделки в гарвановочерните си коси. Бяха седнали една до друга, дръпнали с ръце част от роклята, която споделяха, за да покажат мястото на гърдите, където са свързани. „Карлота и Карлита са сиамски близначки — обясняваше Ема отзад, — но не това е най-чудатото при тях. Телата им отделят силнодействащо лепило, по-яко дори от бетон, когато изсъхне. Инок седна върху няколко капки и после прекара два дена на стола! Беше толкова ядосан, та се опасявах да не му се пръсне главата. Жалко, че не беше с нас…“

Отговорих веднага. Написах: „Какво имаше предвид с или може би?“.

Изминаха десет дни, а отговор от нея нямаше. Безпокоях се да не е сметнала, че отива твърде далеч в писмото си, че може да наруши договорката ни да си останем само приятели, и сега търси начин да се измъкне. Питах се дали ще подпише следващото писмо с „Обичам те, Ема“, думи, които бях свикнал да очаквам с трепет. След две седмици вече се питах дали изобщо ще има друго писмо.

После пощата съвсем спря да идва. Оглеждах се непрестанно за пощаджията и когато не се показа четири дни подред, знаех, че нещо се случва. Родителите ми винаги получаваха купища каталози и сметки. Подхвърлих нехайно пред тях за този проблем. Баща ми промърмори нещо за националните празници и смени темата. Това съвсем събуди тревогите ми.

Загадката бе разрешена при следващия ми сеанс с д-р Спангър, на който — необичайно — тя бе поканила да присъстват и моите родители. Спангър започна с познатите общи въпроси. Как се чувствам? Някакви интересни сънища? Знаех, че ме води към нещо важно, и скоро вече не можех да издържам на напрежението.

— Защо присъстват и родителите ми? — попитах. — И защо изглеждат все едно идват от погребение?

За първи път от запознанството ни изкуствената усмивка на д-р Спангър изчезна. Тя се пресегна към една папка на бюрото и извади три плика.

Бяха писмата от Ема. Всичките бяха отворени.

— Трябва да поговорим за тези — рече.

— Разбрахме се да нямаме тайни — намеси се баща ми. — Това е лошо, Джейк. Много лошо.

Ръцете ми затрепериха.

— Тези писма са лични — произнесох, като се опитвах да овладея гласа си. — Адресирани са до мен. Не трябваше да ги четете.

Какво ли имаше в тях? Какво ли са видели родителите ми? Беше бедствие, истинско бедствие.

— Коя е Ема? — попита д-р Спангър. — И коя е мис Перигрин?

— Не е честно! — извиках. — Откраднали сте личните ми писма и сега ги използвате да ме шантажирате!

— По-тихо, моля те! — скастри ме баща ми. — Вече е станало, така че бъди откровен с нас — за наше общо добро.

Д-р Спангър протегна една снимка, която Ема вероятно бе поставила в плика.

— Кои са тези хора?

Наведох се да я погледна. Беше фотография на две възрастни жени в люлеещ се стол, едната прегърнала другата в обятията си като бебе.

— Нямам представа — отвърнах мрачно.

— Има надпис отзад — продължи тя. — „Открихме нов начин да помагаме на тези, които са изгубили част от душите си. Близкият контакт върши чудеса. След няколко часа мис Хорнбил изглеждаше като нова ембрин.“

„Ембрин“ — така го прочете.

— Имбрин — поправих я машинално. — Нарича се имбрин.

— Ясно. — Д-р Спангър остави снимката и сплете пръсти под брадичката. — И какво е имбрин?

По-късно постъпката ми се стори глупава, но тогава се чувствах притиснат в ъгъла, сякаш нямах друг избор, освен да кажа истината. У тях бяха писмата, снимките и всички мои досегашни обяснения бяха отишли на вятъра.

— Те ни пазят — рекох.

Д-р Спангър погледна към моите родители.

— Всички нас?

— Не. Само чудатите деца.

— Чудатите деца — повтори бавно д-р Спангър. — И ти смяташ, че си едно от тях.

Протегнах ръка.

— Бих искал да си получа писмата.

— Ще ги получиш. Но първо трябва да поговорим, нали така?

Изправих се и скръстих ръце. Говореше с мен сякаш съм бавноразвиващ се.

— И така, какво те кара да смяташ, че си чудат?

— Виждам неща, които другите хора не могат.

С крайчеца на окото си забелязах, че родителите ми пребледняват. Не го приемаха никак добре.

— В писмата се споменава нещо като… Пан… примтикон? Какво можеш да ни разкажеш за това?

— Не аз съм писал писмата — възразих. — А Ема.

— Разбира се. Да сменим темата, тогава. Разкажи ни за Ема.

— Докторе — обади се майка ми. — Не мисля, че е добра идея да окуражаваме…

— Моля ви, мисис Портман — вдигна ръка д-р Спангър. — Джейк, разкажи ни за Ема. Тя твоя приятелка ли е?

Видях, че баща ми повдига вежди. Никога досега не бях имал приятелка. Нито бях излизал на среща.

— Беше, предполагам. Но сега ние… сме в раздяла.

Д-р Спангър написа нещо в бележника и после чукна с писалката по брадичката си.

— И когато си я представяш, как изглежда тя?

Свих се на стола.

— Какво значи „когато си я представям“?

— Ах! — Д-р Спангър стисна устни. Усети, че е объркала нещо. — Исках да кажа…

— Добре, това отиде твърде далече — намеси се баща ми. — Джейк, знаем, че ти си написал тези писма.

Едва не подскочих на стола.

— Какво знаете? Та това дори не е моят почерк!

Баща ми извади от джоба си писмо — това, което Ема му бе оставила.

— Ти си написал това, нали? Почеркът е същият.

— То също е от Ема! Вижте, ето името ѝ отдолу! — Посегнах към писмото, но баща ми го дръпна назад.

— Понякога искаме нещо толкова силно, че си го представяме сякаш наистина съществува — обади се д-р Спангър.

— Мислите ме за луд! — извиках.

— Не използваме тази дума в моя кабинет — скастри ме д-р Спангър. — Джейк, успокой се, ако обичаш.

— Ами пощенското клеймо на пликовете? — рекох и посочих писмата върху бюрото. — Идват чак от Лондон!

Баща ми въздъхна.

— Джейк, миналия срок в училище сте изучавали фотошоп. Може да съм стар, но знам колко е лесно да се фалшифицират тези неща.

— Ами снимките? И тях ли съм фалшифицирал?

— Те са на дядо ти. Сигурен съм, че съм ги виждал и преди.

Усетих, че главата ми се върти. Чувствах се предаден и разкрит, и ужасно засрамен. И тогава спрях да говоря, защото всичко, което казвах, сякаш само повече ги убеждаваше, че не съм с всичкия си. Седях, кипнал от гняв и безсилие, докато те говореха за мен сякаш не бях в стаята. Новата диагноза на д-р Спангър бе, че страдам от „радикално откъсване от реалността“ и тези „чудати“ са част от измислен от мен свят, в който живее и момичето на моите фантазии. Тъй като съм много интелигентен, в продължение на седмици съм успял да заблудя всички да мислят, че съм със здрав разсъдък, но писмата доказват, че изобщо не съм излекуван и е възможно дори да представлявам опасност за себе си. Тя препоръча да бъда настанен за постоянно лечение в клиника за „наблюдение и рехабилитация“, при това възможно най-скоро — което, предполагам, се превеждаше от психиатричен език като лудница.

Бяха планирали всичко.

— Ще бъде само за една-две седмици — успокои ме баща ми. — Много приятно място наистина, страшно скъпо. Мисли за това като за малка ваканция.

— Искам си писмата.

Д-р Спангър ги напъха обратно в папката.

— Съжалявам, Джейк — рече тя. — Мисля, че ще е най-добре да ги задържа.

— Вие ме излъгахте! — извиках. Скочих от стола и посегнах към тях, но д-р Спангър бе по-бърза и дръпна папката. Баща ми ме сграбчи и след няколко секунди двама от чичовците ми нахлуха през вратата. Бяха чакали през цялото време в коридора. Охрана, ако нещо се обърка.

Отведоха ме на частен паркинг и ме качиха в колата. Чичовците ми щяха да живеят с нас следващите няколко дни, обясни майка ми притеснено, докато се освободи стая за мен в клиниката.

Страхуваха се да остават насаме с мен. Моите собствени родители. А след това щяха да ме пратят някъде и да се отърват от проблема. В клиника. Сякаш трябваше да ми превържат ударен лакът. Колкото и да бе скъпо, това си бе затвор за душевноболни. Не и място, където умело да се преструвам, че си гълтам лекарствата и да ги плюя по-късно. Нито да заблуждавам докторите, че съм имал инцидентни пристъпи и загуба на паметта. Щяха да ме натъпчат с антипсихотици и серуми на истината, докато измъкнат от мен всичко за чудатия свят, а с това и доказателството, че съм неизлечимо луд. А после нямаше да им остане друг избор, освен да ме затворят в килия и да пуснат ключа в тоалетната.

Иначе казано, направо да ме зачеркнат от живота.

* * *

През следващите няколко дни ме следяха сякаш съм опасен престъпник, край мен в стаята неизменно имаше някой мой близък. Всички очакваха обаждане от клиниката. Изглежда, мястото бе доста посещавано, но бях сигурен, че веднага щом се освободи стая — което щеше да стане до дни, — щяха да ме откарат там.

— Ще те посещаваме всеки ден — увери ме майка ми. — Само за няколко седмици, Джейки, обещавам ти.

Само за няколко седмици. Да бе, как ли пък не.

Опитах се да поговоря спокойно с тях. Молех ги. Предлагах им да повикат специалист по почерците, за да докажа, че писмата не са мои. Когато не се съгласиха, смених радикално тактиката. Признах, че съм писал писмата, но сега вече осъзнавам, че всичко е рожба на въображението ми — че няма чудати деца, нито имбрини и Ема. Това ги зарадва, но не промениха намерението си. По-късно ги чух да си шепнат и научих, че за да ми осигурят по-предно място в списъка на чакащите, са предплатили за първата седмица — в споменатата много скъпа клиника. Така че връщане нямаше.

Обмислих възможността да избягам. Да отмъкна ключовете от колата и да изхвърча с пълна газ. Но щяха да ме хванат и нещата щяха да се влошат още повече.

Фантазирах как Ема идва да ме спаси. Дори ѝ написах писмо, за да ѝ разкажа какво се е случило, но нямаше начин да го пратя. Дори да успеех да се промъкна до пощенската кутия, пощальонът вече не идваше при нас. Пък и да стигне писмото до Ема, тя какво може да направи? Намирах се в настоящето, далече от примка. Не би могла да дойде при мен.

На третата нощ, изпълнен с отчаяние, откраднах телефона на баща ми (вече не ми позволяваха да ползвам телефон) и пратих на Ема имейл. Преди да си дам сметка колко е зле с компютрите, бях ѝ направил имейл адрес — firegirl1901@gmail.com, — но тя така и не прояви интерес и аз никога не го бях използвал, нито ѝ бях казал паролата. Писмо в бутилка, хвърлена в океана, щеше да има по-големи шансове да стигне до нея, но това бе последният ми вик за помощ.

Обаждането дойде на идната сутрин — беше се освободила стая за мен. Багажът ми бе събран и приготвен от няколко дни. Нищо, че беше девет вечерта, нищо, че до клиниката с кола се стигаше за два часа — щяхме да потеглим незабавно.

Всички се натоварихме в пикапа. Родителите ми седнаха отпред, аз бях натикан отзад между двама чичовци, явно си мислеха, че бих могъл да скоча от колата. Всъщност бих опитал дори това. Но след като вратата на гаража се отвори и баща ми запали двигателя, какви шансове ми оставаха? Нямаше никаква надежда да се измъкна. Не можех да ги убедя да ме пуснат, нито да избягам — освен ако не успеех да се добера чак до Лондон, което изискваше документи и пари, и всякакви други недостижими за мен неща. Не, ще трябва да изтърпя и това мъчение. Чудатите бяха понесли далеч по-лоши изпитания.

Баща ми изкара колата на заден от гаража. Включи светлините, после радиото. Купето се изпълни с мекия глас на водещия музикална радиопрограма. Луната изгряваше зад дърветата в края на двора. Наведох глава и затворих очи, опитвайки се да се справя с чувството за обреченост, което ме завладяваше. Чичо ми бърбореше нещо за спортни състезания в безпомощен опит да ме разведри. Изключих всички гласове.

„Аз не съм тук.“

Още не бяхме напуснали алеята, когато колата внезапно спря.

— Какво, по дяволите, е това? — чух баща ми да пита.

Той натисна клаксона и аз отворих очи, но това, което видях, ме убеди, че съм успял по някакъв начин да заспя. Изправени пред колата, строени в редица и осветени от фаровете бяха всички мои чудати приятели. Ема, Хорас, Инок, Олив, Клеър, Хю, дори Милърд — а на крачка пред тях, заметнала рамене с шлифер и с платнена торба в ръка — мис Перигрин.

— Какво, по дяволите, става? — изръмжа единият от чичовците ми.

— Да, Франк, какво, за бога, е това? — ахна другият.

— Нямам идея — отвърна баща ми и свали прозореца. — Махнете се от пътя ми! — извика той.

Мис Перигрин приближи колата.

— Няма. Излезте от колата, ако обичате.

— Коя пък сте вие? — изгледа я баща ми.

— Алма Лефей Перигрин, водач на Съвета на имбрините и настойница на тези чудати деца. Срещали сме се и преди, макар да не вярвам да си спомняте. Деца, поздравете този човек.

Докато ченето на баща ми увисваше, а майка ми задиша учестено, децата помахаха с ръце, Олив изхвърча във въздуха, Клеър отвори задната си уста, Милърд разтвори дрехата си, за да покаже, че отдолу е без тяло, а Ема запали пламъче на дланта си и пристъпи към отворения прозорец на баща ми.

— Здравей, Франк! — рече тя. — Казвам се Ема. Аз съм добра приятелка на сина ти!

— Видяхте ли? — обадих се аз. — Казах ви, че съществуват!

— Франк, махни ни от тук, за бога! — кресна майка ми и удари баща ми по рамото.

До този момент той изглеждаше вцепенен, но сега изведнъж натисна клаксона и стовари крак върху педала за газта, изпод задните гуми изхвърчаха камъчета и колата се стрелна напред.

— СПРИ! — извиках, докато се носехме към моите приятели. Те отскочиха встрани — всички, освен Бронуин, която само зарови по-здраво крака в чакъла, протегна ръце и улови предницата на колата. Заковахме на място, колелата забуксуваха яростно, докато майка ми и чичовците ми надаваха ужасени викове.

После двигателят се задави. Фаровете угаснаха и моторът утихна. Докато чудатите деца се подреждаха отвън, опитах да успокоя родителите си.

— Всичко е наред, те са мои приятели, няма да ви сторят нищо лошо.

Чичовците ми избраха този момент, за да изпаднат в несвяст, и главите им клюмнаха на моите рамене, а виковете на майка ми постепенно утихнаха до хлипане. Баща ми се озърташе с ококорени очи.

— Това е безумие, това е безумие, това е пълно безумие — повтаряше той.

— Останете в колата — рекох им, пресегнах се през един от неподвижните чичовци и се измъкнах навън.

Двамата с Ема се вкопчихме в зашеметяваща, безумна прегръдка.

— Какво… вие как… — едва успях да промълвя. После се ощипах, все още си мислех, че сънувам.

— Получих твоето електрическо писмо! — отвърна тя.

— Моят… имейл?

— Да, каквото е там! Взех да се безпокоя, когато престана да ми пишеш, и тогава си спомних за машинната пощенска кутия, която каза, че си ми направил. Хорас успя да отгатне паролата ти и после…

— Дойдохме веднага щом научихме — прекъсна я мис Перигрин и посочи с брадичка родителите ми. — Ужасно разочароващо, макар да не ме изненадва особено.

— Идваме да те спасим! — извика Олив. — Както ти спаси нас!

— Да знаете колко се радвам да ви видя! — отвърнах. — Но не трябва ли да тръгвате? Ще започнете да стареете!

— Не чете ли последните ми писма? — попита Ема. — Там ти обясних всичко…

— Родителите ми ги взеха. И тогава съвсем пощуряха.

— Какво? Но това е ужасно! — Тя изгледа ядно родителите ми.

— Не знаете ли, че това е кражба! Във всеки случай няма за какво да се безпокоиш. Направихме невероятно откритие!

— Искаш да кажеш, че аз направих невероятно откритие — чух гласа на Милърд. — И всичко благодарение на Перплексус. Отне ми много дни да намеря начин да го върна в неговата примка със сложната машина на Бентам — и през това време би трябвало Перплексус да остарее. Но не стана така. Напротив, сивата му коса отново взе да почернява! Тогава си дадох сметка, че нещо се е случило с него, докато е бил с нас в Абатон — възстановила се е истинската му възраст. Когато имбрините затвориха онази примка, тя е пренастроила отново часовника му, ако мога така да се изразя, и тялото му е точно на толкова, на колкото изглежда, вместо на действителната му възраст от петстотин седемдесет и една години.

— Не само часовникът на Перплексус е пренастроен — добави развълнувано Ема, — но и на всички нас! Всички, които бяха през онзи ден в Абатон!

— Изглежда, това е страничен ефект от колапса на примката — потвърди мис Перигрин. — Един изключително опасен Фонтан на младостта.

— Това значи, че повече няма да стареете, така ли? Никога?

— Е, не по-бързо от теб! — засмя се Ема. — Ден след ден.

— Това е… изумително! — възкликнах радостно. — Сигурни ли сте, че не сънувам?

— Напълно — рече мис Перигрин.

— Джейкъб, ще разрешиш ли да останем за малко? — попита Клеър. — Ти каза, че може да идваме по всяко време.

— Помислих си да организираме една малка ваканция — обясни мис Перигрин, преди да успея да отговоря. — Децата не знаят почти нищо за двайсет и първи век и освен това тази къща изглежда далеч по-уютна от вмирисания на мухъл капан за плъхове на Бентам. Колко спални има?

— Ами… пет, мисля.

— Това ще е достатъчно.

— Но какво ще стане с родителите ми? С моите чичовци?

Тя погледна към колата и махна с ръка.

— Лесно ще изтрием спомените на твоите чичовци. Колкото до родителите ти, струва ми се, че котката изскочи от чувала, ако мога така да се изразя. Известно време ще трябва да ги държим под око. Но мисля, че когато става въпрос за родителите на великия Джейкъб Портман, все някога ще ги накараме да видят света както го виждаме ние.

— И за сина и снахата на великия Ейбрахам Портман — добави Ема.

— Вие… сте познавали баща ми? — попита моят баща, надзъртайки изплашено от прозореца.

— Обичах го като мой син — рече мис Перигрин. — Както обичам и Джейкъб.

Татко премигна, после кимна бавно, но не мисля, че разбра.

— Ще останат с нас за малко — съобщих му аз. — Нещо против?

Той се облещи и се дръпна навътре.

— Ами… аз мисля… по-добре да попиташ майка си.

Тя се бе свила на седалката, скрила лицето си с ръце.

— Мамо? — повиках я аз.

— Вървете си! — изстена тя. — Просто си вървете, всичките!

Мис Перигрин се наведе към нея.

— Госпожо Портман, погледнете ме, ако обичате.

Мама надзърна през пръстите си към нея.

— Вие не сте тук. Прекалих с виното на вечеря, това е всичко.

— Истински сме, уверявам ви. И може да ви е трудно да го повярвате, но ще бъдем ваши приятели.

Майка ми извърна глава.

— Франк, смени канала. Не ми харесва тази програма.

— Добре, скъпа — отвърна баща ми. — Синко, мисля, че ще е по-добре да… ахм… — той поклати глава и бавно вдигна прозореца.

— Сигурна ли сте, че това няма да навреди на разсъдъка им? — попитах мис Перигрин.

— Ще се оправят — успокои ме тя, — но при някои процесът е по-дълъг.

* * *

Поехме назад към къщата под ярката светлина на луната и топлия нощен вятър. Бронуин буташе зад нас изгасналата кола, все още със семейството ми вътре. Вървях ръка за ръка с Ема, а умът ми все още се опитваше да възприеме случилото се.

— Едно нещо не разбирам — рекох. — Как стигнахте дотук? И толкова бързо?

Опитах се да си представя как момиче с уста на тила и момче, заобиколено от рояк пчели, минават през контрола на летището. И Милърд — нима са го качили незабелязано в самолета? Откъде са се сдобили с паспорти?

— Имахме късмет — обясни Ема. — Една от стаите на Бентам води до примка само на стотина мили от тук.

— Някакво отвратително тресавище — добави мис Перигрин.

— С крокодили и кал до коленете. Не зная за какво може да му е трябвало на брат ми. Както и да е, оттам успях да организирам прехвърлянето ни в настоящето, а след това трябваше само да хванем два автобуса и да извървим три и половина мили. Цялото пътуване отне по-малко от един ден. Излишно е да добавям, че сме уморени и мръсни.

Стигнахме предната веранда. Мис Перигрин ме погледна очаквателно.

— Разбрах! В хладилника има разхладителни напитки и…

Пъхнах ключ в ключалката и им отворих.

— Гостоприемство, мистър Портман, гостоприемство! — подметна засмяно мис Перигрин и се шмугна край мен. — Деца, събуйте си обувките отвън, тук не ви е Дяволското гробище!

Останах да държа вратата, докато те пристъпваха вътре с калните си обувки.

— Да, къщата ще свърши чудесна работа — възкликна мис Перигрин. — Къде е кухнята?

— Какво да правя с колата? — извика Бронуин, която все още придържаше задната броня. — И с… нормалните?

— Можеш ли да ги прибереш в гаража? — попитах я. — И да ги държиш под око за минутка-две?

Тя погледна Ема, сетне мен и се засмя.

— Разбира се.

Намерих дистанционното и отворих вратата на гаража. Бронуин избута колата с втрещените ми родители вътре и тогава с Ема най-сетне се оказахме сами на верандата.

— Сигурен ли си, че е добре да останем? — попита тя.

— Ще е малко сложно заради родителите ми. Но мис П, изглежда, смята, че ще се получи.

— Искам да кажа, дали е добре за теб? Като се има предвид как се развиха събитията…

— Ама ти сериозно ли? Толкова съм щастлив, че си тук, та направо не знам какво да кажа.

— Радвам се. Усмихваш се, така че ще ти повярвам.

Усмихвал съм се? Хилех се като идиот.

Ема пристъпи към мен. Плъзнах ръце по тялото ѝ. Прегърнах я и опрях буза в нейната.

— Никога не съм искала да те изгубя — прошепна тя. — Но не виждах начин да го избегна. Струваше ми се по-малко мъчително, ако се разделим веднага.

— Не е необходимо да обясняваш. Разбирам.

— Както и да е, вече не се налага. Да сме само приятели. Ако не държиш на това.

— Може би идеята си я биваше — отвърнах. — Но за известно време.

— Ах — въздъхна тя разочаровано. — Ами…

— Друго исках да кажа — дръпнах се назад и я погледнах. — Сега, когато имаме време, можем да продължим, без да бързаме. Ще те изведа на кино… ще се разхождаме… нали знаеш, както нормалните хора.

Тя сви рамене.

— Не зная как го правят нормалните.

— Не е никак сложно. Ти ме научи какво е да си чудат. Може би аз ще успея да те науча да си нормална. Е, доколкото това е възможно.

Тя помълча за малко. После се разсмя.

— Разбира се, Джейкъб. Изглежда ми много приятно. — Протегна ръка, опря се на мен и ме целуна по бузата. — Сега, когато имаме време.

Изведнъж ми хрумна, че така, както седим един до друг и аз вдишвам уханието ѝ, това са може би трите най-хубави думи.

Когато имаме време.

1

Превод Филип Стойнов — Б.пр.

2

Жаргонно, стереотип за интелигентни, но неспособни за социални контакти хора. — Б.пр.

Content

Рансъм Ригс
Библиотеката на душите

Речник на ЧУДАТИТЕ ТЕРМИНИ

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

1