Марсънс Анжела

Сподавен списък

Анджела Марсънс

Сподавен списък

Разследванията на инспектор Ким Стоун #1

Посвещавам тази книга на моята партньорка,

Джули Фостър, която никога не спря да вярва и

никога не ми позволи да се отклоня от мечтата си.

БЛАГОДАРНОСТИ

"Сподавен писък" ме преследва от много книги насам, докато се превърне в реалност. Образът на Ким Стоун ми се яви и не пожела да си отиде. Докато мислех и пишех за нея, тя се превърна в силна, интелигентна жена, която невинаги е перфектна, но за сметка на това е отдадена и упорита — една личност, която бихте искали да бъде на ваша страна.

Бих искала да благодаря на екипа на дигиталната платформа "ВООКОUTURЕ" за това, че споделиха моя ентусиазъм по отношение на Ким Стоун и нейните преживявания. Тяхната подкрепа, въодушевление и вяра бяха едновременно насърчение и предизвикателство за мен. Благодарността ми към Оливър, Клеър и Ким е безгранична и аз се гордея с честта да бъда автор в "BOOКOUTURE".

В частност трябва да благодаря на своя прекрасен редактор и фея орисница, Кешини Нанду, която по време на това дълго приключение непрестанно ме окуражаваше, вдъхваше ми вяра и ми даваше насоки още от първия ни разговор и която, заедно с целия екип на "BOOKOUTURE", превърна мечтата ми в реалност.

Бих искала да благодаря на всички автори в "BOOKOUTURE" за това, че ме посрещнаха толкова топло в своето професионално семейство.

Подкрепата им беше наистина невероятна. И сега, заедно с Карълайн Мичъл, отрядът на #BOOKOUTURECRIMESQUAD е изцяло сформиран.

Накрая бих искала да благодаря на семейството и приятелите ми за това, че повярваха в мечтата ми да бъда писател. Специални благодарности на Аманда, Никол и Андрю Хайд за непрестанната им подкрепа.

Искрени благодарности на всички вас.

ПРОЛОГ

Роули Реджис,

индустриалната част

на средна Англия,

2004 година

Пет силуета образуваха пентаграм около прясно изровена купчина пръст. Единствени те знаеха, че това беше гроб.

Изкопаването на замръзналата пръст изпод пластовете лед и сняг беше трудно като дялане на камък, но те се бяха редували. Всички поред.

Ако дупката беше с размерите на възрастен човек, щеше да отнеме повече време.

Бяха си подавали лопатата от ръка на ръка. Някои бяха по-колебливи и предпазливи. Други бяха действали по-устремено. Никой не се отказа и никой не каза нито дума.

Всички осъзнаваха невинността на отнетия живот, но пактът беше сключен. Тайните им щяха да бъдат погребани.

Пет глави се поклониха на пръстта, като си представяха тялото под земята, която вече беше започнала да се покрива с искрящ лед.

Когато първите прашинки скреж пробляснаха върху гроба, по тялото на всеки един от тях премина тръпка.

Петте силуета се разпръснаха, а следите от обувките им приличаха на комети в пресния, чист сняг.

Работата беше свършена.

ГЛАВА 1

Индустриалната част

на средна Англия,

в днешно време

Тереза Уайът изпитваше необяснимо чувство, че това щеше да бъде последната й нощ.

Тя изключи телевизора и къщата замлъкна. Но това не беше обичайната тишина, която се спускаше над дома й всяка вечер, когато и тя, и къщата плавно притихваха и се подготвяха за сън.

Не знаеше какво точно беше очаквала от късните новини. Съобщението вече беше излязло в новинарската емисия на местния канал. Може би се беше надявала на някакво чудо, на помилване в последната минута.

От момента на първото заявление преди две години, тя се беше чувствала като затворник, осъден на смърт. Надзирателите няколко пъти бяха идвали да я отведат до електрическия стол, но после съдбата я беше връщала обратно на сигурно място в килията й. Но този път щеше да бъде за последно. Тереза знаеше, че няма да има повече възражения и отлагания.

Чудеше се дали другите бяха гледали новините. Дали се чувстваха като нея? Дали щяха да признаят пред себе си, че в тях надделяваше не разкаянието, а желанието за самосъхранение?

Ако беше по-добър човек, може би съвестта щеше да изплува над тревогата за нейната собствена участ, но това не се случи.

Казваше си, че ако не се беше съгласила да участва в плана, животът й щеше да бъде съсипан. Името на Тереза Уайът щеше да се споменава с погнуса, а не с уважението, на което се радваше сега.

Тереза не се съмняваше, че оплакването щеше да бъде прието сериозно. Източникът беше непочтен, но достоверен. Но беше принуден да замлъкне завинаги — за което тя никога нямаше да съжали.

Въпреки това, през годините след случилото се в дома в Крестуд, стомахът й се беше преобръщал при вида на сходна походка или цвят на косата, или на подобния начин, по който някой друг беше свеждал глава.

Тереза се изправи и се опита да се отърси от унинието, което я преследваше. С решителни крачки се отправи към кухнята и сложи единствената чиния от вечерята си и чашата за вино в съдомиялната.

Нямаше куче, което да изведе навън, нито котка, която да пусне вътре. Оставаше само последната вечерна проверка на заключващия механизъм на бравата.

Отново я обзе чувството, че е безсмислено да проверява дали е заключила; нищо не можеше да попречи на миналото да нахлуе в настоящето. Тя се отърси от тази мисъл. Нямаше от какво да се страхува. Всички те бяха сключили пакт и се придържаха неотклонно към него вече десет години. Единствени те петимата знаеха истината.

Знаеше, че е твърде напрегната, за да заспи веднага, но беше насрочила среща на подчинените си в седем сутринта и не биваше да закъснява за нея.

Влезе в банята и развъртя кранчето на топлата вода, като добави щедро количество соли за вана с аромат на лавандула. Уханието им мигновено изпълни помещението. Една дълга вана, заедно с изпитата по-рано чаша вино, щяха да й помогнат да заспи.

Халатът и сатенената пижама стояха грижливо сгънати върху коша за пране, когато тя влезе във ваната.

Затвори очи и се предаде на прегръдката на водата. Усмихна се на себе си, когато напрежението започна да се разсейва. Просто беше твърде чувствителна.

Тереза се чувстваше така, сякаш животът й беше разделен на две части. Първите тридесет и седем години "пр. Кр." както сама наричаше живота си преди дома в Крестуд. Тези години бяха приказни. Необвързана и амбициозна, беше решавала всичко сама за себе си. Не беше отговаряла пред никого.

Последвалите години обаче бяха различни. Сянката на страха беше съпътствала всяко нейно движение; беше ръководила всяка нейна постъпка, обуславяла всяко решение.

Спомни си нещо, което беше прочела някъде: съвестта не е нищо повече от страх да не те хванат. Тереза беше достатъчно честна да си признае, че за нея това беше напълно вярно.

Но тайната им беше опазена. Трябваше да бъде.

Изведнъж чу шум от трошене на стъкло. Но шумът не се чуваше отдалече. Идваше откъм кухненската й врата.

Тереза остана напълно неподвижна и напрегна слуха си за последващи звуци. Никой друг нямаше да чуе счупването на стъклото. Най-близката къща се намираше на повече от петдесет метра разстояние, от другата страна на плътна редица шестметрови кипариси.

Тишината в собствената й къща започна да се сгъстява около нея. След внезапния силен шум, покоят криеше заплаха.

Може би беше просто случайна проява на вандализъм. Или пък някои от учениците й в "Сейнт Джоузеф" бяха разбрали къде живее. Господи, дано беше това.

Кръвта бучеше във вените и пулсираше в слепоочията й. Тя преглътна в опит да освободи напрежението в тъпанчетата си.

Тялото й започна да реагира в синхрон с усещането, че вече не беше сама в къщата. Тя се надигна до седнало положение. Чу се силното плискане на водата, която се раздвижи във ваната около нея. Ръката й се подхлъзна на порцелановия ръб и дясната половина от тялото й отново потъна във водата.

От долния край на стълбището се разнесе шум, който сложи край на всяка надежда, че това е просто случайна проява на вандализъм.

Тереза знаеше, че времето й изтича. В една паралелна вселена мускулите на тялото й щяха да реагират на грозящата я опасност, но в тази тук и тялото, и умът й застинаха пред неизбежното. Тя знаеше, че вече няма къде да се скрие.

Когато чу проскърцването на стълбището, тя стисна очи и се насили да остане спокойна. Имаше нещо освобождаващо в това най-сетне да се изправи пред страховете, които я преследваха.

Когато усети студения полъх от отварянето на вратата, тя отвори очи.

Фигурата, която влезе в стаята, беше черна и безлична като сянка. Тъмни работни панталони и дебела блуза от полар под дългото палто. Вълнена маска покриваше лицето. Но защо точно мен? Разумът на Тереза се бунтуваше срещу това. Тя не беше най-слабата брънка във веригата.

Тереза поклати глава:

— Не съм казвала на никого.

Думите й едва се чуха. Всяко едно от сетивата й започваше да притъпява усещанията си, докато тялото й се подготвяше за смъртта.

Черната фигура направи две крачки към нея. Тереза се опита да я разпознае, но не успя. Можеше да бъде само един от четирима.

Тереза усети как собственото й тяло я предаде, когато между краката й потече урина и се сля с ароматизираната вода.

— Кълна се… не съм…

Думите на Тереза заглъхнаха, докато тя се опитваше да повдигне тялото си до седнало положение. Ваната беше хлъзгава заради сапунената пяна.

Въздухът се врязваше в гърдите й при всяко вдишване, докато тя си блъскаше главата как да помоли за милост. Не, тя не искаше да умре. Още не. Не беше готова. Имаше толкова много неща, които искаше да направи преди това.

Изведнъж си представи как дробовете й се пълнят с вода и се издуват като празнични балони.

Тя протегна умолително ръка и най-сетне успя да проговори:

— Моля те… моля те… не… не искам да умра…

Фигурата се надвеси над ваната и постави облечените си с ръкавици ръце върху двете й гърди. Тереза почувства как я притискат надолу към водата и се помъчи да се изправи. Трябваше да се опита да обясни, но натискът на ръцете върху гърдите й се усили. Тя направи още един отчаян опит да измъкне тялото си на повърхността, но беше безнадеждно. Гравитацията и натискът бяха по-силни от нея.

Миг преди водата да покрие устните й, от гърдите й се откъсна един последен стон:

— Кълна се…

Преди да успее да довърши, Тереза видя как мехурчетата въздух излизат през носа й и изплуват на повърхността. Косата й обгърна лицето.

Фигурата проблясваше през водната бариера.

Тялото на Тереза започна да се съпротивлява на липсата на кислород, тя се опита да обуздае паниката, която се надигаше в гърдите й. Размаха ръце и за момент успя да отмести чуждата ръка от гръдната си кост. Вдигна глава над водата и погледна отблизо студените, пронизващи очи. Прозрението пресече последния й дъх.

Мигът на объркване даде възможност на нападателя й отново да заеме предишната си позиция. Две ръце притиснаха тялото й под водата и този път го задържаха там.

В съзнанието си тя все още не можеше да повярва на това, което беше открила, дори когато мислите й започнаха да угасват.

Тереза беше осъзнала, че нейните съучастници дори не можеха да си представят от кого трябва да се страхуват в действителност.

ГЛАВА 2

Ким Стоун заобиколи мотоциклета "Кавазаки Нинджа", за да нагласи силата на звука на своя айпод. Колоните танцуваха от сребърните звуци на "Лято" на Вивалди, докато се носеха към любимия й момент: краят на музикалното произведение, който носеше името "Буря".

Тя остави гаечния ключ на работната маса и избърса ръцете си в един парцал. Впери поглед в мотоциклета "Триумф Тъндърбърд", който беше реставрирала през последните седем месеца, и се зачуди защо машината не я беше обсебила и тази вечер, както обикновено.

Погледна часовника си. Почти единадесет вечерта. Останалите от нейния екип сигурно вече изпълзяваха от "Кучето". Въпреки че не близваше алкохол, тя излизаше със своите хора, когато беше на мнение, че го е заслужила.

Тя отново взе гаечния ключ и се отпусна на колене върху работната подложка на земята до мотоциклета.

Нямаше повод за празнуване.

Изкривеното от ужас лице на Лора Йейтс изплува пред очите й, когато бръкна с ръка във вътрешностите на мотора и стигна до задния край на коляновия вал. Намести гаечния ключ върху гайката и започна да го върти напред-назад.

Три осъдителни присъди по обвинения в изнасилване щяха да изпратят Терънс Хънт в затвора за много дълго време.

"Но не и достатъчно дълго", каза си Ким.

Защото беше имало и четвърта жертва.

Тя отново завъртя ключа, но гайката отказваше да се затегне. Вече беше сглобила лагера, зъбното колело, затягащата шайба и ротора. Гайката беше последният елемент от мозайката, а проклетото чудо не искаше да се захване към заключващата шайба.

Ким впери поглед в гайката и безмълвно й се закани, с надеждата тя да се помръдне. Без успех. Насочи целия си гняв към дръжката на гаечния ключ и го напъна с всички сили. Резбата се счупи и гайката се завъртя свободно.

— Мамка му! — изкрещя тя и метна ключа в другия край на гаража.

Лора Йейтс беше треперила на свидетелската скамейка, докато беше разказвала какво е да те завлекат зад църквата и да те изнасилват многократно в продължение на два часа и половина. Всички бяха видели колко й беше трудно да седи на стол. Три месеца след нападението.

Деветнадесетгодишното момиче седя в залата, докато произнесоха всяка една от осъдителните присъди. А след това стигнаха до нейния случай и до онази дума, която щеше да промени живота й завинаги.

"Невинен."

И защо? Защото момичето беше изпило няколко питиета. Нищо, че имаше единадесет шева, от единия до другия край, счупено ребро и посинено око. Сигурно си го е просила, щом е изпила няколко шибани питиета.

Ким забеляза, че ръцете й бяха започнали да треперят от гняв.

Според колегите й три от общо четири не беше зле. Не беше, наистина. Но не беше достатъчно. Не и за Ким.

Тя се наведе, за да огледа пораженията по мотора. Беше й отнело близо шест седмици да издири проклетите винтове.

Тя разхлаби гайката, намести я наново и пак завъртя ключа, този път само с палеца и показалеца си. В този момент телефонът й звънна. Тя изпусна гайката и скочи на крака. Толкова близо до полунощ със сигурност не й се обаждаха, за да й кажат нещо хубаво.

— Инспектор Стоун.

— Имаме труп, мадам.

Естествено. Какво друго би могло да се случи?

— Къде?

— Хагли Роуд, Стауърбридж.

Ким познаваше района. Беше точно на границата със съседите от Уест Мърсия.

— Да уведомим ли сержант Брайънт, мадам?

Ким се намръщи. Не понасяше обръщението "мадам"[1]. На тридесет и четири все още не беше готова да я наричат "мадам".

Представи си как колегата й влиза с неуверена крачка в някое такси пред вратата на "Кучето".

— Не, смятам аз да се заема с това — каза тя и затвори.

Ким се замисли за няколко секунди, след като изключи айпода си. Знаеше, че трябва да се отърси от упрека, което се четеше в погледа на Лора Иейтс; истински или не, тя го беше видяла. И не можеше да си го изкара от ума.

Никога нямаше да забрави, че правосъдието, в което тя вярваше, беше предало някого, когото трябваше да защити. Беше убедила Лора Йейтс да се довери както на нея, така и на правосъдната система, която представляваше, и Ким не можеше да се отърси от чувството, че Лора беше предадена. И от двете.

ГЛАВА 3

Четири минути след като затвори телефона, Ким вече потегляше със своя десетгодишен "Голф G77", който караше само когато пътищата бяха заледени или когато запалването на двигателя на мотоциклета й можеше да се сметне за обществено недопустимо действие.

Беше сменила скъсаните джинси с петна от машинно масло, грес и прах с черни панталони от дебел памучен плат и обикновена бяла тениска. Краката й бяха стегнати в черни лачени ботуши с нисък ток. Късата й черна коса не се нуждаеше от много внимание. Тя прокара набързо ръка през косата си и вече беше готова.

Човекът, при когото отиваше по работа, нямаше да забележи.

Караше колата на зигзаг, докато стигна до края на улицата. Беше й чуждо да управлява подобна машина. Колата беше сравнително малка, но Ким все пак трябваше да се съсредоточи, когато минаваше покрай паркирали коли.

Всичкият този метал около нея й се струваше твърде тромав, за да се движи в него.

Километър и половина преди да стигне до въпросното място, миризмата на изгоряло започна да се процежда през отворите на радиатора. Докато се приближаваше, миризмата се усили. Един километър по-надолу тя забеляза стълб от дим, който се издигаше косо над възвишенията на Клент. След още петстотин метра Ким вече беше сигурна, че е на прав път.

Полицейската служба на Уест Мидландс беше на второ място по големина след лондонската полиция и се грижеше за почти 2.6 милиона граждани.

Индустриалната част на средна Англия се простираше на север и на запад от Бирмингам и беше достигнала върха на промишленото си развитие още през викторианската епоха. Понякога я наричаха "Черната земя", защото почвата на много места наоколо беше почерняла от въглищата под нея. Деветметровата жила от въглища и руда беше най-дебелата по рода си в цяла Великобритания.

Днес районът беше на трето място по безработица в страната. Дребните престъпления зачестяваха, както и противообществените прояви.

Местопрестъплението се намираше точно до главния път, който свързваше Стауърбридж и Хагли — област, която обикновено не се славеше с висока престъпност. Най-близката до пътя къща представляваше постройка с големи прозорци от двете страни на входната врата, оградена от искрящо бели римски колони; стъклата на прозорците бяха поставени в мрежа от малки оловни рамки. Къщите по-надолу по пътя се намираха на по-големи разстояния една от друга и бяха значително по-стари.

Ким зави покрай огражденията на полицията и паркира между две пожарни коли. Без да казва нищо, тя набързо показа служебната си карта на полицая, който охраняваше района. Той кимна и повдигна предпазната лента, за да я пусне под нея.

— Какво се е случило? — обърна се тя към първия пожарникар, когото срещна.

Мъжът посочи към останките на първия от редицата кипариси, която минаваше по границите на имота.

— Огънят е започнал тук и е обхванал почти всички останали дървета, преди да пристигнем.

Ким забеляза, че от тринадесетте дървета, които очертаваха границите на двора, само двете най-близо до къщата бяха непокътнати.

— Вие ли открихте тялото?

Мъжът посочи към един пожарникар, който седеше на земята, докато разговаряше със служител на полицията.

— Почти всички наоколо бяха излезли и гледаха какво става, само в тази къща беше тъмно. Съседите ни казаха, че черният "Рейндж Роувър" е на жената и тя живее сама.

Ким кимна и се приближи до пожарникаря, който седеше на земята. Изглеждаше блед и тя забеляза, че дясната му ръка леко потреперваше. Да откриеш труп не беше никак приятно, без значение каква подготовка имаш.

— Пипали ли сте нещо? — попита тя.

Той се замисли за миг, после поклати глава.

— Вратата на банята беше отворена, но не съм влизал вътре.

Ким спря за момент пред входната врата, бръкна в кашона, оставен от лявата й страна, и извади чифт сини калцуни, които да сложи върху обувките си., После изкачи стъпалата по две наведнъж и влезе в банята. Веднага забеляза Кийтс, патолога. Беше дребничък, с напълно плешива глава, така че мустаците и заострената му брадичка бяха още по-впечатляващи. Именно той беше имал честта да извърши огледа на първия й труп — преди осем години.

— Здрасти — каза той и се огледа. — Къде е Брайънт?

— О, Боже, да не сме сиамски близнаци?!

— Не, но двамата сте като китайско в сладко-кисел сос — а без Брайънт ти си просто кисела…

— Кийтс, как мислиш, дали си нося чувството за хумор по това време на денонощието?

— Честно казано, никога не съм те виждал да си го носиш, без значение колко е часът.

Как само й се искаше да му го върне. При добро желание би могла да изкоментира факта, че ръбът на черните му панталони не беше безупречно прав. Или пък да отбележи, че яката на ризата му беше леко измачкана. А защо не и да му обърне внимание на петънцето кръв, с което беше изцапан на гърба.

Точно в този момент обаче между тях двамата имаше гол труп, който изискваше да му отдадат цялото си внимание.

Ким бавно се приближи до ваната, като внимаваше да не се подхлъзне на водата, разплисквана от двама криминалисти с бели работни престилки.

Тялото на жената лежеше наполовина потопено във водата. Очите й бяха отворени, а изрусената й коса се носеше на повърхността и обграждаше лицето й.

Тялото й беше изплувало точно до върха на гърдите.

Ким предположи, че жената е на възраст между 45 и 49 години — добре поддържана. Мускулите в горната част на ръцете й изглеждаха стегнати. Ноктите на краката й бяха лакирани в бледорозово, а по кожата на краката й не се забелязваха наболи косъмчета.

Количеството вода на пода говореше, че е имало борба и жената се е опитала да се защити.

Ким чу тропот от забързани стъпки нагоре по стълбището.

— Инспектор Стоун, каква приятна изненада!

Ким изръмжа, когато чу познатия глас и сарказма, който извираше от него.

— Инспектор Уортън, удоволствието е изцяло мое.

Двамата бяха работили заедно няколко пъти и тя никога не беше крила презрението си. За него полицейската работа беше просто кариера, в която той искаше да се издигне възможно най-бързо. Всеки следващ случай беше единствено възможност да добави нещо към професионалната си биография.

Най-прясното му унижение беше фактът, че тя получи по-висок чин преди него. Ранното й повишение го беше накарало да отиде да живее в друг район и да се прехвърли в Уест Мърсия; по-малкото полицейско управление там означаваше по-малко конкуренция за него.

— Какво правиш тук? Ако си беше направила труда да провериш, щеше да знаеш, че разследването ще се води от Уест Мърсия.

— Ако ти си беше направил труда да провериш, щеше да знаеш, че сме точно на границата, а аз бях първа.

Неволно беше застанала точно пред ваната. Жертвата нямаше нужда от още любопитни погледи, вперени в голото й тяло.

— Случаят е мой, Стоун.

Ким поклати глава и скръсти ръце.

— Няма да мръдна оттук, Том.

Тя наведе глава настрани, преди да продължи:

— Но винаги можем да работим заедно. Аз бях първа, затова аз ще водя разследването.

Изпитото му, злобно лице почервеня. Том Уортън би работил под нейно ръководство само ако преди това сам си издълбаеше очите с ръждива лъжица.

Тя го огледа от главата до петите.

— И първата ми препоръка би била да се явяваш на местопрестъпление с по-подходящо облекло.

Той погледна надолу към калцуните на краката й, а после и към своите необезопасени обувки. "Който бърза, бавно стига", каза си тя.

Ким сниши глас:

— Нека не започваме да си ги мерим, Том.

Той я погледна презрително, обърна й гръб и ядосано изхвърча от банята.

Ким отново насочи вниманието си към трупа.

— Ти щеше да победиш — обади се тихо Кийтс.

— А?

Очите му проблясваха от удоволствие.

— В меренето.

Ким кимна утвърдително. Беше наясно с това.

— Може ли вече да я махнем оттук?

— Само още няколко близки кадъра на гръдната й кост.

Докато казваше това, един от криминалистите насочи фотоапарат с обектив, дълъг колкото ауспух, към гърдите на жената.

Ким се наведе по-близо и видя по една следа над всяка гърда.

— От натиска?

— Така мисля. Първоначалният оглед не разкрива никакви други наранявания. Ще ти кажа повече след аутопсията.

— Някаква идея за часа на смъртта?

Ким не забеляза следи от сондиране на черния дроб, затова предположи, че беше използвал ректалния термометър, преди тя да пристигне.

Знаеше, че човешкото тяло изстива с 1.5 градуса през първия час. В последващите часове температурата обикновено спадаше с 1 до 1.5 градуса на час. Също така знаеше, че тези числа се влияят от много други фактори. Не на последно място от това, че жертвата беше гола и потопена във вече изстинала вода.

Той вдигна рамене.

— По-късно ще направя допълнителни изчисления, но не бих казал, че е станало преди повече от два часа.

— Кога ще можеш да…

— Имам една деветдесет и шест годишна жена, издъхнала, докато е спяла в креслото си, и един двадесет и шест годишен младеж, на когото още му стърчи игла от ръката.

— Нищо спешно, значи?

Той погледна часовника си.

— По обяд?

— В осем — върна му тя.

— Десет и нито минута по-рано — отговори недоволно той. — И аз съм човек, така че понякога имам нужда от почивка.

— Идеално — каза тя.

Точно времето, на което се беше надявала. Преди това щеше да успее да въведе екипа си в подробностите и да възложи на някого да я придружава.

Ким чу още стъпки по стълбите. Някой се приближаваше, дишайки тежко.

— Сержант Травис — каза тя, без да се обръща. — Слушам.

— Колегите претърсват района. Полицаят, който се отзова на обаждането, разпита някои от съседите, но те са разбрали какво е станало едва след като са чули сирените на пожарните коли. Сигналът е подаден от преминаващ шофьор.

Ким се обърна и кимна. Първият полицейски служител, пристигнал на местопрестъплението, беше свършил добра работа по отцепването на района, така че да улесни работата на съдебните следователи и първоначалния разпит на очевидците, но къщите се намираха твърде далече от пътя и на около декар една от друга. Това място със сигурност не беше Меката на любопитните съседи.

— Продължавайте — каза тя.

— Стъклото на задната врата е счупено и нападателят е влязъл оттам. Според доклада на пожарната предната врата на къщата е била отключена.

— Хм… интересно.

Тя кимна в знак на благодарност и се отправи надолу по стълбите.

Един от криминалистите оглеждаше коридора, а друг снемаше пръстови отпечатъци от задната врата. Върху кухненския барплот беше оставена маркова дамска чанта. Ким нямаше никаква представа какво символизираше златният монограм на закопчалката. Тя не беше по дамските чанти, но тази тук изглеждаше скъпа.

Трети криминалист влезе в стаята през вратата, която водеше към трапезарията. Мъжът посочи с брадичка дамската чанта.

— Нищо не липсва. Кредитните карти и парите в брой са непокътнати.

Ким кимна и се отправи към вратата на къщата. На излизане свали калцуните от обувките си и ги остави в другия кашон на пода в коридора. Всяка част от предпазното облекло щеше да бъде отнесена от мястото на престъплението, за да бъде изследвана за следи от веществени доказателства.

Тя мина под ограничителната лента. Един пожарникар щеше да остане на смяна, докато всички пламъци не бъдат напълно потушени. Огънят беше лукав и едно-единствено разпалено въгленче можеше за броени минути отново да възпламени всичко наоколо.

Тя спря до колата си и се опита да вникне в цялостната картина, която се разкриваше пред нея.

Тереза Уайът живееше сама. Нямаше признаци, че нещо е откраднато, нито дори докоснато.

Убиецът беше имал възможност да се измъкне незабелязано и е знаел, че тялото ще бъде открито най-рано на следващата сутрин, но въпреки това беше запалил пожар, за да привлече вниманието на полицията.

Сега Ким трябваше само да разбере защо.

ГЛАВА 4

В седем и тридесет сутринта Ким паркира мотоциклета си пред полицейския участък в Хейлсоуен, леко встрани от околовръстния път, който обикаляше цялото градче с малката му търговска улица и колежа. Участъкът беше почти залепен за сградата на районния съд; удобно, ако имаш да свършиш нещо, и кошмарно, ако искаш да ти платят текущи разходи за това.

Триетажната сграда беше сива и неприветлива, като всяко друго административно учреждение, което сякаш се опитваше да се извини на данъкоплатците за присъствието си.

Тя стигна до стаята на детективите, без да поздрави никого и без да я поздравят. Ким знаеше, че й се носи славата на студена, необщителна и безчувствена жена. Това повсеместно схващане изключваше възможността за размяна на учтиви баналности, което я устройваше идеално.

Както обикновено, беше първа, затова включи машината за кафе. В стаята имаше четири бюра, разположени две по две, едно срещу друго. Всяко бюро беше точно копие на срещуположното, с компютърен екран и разбъркани органайзери за документи.

Три от бюрата си имаха постоянни обитатели, само четвъртото стоеше празно след съкращенията преди няколко месеца. На него предпочиташе да се разполага самата тя, вместо в собствения си кабинет.

Стаята, обозначена с името на Ким, носеше освен това по-популярното наименование "Буркана". Представляваше един малък ъгъл на основното помещение, ограден с гипсокартон и стъкло.

Ким използваше кабинета си само за "индивидуални длъжностни напътствия" — с други думи, когато искаше да начука канчето на някого.

— Добро утро, началство — поздрави детектив Уд, докато се наместваше на стола си.

Въпреки че беше наполовина англичанка, наполовина нигерийка, Стейси никога не беше напускала Обединеното кралство. Гъстите й къдрици бяха постригани съвсем късо след последното разплитане на изкуствените треси в косата й. Гладката й кожа с цвят на карамел подхождаше добре на новата й прическа.

Работното място на Стейси беше чисто и подредено. Всички документи, които не се намираха в надписаните органайзери, бяха разпределени в изрядни купчини по горния ръб на бюрото.

Малко след това пристигна и сержант Брайънт, който измърмори едно, добро утро", след като хвърли поглед към "Буркана". Беше висок малко над метър и осемдесет и изглеждаше безупречно, все едно че майка му го беше облякла за неделното училище.

Сакото веднага се озова на облегалката на стола му. До края на деня възелът на вратовръзката му щеше да се свлече с няколко копчета по-надолу, яката му щеше да бъде разкопчана, а ръкавите на ризата му щяха да бъдат навити почти до лактите.

Ким забеляза, че той погледна към бюрото й, за да провери дали вече си е наляла кафе. Едва след това напълни за себе си чашата с надпис "Най-добрият таксиметров шофьор на света", подарък от деветнадесетгодишната му дъщеря.

Никой друг освен него самия не знаеше как беше подредено бюрото му, но на Ким все още не й се беше налагало да чака повече от няколко секунди, след като му поиска някой документ. Най-видното място на бюрото се заемаше от фотография в рамка на него самия и съпругата му, направена на двадесет и петата годишнина от сватбата им. В портфейла му беше скътана снимка на дъщеря му.

Сержант Кевин Досън, третият член на екипа й, не държеше снимка на близък човек на бюрото си. Ако му се приискаше да сложи снимка на човека, когото обичаше най-много, щеше да се наслаждава на собствения си лик през целия ден.

— Съжалявам, че закъснях, началство — каза Досън, като се настани на стола срещу Уд, така че вече всички бяха тук.

Не беше наистина закъснял. Смяната му започваше в осем сутринта, но Ким обичаше да идват по-рано, за да си направят оперативка, особено когато имаха нов случай. Тя не работеше по график и хората, които държаха работното време да се спазва, не се задържаха дълго в нейния екип.

— Ей, Стейси, ще ми пуснеш ли едно кафе или да? — попита Досън, докато проверяваше телефона си.

— За теб винаги, Кев — отговори му закачливо тя. — Както го обичаш, нали: дълго, силно и горещо?

— Ти ще пиеш ли едно? — попита я той, докато ставаше от стола си.

Досън много добре знаеше, че тя не близваше кафе.

— Сигурно си изморена, след като цяла нощ си се сражавала с чародеи — подхвърли той.

Стейси беше известна с манията си по онлайн играта " World of Warcraft"

— Всъщност, Кев, от една жрица ми падна магията да превръщам големи мъже в пълни смешници, но сякаш някой ме е изпреварил.

Досън се хвана за корема и се престори, че се превива от смях.

— Началство! — подвикна Брайънт през рамо. — Децата пак не слушат!

Той се обърна към двамата си колеги и им размаха пръст.

— Почакайте само майка ви да се прибере.

Ким завъртя очи към тавана и седна на празното бюро, нетърпелива да започнат.

— Добре, Брайънт, раздай показанията. Кев, излез на дъската.

Досън взе маркера и застана до бялата дъска, която заемаше цялата стена в дъното на помещението.

Докато Брайънт разпределяше докладите, тя им разказа за последното развитие на събитията.

— Жертвата ни се казва Тереза Уайът, на четиридесет и седем години, дълбоко уважаван директор на частна мъжка гимназия в Стауърбридж. Неомъжена, без деца. Живяла е комфортно, но не твърде разточително, и до момента не знаем да е имала врагове.

Кев нанасяше информацията под формата на списък със заглавие "Жертва".

Телефонът на Брайънт иззвъня. Той каза само няколко думи, върна слушалката на място и се обърна към Ким.

— Уди иска да те види.

Тя не му обърна внимание.

— Кев, сложи още една графа: "Престъпление". Не е намерено оръжието, нищо не е откраднато, засега нямаме никакви веществени доказателства или улики.

— Следваща графа: "Мотив". Обикновено убиват хората заради нещо, което са направили, нещо, което правят в момента, или нещо, което възнамеряват да направят. Доколкото ни е известно, жертвата ни не е била замесена в каквато и да било престъпна дейност.

— Хм… началство, главният инспектор иска да те види.

Ким отпи още една глътка от прясно приготвеното си кафе.

— Вярвай ми, Брайънт: няма да ме хареса, преди да съм си изпила кафето. Кев, аутопсията ще приключи в десет. Стейс, събери колкото можеш повече информация за жертвата. Брайънт, свържи се с училището и ги уведоми, че ще ги посетим.

— Началство…

Ким допи кафето си.

— Спокойно, мамо, отивам.

Тя изкачи стълбите до третия етаж по две наведнъж и почука леко, преди да влезе.

Главен инспектор Удуърд беше набит мъж, на когото му оставаха няколко години, докато навърши шестдесет. Имаше съвършено гола глава и гладка кафява кожа, резултат от разнообразното му родословие. Черните панталони и бялата му риза бяха безупречно изгладени и всички ръбове бяха на правилните места. Очилата за четене, които се крепяха на върха на носа му, не успяваха да прикрият умората в очите му.

Той й махна с ръка да влезе и посочи един стол с изглед към стъклената витрина, в която беше изложена пълната му колекция от умалени модели на автомобили.

На долния рафт се намираше сбирката от избрани класически английски модели, а на горния беше изложена колекция от полицейски автомобили от различни исторически периоди. Имаше модел на "MG ТС" от четиридесетте години, "Форд Англия", класически черен полицейски микробус, както и един "Ягуар XJ40", който стоеше на почетното място по средата.

Вдясно от стъклената витрина, здраво окачена на стената, имаше снимка на Уди, който се здрависва с Тони Блеър. До нея имаше снимка на най-големия му син, облечен в пълна парадна униформа, точно преди да замине да служи в Афганистан. Същата униформа, с която беше облечен на погребението си, петнадесет месеца по-късно.

Уди затвори телефона и моментално взе в ръка стрес топката, която стоеше на края на бюрото му. Дясната му ръка стисна и после отпусна мекото топче. Ким си даде сметка, че в нейно присъствие той доста често посягаше към него.

— Какво знаем до момента?

— Почти нищо, сър. Тъкмо нахвърляхме събраната информация, когато ме повикахте.

Кокалчетата му побеляха около топката, но той реши да подмине намека.

Тя погледна надясно покрай главата му, към перваза на прозореца зад него, където стоеше най-новият му проект. Беше модел на "Ролс Ройс Фантом", но работата по него не беше напреднала изобщо през последните няколко дни.

— Чух, че си имала сблъсък с инспектор Уортън?

Явно някой вече беше разгласил новината.

— Разменихме си любезности край трупа.

Нещо в модела не беше точно както трябва. Междуосието й се струваше твърде дълго.

Той стисна още по-силно топката.

— Неговият началник се свърза с мен. Подадена е официална жалба срещу теб и неговият отдел иска случая.

Ким завъртя очи към тавана. На отворкото явно не му стискаше сам да си решава проблемите.

Тя надви желанието си да се пресегне към модела на "Ролс Ройс", за да поправи грешката в конструкцията, и се въздържа.

Погледът й се плъзна встрани и тя срещна очите на своя началник.

— Но няма да го получи, нали, сър?

Той задържа погледа си върху нея за един много дълъг миг.

— Не, Стоун, няма да го получи, въпреки че официалната жалба не изглежда никак добре в досието ти, а на мен, честно казано, ми омръзна да ги получавам заради теб.

Той премести топката в лявата си ръка.

— И така, много ми е интересно да разбера с кого си решила да си партнираш този път.

Ким се почувства като дете, което трябва да си избере нов най-добър приятел. В последния доклад за трудовите й качества имаше само една препоръка: да не се кара с колегите си.

— Имам ли избор?

— Ти кого би избрала?

— Брайънт.

По устните му пробяга бегла усмивка.

— В такъв случай, имаш. Сама го избра.

Всъщност нямам, помисли си тя. Брайънт щеше да я следи за издънки и след като хрътките от съседното полицейско управление щяха да душат около нея през цялото време, значи именно това беше човекът, от когото Уди имаше нужда; зрял човек, който да я надзирава неотлъчно.

Беше готова да предложи на шефа си съвет, за да му спести часовете, които щеше да загуби в разглобяване на задната ос на автомобила, но сега се въздържа.

— Има ли нещо друго, сър?

Уди остави стрес топката и свали очилата си.

— Дръж ме в течение.

— Разбира се.

— А, да. Стоун…

Тя се обърна на прага.

— Позволявай на хората си да поспят от време на време. За разлика от теб, те не се зареждат през кабел от компютъра.

Ким излезе от кабинета му, питайки се колко време му беше отнело да измисли тази остроумна шегичка.

ГЛАВА 5

Ким вървеше след Кортни, административния секретар на гимназията, която я водеше по коридорите на "Сейнт Джоузеф" към директорския кабинет. Междувременно Ким наблюдаваше с удивление пъргавината, с която тази жена се придвижваше върху своите десетсантиметрови токчета.

Брайънт въздъхна, докато минаваха покрай редиците класни стаи.

— Не бяха ли това най-хубавите ти години?

— Не.

Завиха по един дълъг коридор на втория етаж, след което ги въведоха в кабинет, на чиято врата личеше избелелият правоъгълник от свалена табелка.

Мъжът зад бюрото се изправи. Беше облечен със скъп костюм и носеше копринена вратовръзка в небесносиньо. Плътният черен цвят на косата му показваше, че е била боядисвана наскоро.

Той протегна ръка над бюрото. Ким се извърна и заоглежда стените на кабинета. Всички дипломи и лични документи с името на Тереза Уайът вече бяха свалени от тях.

Брайънт прие подадената за поздрав ръка.

— Благодарим ви, че уважихте молбата ни, господин Уайтхаус.

— Доколкото разбирам, вие сте заместник-директорът — каза Ким.

Той кимна утвърдително и седна.

— Предстои да встъпя в длъжност като действащ директор и ако мога да бъда полезен за разследването по какъвто и да било начин…

— О, със сигурност ще бъдете — прекъсна го Ким.

В поведението му имаше нещо съмнително. Изглеждаше някак заучено. Самият факт, че вече се беше преместил в кабинета на Тереза Уайът и беше премахнал всички следи от съществуването й, в най-добрия случай беше проява на лош вкус. Жената беше починала преди по-малко от дванадесет часа. Ким нямаше да се учуди, ако автобиографията му вече беше обновена.

— Бихме искали списък на всички служители. Моля, разпоредете да се явят пред нас по азбучен ред.

По изражението му пролича, че не обича да следва чужди инструкции. Ким се запита дали това важеше лично за нея или за жените изобщо.

Той сведе поглед.

— Разбира се. Ще кажа на Кортни да го организира незабавно. Подготвил съм една стая надолу по коридора, където ще можете спокойно да проведете разпитите.

Ким се огледа наоколо и завъртя глава.

— Не, тази тук ще ни свърши чудесна работа.

Той понечи да възрази, но добрите обноски го възпряха да предяви пълни претенции над кабинета точно в този момент.

Уайтхаус събра една част от личните си вещи от бюрото и се отправи към вратата.

— Кортни ще бъде на ваше разположение съвсем скоро.

Брайънт се захили веднага щом вратата се затвори зад гърба на заместник-директора.

— Какво? — попита тя, като зае стола зад бюрото.

— Нищо, началство.

Той сложи единия от столовете до бюрото и седна на него.

Ким огледа положението на последния останал стол, на който щяха да седят привиканите на разпит.

— Премести го малко по-назад.

Брайънт премести стола по-близо до вратата. Далече от всичко останало. Нямаше нищо, на което да се подпреш или да се облегнеш. Така тя щеше да може да наблюдава езика на тялото.

Чу се леко почукване по вратата. И двамата извикаха "Влез" в един глас.

Кортни влезе с лист хартия в ръка и едва доловима усмивка на лицето. Явно господин Уайтхаус не беше всеобщ любимец.

— Господин Адлингтън очаква да го повикате, когато сте готови.

Ким кимна в знак на съгласие.

— Нека влезе.

— Мога ли да ви предложа нещо друго? Кафе, чай?

— Можеш и още как. Кафе и за двамата.

Кортни се отправи към вратата; малко преди да излезе, Ким се сети да добави:

— Благодаря ти, Кортни.

Кортни кимна и отвори вратата, за да влезе първият от списъка.

ГЛАВА 6

В четири и петнадесет следобед, след дванадесет идентични разговора, Ким удари глава в бюрото. Звукът от срещата на дървото с нейната глава й достави необяснимо удоволствие.

— Знам какво си мислиш, началство — опита се да я успокои Брайънт. — Явно в моргата си имаме истинска светица.

Той извади от джоба си едно пакетче ментолови бонбони срещу кашлица. По нейни изчисления, това му беше петото.

Преди пет години беше развил възпаление на гърдите и лекарят му беше казал да спре да пуши по тридесет цигари на ден. В желанието си да се избави от раздиращата кашлица, Брайънт беше започнал да смуче бонбоните един след друг. Пушенето си беше отишло, но пристрастеността към ментоловите бонбони беше останала.

— Трябва да ги намалиш, наистина.

— Знам, началство. Просто днес е един от онези дни.

Точно както всеки заклет пушач, и той злоупотребяваше в моменти на стрес или скука.

— Кой е следващият?

Брайънт погледна списъка.

— Джоана Уейд, английски език и литература.

Ким завъртя очи към тавана, когато вратата се отвори и в кабинета влезе следващият им събеседник. Беше жена, облечена с тесни черни панталони и копринена риза в люляков цвят. Дългата й руса коса беше вързана на висока опашка, така че подчертаваше ясно изразената й брадичка и лицето й, почти без грим.

Тя седна, без да подава ръка за поздрав, и скръсти левия си глезен пред десния. Ръцете й останаха прилежно прибрани в скута.

— Няма да отнемем много от времето ви, госпожо Уейд. Искаме просто да ви зададем няколко въпроса.

— Не съм госпожа.

— Извинете?

— Не съм госпожа, но моля ви, наричайте ме Джоана.

Гласът й звучеше твърдо и премерено, с лек северняшки акцент.

— Благодаря ви. От колко време познавахте директор Уайът?

Учителката се усмихна.

— Работих под началството на директор Уайът близо три години.

— Как бихте определили работните ви отношения?

Джоана Уейд прикова погледа си върху Ким и леко наведе глава встрани.

— Така направо ли, инспектор Стоун, без никакви романтични встъпления?

Ким не обърна внимание на закачката и на свой ред я погледна право в очите.

— Моля ви, отговорете на въпроса.

— Разбира се. Работните ни отношения бяха съвсем прилични. Имахме си своите добри и лоши моменти, но според мен това се случва с повечето жени, които работят заедно. Тереза беше силно отдадена на работата си, непреклонна във вярванията и убежденията си.

— В какъв смисъл?

— Методите на обучение са претърпели значително развитие от времето, в което Тереза е преподавала в класната стая. Често е нужна доза изобретателност, когато искаме знанието да достигне до младия, съзряващ ум. Всички правим опити да се адаптираме към културните промени, но според Тереза единственият начин на преподаване включваше ред, дисциплина и четене — и ако някой пробваше нещо различно, го очакваше подобаващо порицание.

Ким наблюдаваше езика на тялото на Джоана Уейд и прецени, че е честна и пряма. Освен това забеляза, че тя нито веднъж не погледна към Брайънт.

— Можете ли да ми дадете пример?

— Преди няколко месеца един от учениците ми предаде есе, в което половината текст се състоеше от съкращения — от онези, които най-често се използват като средство за комуникация в кратките съобщения, изпращани по мобилни телефони или във "Фейсбук". Накарах всичките двадесет и трима ученици в класа да отидат до гардеробчетата си и да донесат мобилните си телефони. След това настоях в продължение на десет минути да си изпращат кратки съобщения един на друг, като използват само граматически правилен английски език, заедно със съответните пунктуационни знаци. Цялото преживяване беше извънредно странно за тях, но в крайна сметка всички успяха да разберат неговата цел.

— Която беше?

— Да им покаже, че изразните средства зависят от средата, в която се използват. Случката не се повтори.

— И това не се хареса на Тереза?

Джоана Уейд поклати глава:

— Ни най-малко. Според нея, въпросното момче трябваше да остане след часовете, защото това щяло да изпрати по-красноречиво послание. Позволих си да не се съглася и Тереза отбеляза случая като "неподчинение" в работното ми досие.

— Това е доста по-различно от всичко, което научихме до момента от служителите в училището.

Жената сви рамене.

— Не мога да говоря от името на другите, само искам да отбележа, че някои от учителите вече са се предали. Методите за обучение, които познават, вече не отговарят на нуждите на днешните младежи и те просто буксуват, докато дойде време да се пенсионират. Задоволяват се с една ситуация, в която нито вдъхновяват другите, нито самите те се вдъхновяват от работата си. Аз обаче не съм от тях.

Тя отново наведе глава и по устните й се плъзна лека усмивка.

— Да научиш днешните млади да ценят красотата и елегантността на английския език е истинско предизвикателство. Но аз твърдо вярвам, че човек никога не трябва да бяга от предизвикателствата. Не сте ли съгласна, инспектор Стоун?

Брайънт се прокашля.

Ким отвърна с кратка усмивка. Самоувереността и прямотата на тази жена бяха като глътка свеж въздух след дванадесетте абсолютно идентични разговора преди това. Безсрамното й флиртуване я забавляваше.

Ким се облегна в стола си.

— А какво можете да ми кажете за Тереза в личен план?

— Какво предпочитате — да се придържам към общоприетия стил на формално уважение, когато се говори за починалите наскоро, или да бъда искрена с вас?

— Честността ви ще бъде високо оценена.

Джоана Уейд се раздвижи на стола, за да кръстоса глезените си в обратната посока.

— Като директор на училище, Тереза беше мотивирана и устремена. Като жена според мен беше голям егоист. Както сами виждате, върху нейното бюро няма снимки на никой или нищо, което е важно за нея. Окото й не мигваше да кара хората да работят до девет или десет вечерта. Голяма част от времето си прекарваше в спа центрове, пазаруване на маркови дрехи и резервиране на скъпи почивки.

Брайънт записа няколко думи в бележника си.

— Има ли нещо друго, което мислите, че би ни помогнало в разследването?

Жената поклати глава.

— Благодарим ви за отделеното време.

Жената се наклони напред.

— Ако имате нужда от алибито ми, инспектор Стоун, по това време бях във фитнес зала "Либърти" и правех йога упражнения. Чудесно се отразяват на гъвкавостта. Ако ви интересува, там съм всеки четвъртък вечер.

Погледът й срещна този на Ким. Светлосините й очи искряха предизвикателно. Тя самоуверено пристъпи към бюрото и подаде визитната си картичка.

Ким нямаше друг избор, освен на свой ред да подаде ръката си. Жената постави визитката в дланта на Ким и превърна докосването в ръкостискане. Кратко и уверено. Преди да се отдръпне напълно, пръстите й леко погалиха дланта на Ким.

— Това е телефонният ми номер. Моля ви, не се колебайте да ме потърсите, ако имате нужда от допълнително съдействие.

— Благодарим ви, бяхте повече от полезна.

— Бога ми, началство — каза Брайънт, когато вратата се затвори. — Човек няма нужда от упътване, за да разгадае тези сигнали.

Ким сви рамене.

— Или те бива за тази работа, или не.

Тя сложи визитката в джоба на сакото си.

— Има ли още?

— Не, тя беше последната.

И двамата се изправиха.

— Това е всичко за днес. Прибери се, време е да си починеш — каза Ким.

Имаше чувството, че и двамата ще се нуждаят от почивка.

ГЛАВА 7

— Добре, колеги. Надявам се, че сте си починали и сте целунали любимия си човек, преди да излезете.

— Да, нали, никакъв контакт с външния свят в обозримо бъдеще — измърмори Досън. — За Стейси това може и да е всекидневие, но останалите си имаме и личен живот.

Ким подмина тази забележка. Засега.

— КНО ми съобщиха, че искат да разрешим случая до края на седмицата.

Всички знаеха, че измисленото от самата нея съкращение означаваше "Колегите с Нереалистичните Очаквания". Първата дума понякога се заместваше с друга, в зависимост от настроението й.

Досън въздъхна.

— Ами ако нашият убиец не си е проверявал съобщенията и не е наясно? — попита той и погледна екрана на телефона си.

— Тогава следващия петък ще те арестувам теб. Не се съмнявай, че ще намеря за какво.

Досън се изхили, но лицето на Ким остана сериозно.

— Ако продължаваш да ме ядосваш, Кевин, ще ти се стъжни. Добре, какво научихме от аутопсията?

Той извади бележника си.

— Пълни с вода дробове, безспорно удавяне. Две синини точно над гърдите. Няма следи от сексуално насилие, но е трудно да се каже със сигурност.

— Нещо друго?

— Да, вечеряла е пиле по индийски.

— Супер, значи случаят е разрешен.

Досън сви рамене.

— Знам, че не е много, началство.

— Брайънт?

Той размести няколко листа пред себе си, но тя знаеше, че вече е запаметил цялата информация.

— Вчера районът е проверен за втори път, но никой от съседите не е чул или видял нищо. Някои от тях я познават бегло, но явно не е била най-радушният човек на света.

— Ето ти го и мотива. Убийство заради междусъседски различия.

— Хора са били убивани и заради още по-банални причини, началство — отговори Брайънт.

Ким знаеше, че беше прав. Три месеца по-рано бяха убили един санитар от болницата заради две кутийки бира и дребните в джоба му.

— Нещо друго?

Брайънт взе още един лист хартия.

— Още няма резултати от съдебните следователи. Няма отпечатъци от обувки, разбира се, а анализът на влакната едва сега започва.

Ким се замисли за принципа за размяна на Локар. Той гласеше, че извършителят винаги оставя една улика на местопрестъплението, както и че взема една със себе си, когато го напуска. Можеше да бъде каквото и да е — от косъм до най-обикновена власинка. Изкуството се свеждаше до това да я откриеш. А на местопрестъпление, изпотъпкано от осем пожарникари и плувнало във вода, никоя улика нямаше да се покаже сама.

— Пръстови отпечатъци?

Брайънт поклати отрицателно глава.

— А както всички знаем, оръжието, с което е извършено убийството, са чифт ръце, които не е много вероятно да намерим захвърлени в близките храсти.

— Началство, когато гледам "От местопрестъплението", нещата изглеждат доста по-различно — обади се Стейси.

— В телефона й също не е открито нищо. Всички входящи и изходящи обаждания са проведени или със "Сейнт Джоузеф", или с някой местен ресторант. Списъкът й с контакти не е особено дълъг.

— Никакви роднини или приятели?

— Не и такива, с които се е стараела да поддържа връзка. Поисках справка с обажданията на домашния й телефон, а лаптопът й скоро ще пристигне при нас. Може би там ще открием нещо.

Ким изсумтя.

— Накратко казано, тридесет и шест часа по-късно все още не знаем нищичко, абсолютно нищо за тази жена.

Брайънт се изправи.

— Дай ми само една минутка, началство — каза той и излезе от стаята.

Ким обърна пак очи към тавана.

— Хубаво, докато Брайънт си пудри носа, нека обобщим.

Тя погледна към дъската, на която нямаше почти никаква нова информация.

— Имаме жена на възраст над четиридесет и пет години, амбициозна и отдадена на работата си. Не е била особено общителна, нито любимка на околните. Живеела е сама, без домашни животни или семейни отношения. Не е била замесена в никакви опасни дейности и по всичко личи, че не е имала нито хобита, нито каквито и да било странични интереси.

— Това може би не е съвсем вярно — каза Брайънт, който се върна и седна обратно на стола си. — Очевидно е проявявала силен интерес към някакви археологически разкопки в Роули Реджис, за които току-що е било получено разрешение да бъдат започнати.

— Откъде знаеш?

— Току-що говорих с Кортни.

— Коя е Кортни?

— Кортни, която вчера цял ден ни носи кафе. Попитах я дали през последните седмици жертвата ни е говорила с някой друг освен с обичайните си контакти. Кортни е трябвало да намери телефонния номер на професор Милтън от университета в Устър.

— Гледах нещо по местните новини за това — обади се Стейси. — Професорът много дълго време се е опитвал да получи разрешение да започне разкопки на това място. След като старият дом за сираци е изгорял до основи, на негово място е останало само едно празно поле, но се говори, че някъде в него са заровени монети. През последните две години се е борил с всякакви забрани и едва тази седмица е получил зелена светлина. Историята стигна и до националните новини заради разправиите в съда, които са се проточили толкова дълго.

Най-сетне Ким почувства трепета на вълнението. Проявеният интерес към местни събития не беше точно кървава следа, но все пак беше повече от онова, което имаха преди десет минути.

— Добре, вие двамата продължавайте да копаете — извинявам се за шегата. Брайънт, отивай да запалиш Батмобила.

Досън въздъхна тежко.

Ким грабна якето си и се спря до бюрото на Досън.

— Стейс, не ти ли се ходи точно сега до тоалетната?

— Не, началство, добре съм си…

— Стейси, излез от стаята.

Тактичността и дипломацията бяха измислени от някой друг, който беше разполагал с прекалено много свободно време.

— Кев, остави си телефона за малко и ме чуй. Знам, че в момента не ти е особено лесно, но сам си го направи. Ако беше успял да си държиш онази работа прибрана в гащите още само няколко седмици, сега щеше да гушкаш сладко приятелката си и новородената си дъщеря, вместо да спиш в стаята за гости на майка ти.

Ким не се опитваше да проявява чувствителност спрямо хората от своя екип. Достатъчно трудно й беше да го прави с всички останали хора.

— Беше глупава, пиянска постъпка на едно ергенско парти…

— Кев, извинявай, но това си е твой проблем, не мой. Само че, ако не спреш да се цупиш като малко момиченце всеки път, щом не стане на твоето, празните бюра наоколо ще станат две. Разбрахме ли се?

Тя го погледна сериозно. Той преглътна и след това кимна в знак на съгласие.

Без да каже нито дума повече, Ким излезе от стаята и се отправи надолу по стълбите.

Досън беше способен детектив, но ходеше по много тънък лед.

ГЛАВА 8

За втори път през последните два дни Ким усещаше около себе си атмосферата на наивни надежди, така характерна за образователните институции.

Брайънт отиде при секретарката, а Ким зачака отстрани. Вдясно от нея се бяха събрали няколко момчета и се смееха, загледани в екрана на мобилен телефон. Едно от момчетата се обърна към нея. Погледът му премина по цялото й тяло, като се спря на гърдите й. Той наведе глава към нея и се усмихна.

Тя направи същото и внимателно огледа тесните му джинси, тениската с триъгълно деколте и прическата в стил Джъстин Бийбър.

Накрая погледът й срещна неговия, тя се усмихна и подхвърли:

— Мечтай си, сладурче.

Той веднага се обърна към останалите от групичката, молейки се никой от приятелите му да не е забелязал какво беше станало току-що.

— Тук има нещо съмнително — каза Брайънт. — Служителката изглеждаше доста объркана, когато поисках да се срещна с професора. Ще дойде някой, но не мисля, че ще бъде самият той.

Изведнъж групичките започнаха да се разделят като Червено море, за да направят път на жената, която се задаваше срещу тях. Изглеждаше висока около метър и двадесет заедно с токчетата на обувките си, но беше целеустремена като куршум, който не би се спрял пред нищо. Пронизващите й очи заоглеждаха присъстващите и се спряха върху тях двамата.

— Мамка му, покрий се — каза Брайънт, докато тя вървеше към тях.

— Добър ден — каза тя и подаде ръка за поздрав.

Носът на Ким прие като лична обида силния й парфюм с аромат на ябълков цвят. Лицето й беше обградено от посивяващи ситни къдрици, а на носа й се крепяха очила, които сигурно беше откраднала от гардероба на Една Евъридж[2].

Брайънт стисна подадената й ръка. Ким не го направи.

— А вие сте?

— Госпожа Пиърсън, асистентката на професор Милтън.

Ясно, професорът беше твърде зает, за да се срещне с тях. Ако не успееха да научат нищо от асистентката му, щеше да им се наложи да бъдат по-настоятелни.

— Може ли да ви зададем няколко въпроса относно един от проектите на професор Милтън? — попита Брайънт.

— Съвсем накратко — отговори тя.

Не последва покана да отидат да разговарят на по-подходящо място. Явно жената наистина смяташе да им отдели съвсем малко време.

— Професорът се интересува от археологически разкопки, така ли?

Госпожа Пиърсън кимна утвърдително.

— Да, преди няколко дни получи разрешение да започне работа на терен.

— Какво точно се надява да намери? — попита Брайънт.

— Ценни монети, сержант Брайънт.

Ким повдигна едната си вежда.

— В някакво поле около Роули Реджис?

Госпожа Пиърсън въздъхна, като че ли й се налагаше да разговаря с непослушно двегодишно дете.

— Очевидно не сте запознати с богатствата, които крие заобикалящият ни регион. Чували ли сте за Стафордшърското съкровище?

Ким погледна Брайънт. И двамата поклатиха отрицателно глави.

Госпожа Пиърсън дори не се опита да прикрие презрението си. Явно според нея хората извън академичните среди бяха пълни еснафи.

— Една от най-значимите находки на нашето време беше открита преди няколко години в едно поле до Личфийлд. Повече от три хиляди и петстотин златни монети на стойност над три милиона паунда. Съвсем наскоро в Стоукон-Трент беше открито имане от сребърни денарии, датирани 31 години преди Христа.

Ким беше заинтригувана.

— Кой взема парите?

— Да вземем за пример скорошната находка в Бридън Хил, Устършър. Някакъв мъж с метален детектор беше открил римско злато, включително монети — и той, и фермерът, на когото беше земята, получиха по повече от милион и половина паунда.

— Какво кара професора да вярва, че в Роули има нещо?

Госпожа Пиърсън сви рамене.

— Съществува местна легенда за битка, която се е провела на това място.

— Знаете ли дали наскоро професорът е разговарял по телефона с жена на име Тереза Уайът?

Жената се замисли за момент.

— Мисля, че да. Тя звъня няколко пъти и настояваше да разговаря с професор Милтън. Струва ми се, че той се свърза с нея един късен следобед.

Добре, Ким беше чула достатъчно. Тук имаше нещо и разговорът с асистентката нямаше да й свърши работа.

Трябваше да говори със самия фокусник, за да разбере какъв е номерът.

— Благодарим ви за съдействието, госпожо Пиърсън, но мисля, че въпреки натовареното работно време на професора, ще трябва незабавно да се срещнем с него.

Госпожа Пиърсън ги погледна объркано, после ядосано.

— Сега аз имам един въпрос към вас. Вие там изобщо ли не си говорите един с друг?

— Моля? — попита Брайънт.

— Очевидно не сте от отдела за издирване на изчезнали лица, иначе щяхте да сте наясно.

— Наясно с кое, госпожо Пиърсън?

Тя се прокашля и скръсти ръце пред гърдите си.

— С това, че никой не е чувал или виждал професор Милтън през последните четиридесет и осем часа.

ГЛАВА 9

Никола Адамсън затвори очи в опит да потисне неприятното предчувствие, което я връхлетя, когато пъхна ключа в бравата на луксозния апартамент на последния етаж на сградата. Въпреки внимателните й движения звукът от завъртането на ключа сякаш отекна в целия коридор — както всичко останало, което се случва в два и тридесет сутринта.

Майра Даунс всеки момент щеше да се покаже от апартамент 4В, за да види кой вдига толкова шум. Никола можеше да се закълне, че пенсионираната счетоводителка спеше залепена за входната врата.

Както и очакваше, тя чу познатия звук от дръпването на резето на съседката в другия край на коридора, но успя да се вмъкне в собствения си апартамент, преди стражарката на входа да успее да я забележи.

Още преди да светне лампата, Никола почувства промяната в дома си. Беше завладян, окупиран. Апартаментът все още беше нейна собственост, но трябваше да го дели. Отново.

Тя събу обувките си, прекоси с тихи стъпки фоайето и се отправи към кухнята. Въпреки присъствието на посетителя в стаята за гости тя се стараеше да се придържа към обичайното си поведение, към навиците си, към собствения си живот.

Извади една лазаня от хладилника и я сложи в микровълновата фурна. След работа винаги огладняваше, така че беше развила този навик: да се прибере от клуба, да стопли нещо за ядене, докато си взема душ, а после да хапне с чаша червено вино, преди да си легне.

Фактът, че трябваше да дели дома си с някого, нямаше да промени това.

И все пак, тя отиде до банята на пръсти. Беше уморена и нямаше желание да се кара с никого.

Щом влезе в банята, Никола въздъхна с облекчение. Всяка затворена зад гърба й врата беше като проведена и спечелена битка. Представяше си, че е герой в компютърна игра, който трябваше да се измъкне от всяка поредна стая, като междувременно надбяга противника си.

"Не е честно да мислиш така", смъмри се тя, докато събличаше дрехите си на купчина на пода до душкабината. Наложи се да нагласи термостата и това я изнерви. Допреди седмица не се беше налагало да го прави. Термостатът щеше да си бъде нагласен точно така, както го беше оставила.

Тя затвори очи и вдигна лице към горещата струя вода. Кожата й потръпна приятно, като от убождания на иглички. Тя се обърна и изви гръб назад. След секунди мощната струя беше обляла напълно дългата й руса коса. Тя протегна ръка зад гърба си, към металната етажерка, но там нямаше нищо. Мамка му, шампоанът отново беше оставен на пода.

Тя се наведе и го вдигна. От стискането шишето изпръска с шампоан стъклената стена на душа. Тя отново преглътна раздразнението си. Не трябваше да е толкова трудно да дели дома си с някого, но въпреки това беше. Цял живот й се беше налагало да го прави.

Усещаше напрежението в раменете си. Вечерта не й се беше отразила добре.

Започна работа в "Роксбърг" преди пет години, веднага след двадесетия си рожден ден, и се беше наслаждавала на всеки миг, прекаран там. Не й пукаше, че според хората работата й беше долнопробна и унизителна. Обичаше да танцува, харесваше й да показва тялото си, а мъжете плащаха скъпо, за да я гледат как го прави. Не се събличаше гола и никой нямаше право да я докосва. "Роксбърг" не беше от онези клубове.

В центъра на Бирмингам имаше и други клубове — и всяка танцьорка, във всеки един от тях, мечтаеше да работи в "Роксбърг". Това беше и единственият клуб, в който самата тя би работила. Щеше да се откаже от танцуването, след като навършеше тридесет години, и да се отдаде на другите си интереси. Банковата й сметка нямаше възражения срещу този план.

През последните пет години беше станала най-популярната танцьорка в клуба. На вечер получаваше средно по три покани за танц насаме и при двеста паунда на сесия нямаше как да не е доволна.

Знаеше, че според някои феминистки жените като нея бяха по-лоши от Антихриста, но на тях просто им показваше средния си пръст. Свободата на жените за нея означаваше правото да решава сама и тя беше решила, че иска да танцува; не защото беше някаква празноглава наркоманка, която го прави само за пари, а защото й харесваше да го прави.

Още от малка обичаше да изнася представления. Беше копняла за възможността да блесне пред всички, да покаже колко е неповторима, да накара хората да я забележат.

Тази вечер обаче не беше останала доволна от изпълнението си. Нямаше оплаквания от клиентите; скъпото шампанско се лееше като река, а последният й клиент беше поръчал две бутилки "Дом Периньон", което зарадва особено много нейния шеф.

Но Никола си знаеше. Знаеше, че тази вечер не се беше отдала изцяло на работата си. Не се беше потопила в своето изпълнение с цялата си същност, с ума и тялото си. В това, според нея, се криеше разликата между наградата за най-добра женска роля и най-добра поддържаща актриса.

Тя изплакна балсама от косата си и излезе от душа. Подсуши тялото си с хавлия, загърна се в халата си и се наслади на приятния допир на топлата материя с кожата си. Завърза колана около кръста си и излезе от банята.

Сетне замръзна на място. Беше забравила за миг. Само за миг.

— Бет — прошепна тя.

— Че кой друг?

Никола се отправи към кухнята.

— Извинявай, ако съм те събудила — каза тя, докато изваждаше лазанята от микровълновата фурна.

После извади две чинии и раздели порцията на две половини в тях.

— Не ми се яде — каза Бет.

Никола се опита да прикрие презрението, което изпитваше към острия й провинциален диалект. Самата тя беше положила много усилия, за да го преодолее. Като деца и двете говореха по този начин, но Бет дори не се беше опитала да се промени.

— Хранила ли си се днес? — попита Никола и веднага се смъмри наум.

Щеше ли някога да престане да се държи като по-голямата близначка? Нищо, че ги деляха едва няколко минути.

— Не ме щеш тука, нали?

Никола сведе поглед към чинията си. Апетитът й внезапно се беше изпарил. Прямотата на сестра й не я изненада, а и нямаше смисъл да се опитва да я излъже. Бет я познаваше почти толкова добре, колкото самата тя познаваше себе си.

— Не че не те искам тук, просто мина толкова много време.

— И кой е крив за това, мила сестро?

Никола преглътна и занесе чинията си до умивалника. Не смееше да вдигне поглед. Нямаше сили да се изправи пред обвиненията и болката.

— Имаш ли планове за утре? — попита тя, в опит да насочи разговора в по-безопасна посока.

— Разбира се. Утре вечер пак ли ще работиш?

Никола не отговори нищо. Беше явно, че Бет не одобрява начина й на живот.

— Защо се унижаваш така?

— Аз си харесвам работата — защити се Никола.

Подразни се, че гласът й се повиши с една октава.

— Ами висшето по социология? На боклука.

— Аз поне имам диплома — изстреля в отговор Никола и моментално съжали.

Настъпи напрегната тишина.

— И аз исках да имам, но ти ме изпревари, нали?

Никола знаеше, че Бет обвинява нея за отчуждението помежду им, но никога не посмя да я попита защо.

Тя стисна с две ръце ръба на умивалника, вперила поглед в него.

— Защо се върна?

Бет въздъхна тежко.

— Че къде да отида?

Никола кимна мълчаливо и напрежението между тях се уталожи.

— Всичко пак ще стане както преди, нали? — попита тихо Бет.

Никола долови несигурността в гласа на сестра си и сърцето й се сви от болка. Някои връзки бяха за цял живот.

Мръсната чиния се замъгли пред очите й; годините, които беше прекарала отделена от сестра си, сякаш се стовариха изведнъж върху нея.

— И как ще ме предпазиш тоя път, сестричке?

Никола избърса очите си, обърна се и посегна да прегърне своята близначка, но вратата на спалнята вече беше затворена.

Никола изсипа храната от другата чиния. Погледна към гостната и тихо каза:

— Бет, каквато и да е причината да ме мразиш, съжалявам. Толкова много съжалявам.

ГЛАВА 10

В седем сутринта Ким пристъпи към надгробния камък и се загърна по-плътно с коженото си яке. На върха на хълма Роули, където централно място заемаше гробището "Паук Лейц", вятърът виеше около нея. Беше събота, а щом беше събора, тя винаги намираше малко време за семейството си, без значение дали имаше нов случай в работата.

Върху гробовете все още личаха останките от коледни подаръци, поднесени от гузната съвест на живите; венците се бяха разпаднали на вкочанени вейки, коледните звезди бяха смазани от безпощадността на времето. Ръждивочервеният камък блестеше от скреж.

От мига, в който беше видяла невзрачния дървен кръст, обозначаващ точното място, беше работила на две места и беше спестявала колкото може, за да купи надгробен камък. Поставиха го два дни след като навърши осемнадесет години.

Ким се взря в семплия позлатен надпис. Само толкова беше могла да си позволи тогава: само име и две дати. Както всеки друг път, периодът между двете цифри я порази, един кратък миг.

Тя целуна пръстите си и ги притисна към студения камък.

— Лека нощ, миличък Майки, да спиш в кош.

Сълзите опариха очите й, но тя се насили да не плаче. Това бяха последните думи, които му беше казала, преди последният дъх да излети от немощното му, крехко тяло.

Ким прибра спомена обратно на мястото му и си сложи каската. Избута своя "Кавазаки Нинджа" до портата на изхода. Струваше й се, че би било оскърбително да запали бучащия 1400-кубиков двигател насред гробището. Излезе на няколко крачки навън от входа и едва тогава пришпори машината.

Отби в подножието на хълма, след като навлезе в индустриалната зона, осеяна с табели "Дава се под наем"; запустяло и лишено от оживлението на индустриалното си минало, мястото беше съвсем подходящо, за да проведе телефонното обаждане.

Ким извади телефона си. Това не беше разговор, който би провела до гроба на Майки. Не би позволила покоят на вечния му сън да бъде смутен от присъствието на злото. Дори сега отговорността да го защити си оставаше нейна.

От другата страна на линията вдигнаха на третото позвъняване.

— Сестра Тейлър, моля.

Последва тишина, а няколко секунди по-късно Ким чу насреща си познатия глас.

— Здравей, Лили, обажда се Ким Стоун.

— Здравей, Ким — отвърна топло сестрата. — Радвам се да те чуя. Мислех си, че може би ще се обадиш днес.

Сестрата всеки път казваше едно и също, дума по дума. През последните шестнадесет години Ким не беше пропускала да се обади нито веднъж: всеки месец на дванадесето число.

— Как е тя?

— Прекара коледните празници без вълнения, но ми се стори, че изпълнението на гостуващия хор й хареса.

— Някакви яростни изблици?

— Не, не и от известно време. Лекарствата й помагат.

— Нещо друго?

— Вчера отново пита за теб. Тя няма представа коя дата сме, но сякаш всеки път знае, че скоро ще се обадиш.

Сестрата замлъкна за момент.

— Нали знаеш, че ако пожелаеш, може да дойдеш и…

— Благодаря ти за отделеното време, Лили.

Ким никога не беше ходила да я види и никога нямаше да го направи. Психиатрията в Грантли беше дом за майката на Ким, откакто самата тя беше на шест години, и така трябваше да си остане.

— Ще й кажа, че си се обадила.

Ким й благодари още веднъж и затвори. Сестрата си мислеше, че Ким се обажда всеки месец, за да провери дали майка й е добре — и Ким никога не се опита да я разубеди.

Единствено Ким си знаеше, че се обажда само за да се увери, че проклетата убийца все още е на сигурно място зад решетките.

ГЛАВА 11

— И така, колеги, време е за оперативка. Кев, какво научихме от отдела за издирване на изчезнали лица?

— Професор Милтън наскоро се е развел за трети път. Същата работа като със Саймън Кауъл, всичките му бивши говорят само хубави неща за него. Няма биологични деца, но е доведен баща на общо пет. Не усетих враждебни чувства.

— Кога е изчезнал?

— За последно са го видели в сряда. Асистентката му от университета е обявила тревога, след като не се е появил на работа в четвъртък сутринта. Не се е свързвал с никой от роднините си, което в неговия случай явно е доста необичайно.

— Има ли причина да смятаме, че това не се случва за първи път?

Досън поклати отрицателно глава.

— Ако слушаме бившите му жени, той трябва да е прероденият Ганди; хрисим и добродушен.

Кев погледна записките си.

— Последната му жена е говорила с него във вторник следобяд и той е споделил въодушевлението си от разрешението да започне разкопки.

— Порових се по темата, началство — обади се Стейси.

— Професор Милтън е подал молба за разрешително преди две години. Срещу неговата молба има подадени жалби от природосъобразно, политическо и културно естество. Засега не знам нищо повече.

— Продължавай да търсиш, Стейс. Брайънт, знаем ли кога жертвата е разговаряла с професора?

Брайънт извади лист хартия.

— Кортни ми изпрати по факса разпечатка от телефона му. Разговорът е проведен в сряда и е продължил десет минути, някъде около пет и половина следобяд.

Ким скръсти ръце.

— Добре, значи всичко, което знаем засега, е следното: жертвата е разговаряла с професора в сряда следобяд и сега единият от тях е мъртъв, а другият е в неизвестност.

На вратата се почука. На прага стоеше полицай.

— Какво има? — тросна му се тя.

Мразеше да я прекъсват по време на оперативка.

— Шефе, при мен ми има един господин, който иска да говори с вас.

Ким го погледна така, сякаш е полудял.

— Знам, шефе, но той настоява да разговаря точно с вас. Казва, че е някакъв професор.

Ким вече беше на крака.

— Брайънт, с мен — каза тя, като спря на вратата. — Стейси, разбери колкото можеш повече за тази местност.

Тя излезе и тръгна по стълбите. Брайънт почти успя да я настигне.

Долу я чакаше един мъж с посивяла брада и буйна прошарена коса.

— Професор Милтън?

Той спря да кърши ръце, само колкото да се здрависа с нея. Тя стисна за кратко ръката му и после го пусна.

— Моля, последвайте ме.

Ким го поведе по коридора към стая за разпити номер едно.

— Брайънт, обади се на колегите от отдела за издирване на изчезнали лица, за да не си губят повече времето. Мога ли да ви предложа нещо?

— Чаша чай със захар.

Брайънт кимна и затвори вратата след себе си.

— Доста хора се тревожат за вас, професоре.

Нямаше намерение тонът й да бъде такъв, сякаш му се кара, но не обичаше да губи времето на полицията. Средствата им така или иначе бяха оскъдни.

Той кимна разбиращо.

— Съжалявам. Не знаех какво да сторя. Едва преди няколко часа говорих с госпожа Пиърсън и тя ми каза за вашето посещение. Каза, че мога да ви имам доверие.

Ким се учуди, че дъртата вещица беше останала с подобно впечатление за нея.

— Къде бяхте? — попита тя.

Не беше точно въпросът, който й се искаше да зададе, но ако Брайънт беше до нея, щеше да й каже да се държи внимателно. Човекът видимо трепереше и ръцете му отново се бяха вкопчили здраво една в друга.

— В Бармът, в един малък семеен хотел. Просто трябваше да изчезна.

— Но в сряда сте били повече от щастлив. Госпожа Пиърсън потвърди това.

Той кимна и в този момент Брайънт влезе в стаята, понесъл две чаши в поставка от стиропор. Той седна и побутна едната от чашите към професора.

— През същия ден сте разговаряли с жена на име Тереза Уайът, нали? — продължи Ким.

Професор Милтън изглеждаше объркан.

— Да, госпожа Пиърсън спомена, че сте се интересували от това, но не зная какво общо има то със случилото се.

Ким нямаше никаква представа какво се е случило, но знаеше, че Тереза Уайът беше намерена мъртва.

— Бихте ли ми казали за какво искаше да разговаря с вас Тереза Уайът?

— Разбира се. Искаше да разбере дали приемам доброволци в проекта.

— Какво й отговорихте?

Той поклати глава.

— Не, казах й, че приемам доброволци само ако имат поне една завършена година в университет. Госпожица Уайът каза, че се интересува от археология, но нямаше никакво подходящо образование и със сигурност нямаше да има нужното време да го придобие преди началото на разкопките в края на месец февруари.

Ким усети как въодушевлението я напуска. Това не беше следата, която щеше да ги отведе при убиеца. Беше просто един безобиден разговор.

— Говорихте ли за нещо друго? — попита Брайънт.

Професорът се замисли.

— Попита ме също къде точно ще започнат разкопките, което ми се стори малко странно, понеже не беше точно по темата на нашия разговор.

"Да", каза си Ким. Това наистина беше малко странно.

— Какво се случи после? — попита Ким, като се сети за онова, което професорът беше казал по-рано.

Професор Милтън преглътна.

— Прибрах се вкъщи след работа, но Тес не дойде да ме посрещне, както обикновено.

Ким погледна Брайънт. Досън беше казал, че професорът отново е необвързан.

— Обикновено тя спи в кухнята, до купичката си с вода, но щом завъртя ключа в ключалката, веднага пристига, като маха с опашка.

"Аха, ясно", каза си Ким.

— Но не и в сряда. Повиках я, щом влязох в кухнята, но тя не дойде. Нямерих я до леглото.

Той преглътна тежко.

— Гърчеше се на пода. Очите й бяха изцъклени; в продължение на няколко секунди дори не видях бележката. Взех я на ръце и я закарах във ветеринарния кабинет възможно най-бързо, но вече беше твърде късно. Когато пристигнах там, тя вече си беше отишла.

Той избърса дясното си око.

Ким понечи да попита за бележката, но Брайънт я изпревари.

— Съжаляваме да чуем това, професоре. Беше ли боледувала наскоро?

Професор Милтън поклати отрицателно глава.

— Изобщо не. Беше само на четири години. Ветеринарят дори не я прегледа. Успя да подуши антифриза още по дъха й. Както се оказа, кучетата го харесват, заради сладкия му вкус. Някой е напълнил нейната купичка за вода с антифриз и тя го е изпила целия.

— Споменахте, че е имало и бележка — подпита внимателно Брайънт.

Очите на професора се зачервиха.

— Да, копелето я беше закачило за ухото й с телбод.

Ким потръпна.

— Спомняте ли си какво пишеше на нея?

Той бръкна в джоба на сакото си.

— Ето я. Ветеринарят я откачи.

Ким взе бележката. От гледна точка на уликите беше напълно безполезна. Бяха я пипали както професорът, така и ветеринарят.

Тя разгъна бележката на масата. Върху белия лист с обикновени черни букви пишеше:

"КРАЙ НА РАЗКОПКИТЕ

ИЛИ КРАЙ НА 3-ТАТА ТИ ЖЕНА"

— Така и не се прибрах вкъщи. Срам ме е да си призная, но бях ужасно изплашен и все още съм. Кой би сторил подобно нещо, инспектор Стоун?

Професорът изпи и последната глътка от чая си.

— Дори не знам къде бих могъл да отида.

— При госпожа Пиърсън — предложи Ким.

Беше видяла как говори за професора тази жена. Беше като малък булдог, който нямаше да позволи на никого да припари до него.

Ким се изправи и взе бележката, а Брайънт стисна ръката на професора и му предложи да го закара, където пожелае.

Ким стисна бележката в ръце и се отправи обратно към стаята с колегите си. Някъде там навън нещо гниеше с пълна сила — и тя току-що беше започнала да го надушва.

— Кев, според мен ще ни трябва още кафе. Стейс, какво разбра за местността?

— Простира се на около половин хектар и се намира точно до крематориума в Роули. Граничи почти непосредствено с общинските жилища от средата на петдесетте години. Преди да бъдат построени, на тяхно място е имало стоманолеярен завод.

Брайънт влезе в стаята, като говореше по телефона:

— Благодаря ти, Кортни. Беше невероятна.

Той прекъсна връзката и едва сега забеляза трите чифта очи, любопитно вперени в него.

— Какво? — каза Брайънт.

— Кортни? — попита Ким. — Имам ли да казвам нещо на жена ти?

Брайънт се изхили и свали сакото си.

— Аз съм щастлив семеен мъж, началство. Питай жена ми. Така или иначе, Кортни просто лекува раните в сърцето ми, оставени от Джоана, учителката по английски, която те сваляше онзи ден.

Досън се обърна и я погледна с широко отворени очи:

— Вярно ли, началство?

— Кротко, момчето ми.

Тя се обърна към Брайънт.

— За какво говорихте?

Брайънт повдигна едната си вежда.

— Като следвах логиката ти за миналото, настоящето и бъдещето, реших да попитам Кортни дали има достъп до цялото работно досие на Тереза Уайът. Всеки момент ще пристигне по факса.

— Напомни ми да я включим в списъка с коледните премии. Тази жена ни спести купища пари от съдебни постановления.

Ким отново погледна към Стейси и се опита да си представи въпросната местност.

— Чакай малко, да не говориш за полето отстрани на крематориума? Там, където обикновено разполагат пътуващия панаир?

Стейси завъртя монитора на компютъра си и посочи с пръст към него. На екрана беше отворено мащабно изображение от програмата за сателитни снимки на търсачката "Гугъл".

— Виж, в единия край до пътя има някаква оградена част, но иначе е просто едно празно поле.

Стомахът на Ким вече се свиваше неконтролируемо. Всичките й сетива надаваха сигнал за тревога.

— Стейс, донеси ми всичко, което можеш да намериш за дома в Крестуд. Трябва да проведа няколко телефонни разговора.

Ким си пое дъх и седна зад бюрото си. Мозайката започваше малко по малко да се нарежда. И за пръв път в живота си тя се надяваше, че греши.

ГЛАВА 12

Том Къртис се завъртя с гръб към прозореца. След осемчасова смяна в дома за възрастни хора дневната светлина обикновено не му пречеше да спи.

Работата му беше ужасно изморителна: вдигаше дебели, стари хора и им помагаше да си легнат; бършеше им както лигите, така и задниците.

Вече беше успял да се измъкне на два пъти от вътрешни разследвания, но подозираше, че този път няма да стане толкова лесно. Дъщерята на Марта Браун идваше да я вижда веднъж седмично и следващия път със сигурност щеше да забележи синината.

Останалите служители си затваряха очите. Нямаше как човек да не си изпусне нервите от време на време. Беше единственият мъж в екипа и като такъв често му се случваше да пристигне за нощната смяна и да види, че най-тежката работа е оставена за него. Нямаше право и да се оплаква. Ако не беше излъгал за здравословното си състояние, изобщо нямаше да го вземат на работа.

Не гузната съвест му пречеше да спи. Не изпитваше нищо към дъртаците, за които трябваше да се грижи, и ако на техните роднини толкова не им харесваше, можеха да си ги вземат вкъщи и сами да бършат насраните им задници.

Не, пречеше му да заспи звъненето на мобилния му телефон. Въпреки че беше изключен, той продължаваше да го чува в главата си.

Обърна се по гръб, доволен, че жена му и дъщеря му вече бяха излезли. Днес щеше да бъде труден ден.

Трудните дни бяха неизменна част от живота му през последните две години, седем месеца и деветнадесет дни. В дни като този желанието му да пие беше непреодолимо. В дни като този да остане трезвен му се струваше безпредметно.

Когато завърши кулинарното училище, не очакваше, че му предстои да сменя еднократните пелени на стари хора. Когато се дипломира, не си представяше сбръчкана, тресяща се плът, която се опира във врата му, докато помага на дъртаците да стават и да си лягат. Не беше мечтал да храни с лъжица старци, обзети още приживе от трупно вкочаняване.

Но на двадесет и три вече беше прекарал първия си инфаркт, след който стана негоден за работа в ресторант. Дългите смени и напрежението нямаше да се отразят благоприятно на здравето на човек със сърдечна недостатъчност.

Един ден приготвяше изискани ястия в луксозен френски ресторант в Бирмингам, а на следващия вече правеше сандвичи с пуешко и пържеше замразени картофи за сбирщина хлапетии, които нямаше да постигнат нищо в живота си.

Дълги години беше успявал да скрие зависимостта си от алкохола от своята съпруга. Превърна се в изкусен лъжец и измамник. Но когато колабира вследствие на втория инфаркт и докторът каза, че следващият запой може и да му е последен, лъжите му излязоха наяве.

От този ден не беше близвал.

Той протегна ръка и включи телефона си. Звъненето започна моментално. Той натисна червената слушалка, за да прекъсне връзката, и с това списъкът от пропуснати обаждания стигна до петдесет и седем за три дни. Номерът беше непознат и на екрана не се изписваше име, но Том знаеше кой се обажда.

Така или иначе, беше по-добре човекът от другата страна на линията да се беше опитал да се свърже с Тереза вместо с него. Явно се беше разприказвала и затова я бяха убили.

Подозираше, че се бяха паникьосали заради разрешението за разкопки, но нямаше нужда да го проверяват. Щеше да запази проклетите им тайни, точно както те бяха запазили неговата. Бяха сключили пакт. Знаеше, че според останалите той беше най-слабата брънка в споразумението им, но той все още имаше достатъчно сили, за да издържи.

Понякога, особено в труден ден, се беше изкушавал да признае всичко, за да се освободи от отровата. Беше му по-лесно, когато все още можеше да пие, за да потисне тези мисли.

Замисли се за онзи миг, както правеше всеки ден. Мамка му, не биваше да се съгласява. Трябваше да се опълчи срещу всички тях и да не се съгласява. Собственото му прегрешение бледнееше пред последиците от мълчаливото му покорство.

Веднъж дори се озова пред полицейския участък в "Олд Хил". Прекара там три часа и половина в напразни опити да успокои съвестта си. Стоя, седна, обикаля наоколо, седна отново. Плака, изправи се. И после си тръгна.

Ако беше намерил достатъчно сили да признае истината, вероятно щеше да изгуби жена си. Тя щеше да се отврати от неговата роля в събитията, които се бяха разиграли тогава — не само като жена, а и като майка. А най-ужасното беше, че Том не би могъл да я обвинява за това.

Той отметна завивката. Нямаше смисъл да се опитва да заспи. Беше напълно буден. Слезе надолу по стълбите. Имаше нужда от кафе, възможно най-силното.

Отправи се към кухнята и застина като статуя, когато стигна до масата.

На нея го чакаха една бутилка "Джони Уокър" със син етикет и една бележка.

Устата му пресъхна само при вида на кехлибарената течност. Бутилката с четиридесетградусово уиски струваше над сто паунда. Беше сред най-добрите купажи от малц и зърно; ролс-ройсът на блиндираните уискита. Тялото му откликна на вида на бутилката с такъв възторг, сякаш беше дошла Коледа. Той с усилие откъсна очи от уискито и се пресегна да вземе бележката.

"ЩЕ СТАНЕ ИЛИ ПО ТВОЯ, ИЛИ ПО МОЯ

НАЧИН. ИЗБИРАЙ. НАЗДРАВЕ".

Той се отпусна на стола, вперил поглед в своя най-добър приятел и най-зъл враг.

Беше ясно какво се искаше от него. Някой искаше той да умре. Заедно със страха дойде и облекчението. Винаги беше знаел, че денят за разплата ще дойде, било то в този живот или в следващия.

Том разви капачката на бутилката и ароматът веднага достигна до носа му. Знаеше, че още първата глътка щеше да го убие. Не една глътка — той беше алкохолик, така че за него понятието "една глътка" не съществуваше. Ако отпиеше веднъж, щеше да изпие цялата бутилка, а това вече щеше да го довърши.

Ако направеше избора да умре по този начин, никой друг нямаше да страда. Жена му щеше да си помисли, че просто не е издържал, и това беше за предпочитане. С малко късмет тя дори нямаше да научи какво беше сторил. Дъщеря му не трябваше никога да разбира.

Той бавно надигна бутилката и отпи първата голяма глътка. Поколеба се за миг и отново доближи бутилката до устните си. Този път спря едва когато паренето в гърдите му стана непоносимо.

Хвана го моментално. След повече от две години, тялото му беше загубило тренинг и пламъкът на алкохола си проправи път през вените му право до мозъка.

Той отпи още една голяма глътка и се усмихна. Имаше и по-неприятни начини да умреш.

Отпи отново и се захили. Край на къпането на дъртаци. Край на насраните пелени. Край на бърсането на лиги.

Надигна бутилката и я изпи до половината. Тялото му гореше и той изпадна в еуфория. Чувстваше се така, сякаш любимият му футболен отбор мачкаше противниковия.

Край на тайните. Край на страха. Беше взел правилното решение.

Сълзите се стичаха по бузите му. Вътре в себе си Том се чувстваше щастлив, умиротворен, но тялото му го предаваше.

Бутилката застина на устните му, когато видя снимката, на която дъщеря му хранеше козите в зоопарка в Дъдли на шестия си рожден ден.

Той се вгледа в снимката с присвити очи. За пръв път забелязваше сърдития й поглед и учуденото изражение.

— Съжалявам, миличка — каза той на снимката. — Случи се само веднъж, кълна се.

Изражението й не се промени. " Сигурен ли си? "

Той затвори очи пред обвинението, но лицето й отново изплува пред очите му.

— Добре, може би не беше само веднъж, но не бях виновен аз, съкровище. Тя ме накара. Тя ме изкуши. Тя ме съблазни. Не можах да устоя. Не бях виновен аз.

"Но нали си голям? "

Том затвори очи, за да избегне връхлитащото го отвращение на детето му. Една сълза се плъзна надолу по бузата му.

— Разбери ме, моля те, тя отдавна беше навършила петнадесет години. Беше хитра и примамлива и аз просто не издържах. Не бях виновен аз. Тя ме съблазни и аз не можах да устоя.

"Била е все още дете. "

Том започна да скубе косата си в опит да облекчи болката.

— Знам, знам, но не беше дете. Беше едно коварно момиче, което знаеше как да получи това, което иска.

"Но онова, което си сторил след това, е непростимо. Мразя те, татко. "

Вече цялото му тяло виеше. Никога повече нямаше да види прекрасната си дъщеричка. Нямаше да го има, докато Ейми пораства голяма, и нямаше да може да я пази от момчетата. Никога повече нямаше да целуне меките й бузки и да хване детската й ръчичка.

Главата му падна напред и сълзите закапаха по краката му. С премрежения си поглед той видя пантофите, които беше обул, подарък от Ейми за деня на бащата. Върху тях беше избродиран образът на Хоумър Симпсън, любимия й анимационен герой.

"Не", крещеше съзнанието му. Трябваше да има и друг начин. Не искаше да умре. Не искаше да изгуби семейството си. Трябваше да им обясни.

Може би трябваше да отиде в полицията. Да си признае какво е направил. Не го беше направил сам. Не беше и вземал решението. Той просто се беше водил по останалите, защото беше млад и уплашен. Може да беше слаб и глупав, но не беше убиец.

Щяха да го накажат, разбира се, но поне щеше да види как расте дъщеря му.

Том избърса сълзите си и се взря в бутилката. Беше наполовина празна. О, Боже, как се молеше да не е твърде късно.

Докато слагаше бутилката обратно на масата, усети как някой рязко дръпна главата му назад, като го стискаше за косата.

Докато Том се опитваше да разбере какво се случва, бутилката падна на земята. Усети студения метал зад ухото си и ръката, притиснала врата му. Опита да се обърне, но върхът на острието проби кожата му.

Зърна само как облечената в ръкавица ръка се плъзна от левия до десния край на гърлото му.

И това беше последното, което видя.

ГЛАВА 13

Ким върна слушалката на мястото й след третото телефонно обаждане. Надяваше се, че греши и че предстои да изгуби ценното време на някои особено важни личности. С удоволствие щеше да изтърпи Уди да й начука канчето, ако беше сгрешила. Нямаше да й достави никакво удоволствие, ако точно този път се окажеше права.

Някой не искаше онова място да бъде разкопано.

— Какво намери, Стейс? — попита Ким и седна на ръба на празното бюро.

— Дано си се настанила удобно, началство. Сградата, която все още съществува, е била част от по-голям комплекс, построен през четиридесетте години на миналия век. Била е проектирана като дом за войници с умствени увреждания, завърнали се от войната.

— Онези, които са били с физически увреждания, били настанявани в различни болници в региона, но най-силно засегнатите психически били изпращани в дома в Крестуд. В действителност на това място са държали затворени онези войници, които не можели да бъдат интегрирани обратно в обществото. Говорим за машини за убиване, които не се спират пред нищо.

— В края на седемдесетте всичките тридесет и пет души там вече се били самоубили или починали по естествен път. След това сградата е използвана като трудововъзпитателно училище.

Ким потръпна. Терминът беше излязъл от употреба, но беше означавал по-скоро затвор за непълнолетни, отколкото истинско учебно заведение.

— Слушам те.

— Има всякакви ужасни истории за малтретиране и тормоз, случили се през осемдесетте години. Имало е разследване, но няма повдигнати обвинения. В началото на деветдесетте сградата е започнала да функционира като дом за осиротели момичета, но славата й на място за проблемни младежи е останала. Заради съкращения в бюджета и планови ремонти в началото на новия век сградата е била вече със затихващи функции, а през 2014-та година е била напълно опожарена.

— Имало ли е ранени?

Стейси поклати отрицателно глава.

— Не намерих нищо по въпроса във вестниците.

— Добре тогава. Кев, Стейс, започнете да правите списък на хората, които са работили там. Искам да видя…

Факс машината изведнъж оживя и тя млъкна.

Всички знаеха какво ще пристигне и всички знаеха какво щеше да пише там.

Брайънт взе документа и го прегледа набързо. Застана до бюрото на Стейси и протегна към нея служебната биография на Тереза Уайът.

— И така, колеги, вече имаме първия от списъка.

Всички се спогледаха, докато осмисляха чутото. Настъпи мълчание.

А в него отекна телефонен звън.

ГЛАВА 14

— За Бога, началство, намали. Това не ти е "Кавазаки Голдуинг".

— Мерси за инфото, но такова чудо няма.

— Нали знаеш, че няма как да стигнем навреме, за да го спасим?

Ким намали скоростта, когато забеляза жълтата светлина на приближаващия светофар на Падмор Роуд, но размисли и натисна газта, за да мине, преди да е светнало червено. После профуча по двупосочната улица край търговския център "Мери Хил", като караше на слалом между колите.

— А знаеш ли, че нямаш сирена?

— Ох, Брайънт, отпусни се малко. Все още не съм затрила нито теб, нито себе си — каза тя и го погледна през рамо. — По-скоро се тревожи за раната на лявата си ръка.

По време на оперативката беше зърнала контузията през ръкава на ризата му.

— Драскотина.

— От тренировката по ръгби снощи?

Той кимна.

— Трябва да спреш, сериозно. Или си твърде стар, или си твърде бавен за тази игра. Каквото и да е, ще пострадаш.

— Мерси, началство.

— Всяка следваща контузия е по-сериозна от предишната, така че наистина е време да се откажеш.

На следващия светофар й се наложи да спре колата. Брайънт откачи лявата си ръка от дръжката над главата си и я раздвижи.

— Няма начин, началство. Ръгбито е моят Ян.

— Твоят какво?

— Ян, началство. Баланс. Ин и Ян. Жената ме кара да ходим на спортни танци всяка седмица. Ръгбито ми помага да постигна равновесие.

Ким профуча през следващото кръгово, без да обръща внимание на клаксоните, които звучаха зад гърба й.

— Значи се връткаш на дансинга, а после постигаш равновесие, като се гушкаш с други космати мъжаги?

— Нарича се спорна топка, началство.

— Нищо не съм казала — тя се обърна към него и го погледна, опитвайки се да скрие усмивката си. — Само не мога да разбера как точно реши да споделиш с мен този факт, при това доброволно. Сигурно знаеш, че не беше добра идея?

Той облегна глава на седалката, затвори очи и изпъшка.

— Аха, започвам да го осъзнавам.

Брайънт се обърна към нея:

— Ще си остане между нас, нали, началство?

Ким поклати глава.

— Не давам обещания, които не мога да спазя — отговори честно тя.

— А на кого звъня преди малко? — смени темата той.

— На професор Милтън.

— Защо?

— Исках само да видя дали е на сигурно място при госпожа Пиърсън.

— Да бе, да — каза Брайънт, като се покашля.

Ким караше плътно зад колата пред себе си и наби спирачките в последния момент, за да не се блъсне в нея, когато тя спря. Трите платна на шосето се сливаха в две. Брайънт отново се вкопчи в дръжката над главата си.

— Добре, какво знаем за този случай?

— Мъж, в края на тридесетте, с прерязано гърло. Вероятно е самоубийство, току-виж по непредпазливост.

Ким завъртя очи към тавана. Черният хумор беше важен за запазване на здравия разум, но все пак…

— Сега накъде?

— Вляво покрай училището и трябва да го видим.

Ким взе завоя с рязка маневра, с която блъсна Брайънт във вратата. Продължи нагоре по стръмната улица и дръпна ръчната точно пред полицейските ограждения.

Малката квадратна веранда на къщата водеше право в дневната. На дивана седеше една жена полицай и успокояваше видимо разстроена свидетелка. Ким продължи към трапезарията, където беше и кухненският бокс.

— Исусе Христе — прошепна тя.

— О, това е само легенда — каза Кийтс.

Мъжът все още седеше на масата за хранене. Крайниците му бяха отпуснати, така че приличаше на парцалена кукла. Главата му висеше назад като откъсната и темето му почти се опираше между плешките на гърба. Приличаше на анимационен герой. Ъгълът, под който беше обърната главата му, изглеждаше почти комичен.

Според законите на физиката, вече трябваше да се е свлякъл на пода, но главата му, отметната назад над облегалката на стола, придържаше цялото му тяло подобно на закачалка.

Разкъсаната от острието рана зееше отворена и от нея се показваше жълтеникава мастна тъкан. Кръвта беше оплискала срещуположната стена и после се беше стекла по гърдите му като злокобен нагръдник. Гледката на подгизналите в червено тениска и спортни панталони и металната миризма, която се носеше от него, едва не я зашеметиха.

— Исусе Христе — обади се зад гърба й Брайънт.

Кийтс поклати глава.

— Единият от вас двамата има нужда от нов сценарист.

Ким не му обърна внимание, а се опита да запамети сцената. Надвеси се над тялото и погледна надолу. Очите на мъжа бяха широко отворени. Изражението на лицето му беше в пълен синхрон с ужаса, който го беше сполетял.

Тя забеляза празната бутилка на пода.

— Алкохол по това време на деня? — каза тя.

— Мисля, че едната половина е в стомаха му, а другата е по килима. Жалко. Една бутилка "Джони Уокър" със син етикет върви по стотачка и нагоре.

— Брайънт, ти…

— Отивам.

Брайънт се обърна и се отправи към дневната. Справяше се много по-добре от нея с разстроени жени. Тя обикновено ги разплакваше още повече.

Ким заобиколи тялото и огледа сцената от всеки възможен ъгъл. Наоколо нямаше нищо счупено и нямаше следи от борба.

Около нея се въртеше служител, облечен в бяло предпазно облекло.

— Инспектор Стоун, Кийгън може и да е твърде възпитан, за да те помоли да се отместиш, но аз не съм — каза Кийтс.

— Дръпни се, за да си свърша работата.

Ким стрелна с поглед Кийтс, но отстъпи назад и застана в ъгъла на стаята. Със задоволство установи, че подгъвът на единия му крачол се беше разшил, но заради проклетата прашинка любезност, която й беше останала, успя да се въздържи.

Кийгън направи няколко дигитални снимки, после извади еднократен апарат с лента и повтори процедурата.

— Портфейлът му е горе, така че изключваме обир — обади се Кийтс отстрани.

Ким вече знаеше това.

— Какъв е ножът?

— Предполагам, че е с пластмасова дръжка и двадесетсантиметрово острие — обикновен нож за хляб.

— Доста подробно предполагаш.

Той сви рамене.

— А може и просто да е същият окървавен нож, който стои в мивката.

— Мамка му, убит е със собствения си нож за хляб?

— Инспектор Стоун, не искам да прибързвам… — той сниши глас и се приведе към нея. — Но мисля, че сме свидетели на престъпление.

Ким погледна към тавана. Чудесно, днес всички бяха особено остроумни.

— Как е влязъл в къщата?

— Задната врата, която води към вътрешния двор, е била оставена отворена, за да може котката да влиза и излиза свободно.

— Колко се радвам, че най-новата информационна кампания на правителството за безопасност у дома върши толкова добра работа.

Ким се приближи до задната врата. Един от съдебните следователи стоеше отвън и сваляше пръстови отпечатъци от дръжката на вратата. Тя огледа внимателно всеки сантиметър наоколо.

Погледът й се спря върху нещо и тя приклекна.

Разгледа дворчето. Настилка от дребен чакъл и бетонни плочи. Плътна ограда от всички страни.

— Кийтс, кой от тук присъстващите беше в дома на Тереза Уайът миналата вечер?

Той огледа колегите си, преди да отговори:

— Никой друг освен мен.

Значи бяха само те двамата.

— Със същите обувки ли си?

— Обувките ми…

— Кийтс, просто ми отговори.

Той се замисли за момент, докато се приближаваше към нея.

— Не.

Нито пък тя.

— Виж — каза тя и посочи с пръст.

Той присви очи и се загледа в клончето, което беше не по-голямо от два-три сантиметра.

— Златен кипарис — установи той.

Погледите им се срещнаха в мига, в който и двамата осъзнаха значението на находката.

— Уискито не пасва съвсем в картинката — каза Брайънт, като се приближи зад гърба й. — Нашият човек е алкохолик в ремисия. Въздържал се е повече от две години. Съпругата му твърди, че бутилката не е била в дома им тази сутрин, а той никога не би излязъл от къщи, облечен по този начин. Също така в портфейла му има точно толкова пари, колкото е имало и на сутринта. Тя все още го проверява, преди да излезе.

Ким се изправи и извади маркера за ограждане на веществени доказателства от оборудването на съдебните следователи.

— Защо убиецът ще носи уиски?

Брайънт сви рамене.

— Нямам представа, но човекът е страдал от сърдечна недостатъчност, така че е много вероятно уискито да е било достатъчно, за да го убие.

Ким беше озадачена. Убиецът беше донесъл бутилка уиски, като по някаква причина е знаел, че ако Том Къртис я изпие, вероятно ще умре — и въпреки това беше решил да го обезглави. Не беше логично.

— Убиецът е могъл просто да остави бутилката и да си тръгне, но е искал нещо повече. Защо?

— Защото е откачен, който иска да демонстрира нещо с това?

— Или е знаел за сърдечната му недостатъчност и въпреки това е искал да участва лично в убийството, или алкохолът е бил само средство да го омаломощи, за да може по-лесно да си свърши работата.

Брайънт поклати глава и в този момент телефонът на Ким звънна.

— Стоун.

— Началство, как е пълното име на жертвата?

— Том Къртис… защо? — попита тя, като чу задъхания глас на Досън.

Стомахът й се преобърна от предчувствието, че вече знае отговора на този въпрос.

— Няма да повярваш, но преди десет години в дома за сираци в Крестуд е работил главен готвач на име Том Къртис.

ГЛАВА 15

— Мерси, че ми даде да карам на връщане, началство. Психиката ми нямаше да издържи още едно влакче на ужасите.

— Нямаш грижи, но все пак не искам да ме возиш като мис Дейзи, защото държа да пристигнем в управлението преди следващия уикенд.

Брайънт се насочи към Хейлсоуен. Ким извади телефона си и набра един от номерата, на които беше звъняла по-рано през деня.

— Професор Милтън… да… здравейте. По план ли върви всичко, за което говорихме преди?

— Проведох няколко разговора и искрено се надявам, че ще успея да ви помогна.

— Благодаря ви, но по всичко личи, че вече имаме второ убийство, свързано с този случай, така че се налага да действаме максимално експедитивно.

Ким чу как професорът рязко си поема дъх.

— Можете да разчитате на мен, инспектор Стоун.

Тя му благодари и прекъсна връзката.

— За какво става въпрос?

— Гледай си пътя и не го мисли.

Когато Брайънт спря колата на паркинга, тя вече се беше обадила, за да поиска среща с Уди, и когато влезе в сградата, се качи направо на третия етаж.

Ким почука на вратата на Уди и влезе миг преди той да я повика.

— Дано си струва, Стоун. Тъкмо щях да…

— Сър, случаят с Тереза Уайът е много по-заплетен, отколкото предполагахме.

— В какъв смисъл?

Ким си пое дълбоко дъх.

— В деня на убийството тя се е свързала по телефона с един университетски професор на име Милтън, малко след като той е получил одобрение да започне разкопки в района на Роули Реджис. Отначало е изявила желание да вземе участие в разкопките, но той е отказал. После станало ясно, че е искала да получи информация за самия район.

— Какво толкова има на въпросното място?

— Там се намира изоставеният дом за сираци.

— Онзи до крематориума?

Тя кимна.

— И Тереза Уайът, и Том Къртис са бивши служители на дома. В краткия период, откакто професорът е получил разрешение за разкопки до днес, кучето му е било убито, а самият той е бил заплашван. Междувременно са убити и двамата служители от дома в Крестуд.

Уди впери поглед някъде в стената зад гърба й. Вече си представяше заглавията във вестниците.

— Сър, някой много държи тази земя да остане непокътната.

— Стоун, няма нужда да включваш на свръхсветлинна. Трябва да действаме много деликатно.

— Оборудването за разкопките ще бъде на място още утре.

Той сви устни.

— Знаеш, че това няма как да се случи, Стоун. Трябва да направим куп други неща.

— С цялото ми уважение, сър, те са ваша отговорност, а не моя. Ако се съди по инерцията, която е набрал този случай, няма как да си позволим да чакаме много дълго.

Той се замисли за момент над думите й.

— Искам утре сутрин да си първа там и никой да не пипа нищо — нито една лопата да не прави нито една копка — докато не получиш разрешение от мен.

Ким не отговори.

— Разбрахме ли се, Стоун?

— Разбира се, сър. Както кажете.

Тя се изправи и излезе от стаята.

ГЛАВА 16

Внезапният шум в тихия коридор накара Бетани Адамсън да изругае. Решетката между асансьора и плочките на пода издрънча под бастуна й.

Тя продължи да върви по коридора, търсейки ключовете си от апартамента. Опита се да напипа с една ръка ключа от входната врата. Цялата връзка падна на пода с метално дрънчене.

Тя изруга отново и се наведе, за да вдигне ключовете. Болката се стрелна от коляното до бедрото й. Успя да ги хване в ръка, но не и преди да чуе как щраква ключалката на дъртата крава.

Докато се изправяше, Бет усети топлия полъх от отворената врата на съседния апартамент.

— Всичко наред ли е? — попита съседката.

Във въпроса се долавяше повече упрек, отколкото загриженост.

Майра Даунс стоеше на прага на вратата си, висока метър и петдесет и обута с пантофи с пух. Кожата на краката й беше суха и люспеста. Бет благодари на Господ, че жената си беше облякла дълга нощница. Месестите й ръце бяха скръстени върху едрите й гърди, увиснали като клепналите уши на някое куче. Сбръчканото й лице беше изкривено от недоволство.

Бет я погледна право в очите. За разлика от Никола, тя не се страхуваше от дъртата крава.

— Няма нищо, госпожо Даунс. Само дето трима мъжаги ме изнасилиха и ме обраха — мерси, че попитахте.

Жената се навъси.

— За ваше сведение някои хора се опитват да спят.

— Най-добре се облегнете на вратата и пробвайте така.

Жената се намръщи като булдог, налапал оса.

— За ваше сведение, преди да се нанесете на етажа, всичко беше напълно спокойно, а сега с тези скандали и шум по всяко време…

— Госпожо Даунс. Часът е десет и половина, а аз си изпуснах ключовете. Гледайте си работата.

Лицето на жената почервеня.

— Така, така… и колко време възнамерявате да останете?

Аха, значи още един съсед искаше да я разкара оттук.

"Да го духате, тъпаци", помисли си тя.

— Сигурно ще поостана. Ник ще ме впише в договора за наем.

Лъжата си струваше дори само за да види ужаса, който се изписа на лицето на старата жена.

— О, не, не, със сигурност ще разговарям със сестра ви…

Дъртата клюкарка започваше да й лази по нервите.

— Какъв ти е проблемът, по дяволите?

— Млада госпожице, ползвателите на жилища, които живеят сами, се страхуват от силни шумове през нощта.

— Кой мислиш, че ще влезе при теб? Имаш три ключалки и една електронна брава.

Бет я изгледа от глава до пети.

— А и, честно казано, според мен няма от какво да се плашиш.

Госпожа Даунс отстъпи от прага на вратата си.

— Не мога да се разправям с вас. Ще разговарям с Никола. Тя е много по-приятна от вас.

"Кажи ми нещо ново", помисли си Бет.

Тя продължи да гледа възрастната жена, докато вратата най-сетне не се затвори между тях. Едва тогава си позволи една лека усмивка. Разправията й беше оправила настроението за цялата вечер.

Бет издрънча още няколко пъти с ключовете и едва тогава влезе в апартамента.

Подпря бастуна на ръба на дивана и седна. Разтърка коляното си. От студеното време я болеше зверски.

Тя се протегна и взе пантофите, които бяха оставени до ръба на дивана. Бяха изработени от мека и гладка светлокафява кожа; отвътре имаха луксозен, топъл пух.

Тя събу ботушите си с нисък ток и пъхна крака в скъпите пантофи. Не бяха нейни, но Никола нямаше да има нищо против. Те винаги си деляха нещата. Така правят близначките.

Бет се изправи и разтръска крак в опит да облекчи болката в коляното си.

Леко почука на вратата на Никола. Нямаше отговор. Какво друго можеше да очаква? Разбира се, че безпътната й сестра не си беше вкъщи. Беше отишла да танцува и да се разголва за пари.

Тя отвори вратата и пристъпи вътре. Дъхът й спря, както всеки път, когато влезеше в стаята. Беше точно онази стая, за която си бяха мечтали като малки, докато лежаха една до друга в дома за сираци в Крестуд.

Щяха да имат еднакви розови завивки и възглавници. Леглата им щяха да бъдат покрити с балдахин, завързан с дантела. Мечтаеха си да имат вълшебен гардероб като онзи, който води към Нарния. Рафтовете щяха да бъдат отрупани с плюшени играчки и стъклени топки със снежинки. Всяка от тях щеше да има легло с табла, окичена с шарени лампички. Мечтаеха за приказна стая с много светлина, където всичко щеше да бъде тяхно и където щяха да заспиват, докато играят на театър на сенките върху стените.

Бет направи още няколко крачки навътре. Прокара ръка над камината и докосна плюшеното мече, което стоеше в другия край на лавицата над нея. Отвори вратата на дрешника и влезе вътре.

Дрехите, бельото и обувките на Никола бяха сгънати, прибрани и сортирани по цветове. Две от чекмеджетата бяха специално отредени за бижута. В едното чекмедже имаше скъпи, нежни накити, всеки в оригиналната си кутийка. Бет забеляза една с надпис "Картие" и две с надпис "Де Беерс".

Във второто имаше по-големи и ярки бижута, които според Бет й бяха за работа. Тя бързо затвори чекмеджето и се отдалечи. Не й беше приятно да мисли за работата на сестра си.

Между гардероба и рафтовете с обувки имаше тоалетна масичка. Огледалото беше обточено с ред едноцветни лампички.

Бет излезе от дрешника и седна на масивното дървено легло. Стаята беше достойна за принцеса, точно както си бяха мечтали. Точно както се бяха заклели да живеят, заедно и завинаги.

Беше стаята на мечтите им. Но в нея имаше само едно легло.

Едно приказно легло за сестрата, която имаше всичко.

Бет не се ядосваше толкова на онова, което Никола притежаваше, а на факта, че сестра й отказваше да си признае какво беше сторила.

Жалките й опити да отрече тяхното общо минало с всеки изминал ден все повече влудяваха Бет. Нямаше извинение, с което да изтрие миналото.

Постъпката на Никола беше разрушила всяка надежда двете да заживеят заедно — и въпреки това тя продължаваше да се преструва, че не знае какво е сторила.

"Не знам защо ме мразиш. Не знам какво съм направила. Не знам с какво съм те наранила. " Отричаше ли, отричаше.

Но колкото и да го отричаше Никола, в сърцето си Бет вярваше, че тя знае истината.

Някъде, дълбоко в себе си, сестра й знаеше всичко.

ГЛАВА 17

— За Бога, Брайънт, не можеш ли да стоиш на едно място?

Той пристъпваше от крак на крак. През нощта температурата беше паднала до минус три градуса и от земята се излъчваше пронизващ студ, който проникваше през обувките и се впиваше право в костите.

Той духна топъл въздух в шепите си.

— Не всички сме направени от желязо, а навън е толкова студено, че и камъните се пукат.

— Стегни се — каза Ким и се приближи до периферията на района за разкопките.

Самото място беше с размерите на футболно игрище. Теренът се издигаше към редица от дървета, които скриваха северния му край от поглед. От западната му страна минаваше път, който го делеше от крематориума на Роули Реджис. В южния му край, точно зад автобусната спирка на пътя и една улична лампа, се издигаше полуразрушена сграда. Най-горният етаж на сградата стърчеше над редицата от къщи, долепени една до друга, на отсрещната страна на пътя. Почти двуметровата ограда, която обикаляше плътно около сградата, закриваше видимостта към целия долен етаж.

Ким погледна на запад и поклати глава. Каква ли утеха са намирали всички тези изоставени, малтретирани и потънали в забрава деца, когато са поглеждали навън, към полето, отредено за мъртвите?

Понякога бездушието на системата я вбесяваше. Но сега това беше просто една запустяла сграда и нищо друго не беше от значение.

Тя въздъхна и изпрати наум една въздушна целувка към гроба на Майки, скрит зад булото на мъглата, която ги обгръщаше във всички посоки и спираше погледа на петдесет метра от мястото, където стояха.

Едно "Волво" комби паркира върху оголената земя в горния край на терена.

Докато Ким вървеше натам, от колата излязоха професор Милтън и още двама мъже.

Ким забеляза удивителната промяна, която беше настъпила у професора само за един ден. Страните му бяха поруменели, а очите му грееха. Походката му беше пъргава и решителна. Ако това се случваше с човек след една вечер при госпожа Пиърсън, то Ким би се замислила дали да не запази стая и за себе си.

Брайънт застана до нея, а професорът представи своите придружители:

— Това са Дарън Браун и Карл Нютън. Доброволци, които са приети да участват в разкопките. Те ще боравят с оборудването.

Ким се почувства длъжна да уважи усилията, които беше положил професорът, като му каже истината.

— Професоре, нали знаете, че това е просто предчувствие? Отдолу може да няма абсолютно нищо.

Той я погледна сериозно и тихо отговори:

— Ами ако има нещо, инспектор Стоун? Две години се опитвах да разкопая тази земя и някой направи всичко по силите си, за да ме спре. Бих искал да разбера защо.

За Ким беше достатъчно, че той разбираше с какво се захващат.

До колата на професора паркира един "Воксхол Астра". Излезе едър мъж на около петдесет години, последван от висока червенокоса жена, която според Ким все още нямаше тридесет.

— Дейвид, благодаря, че дойде — каза Ким.

— Като че ли нямах особено голям избор, инспектор Стоун — каза той с крива усмивка.

— Професор Милтън, запознайте се с доктор Матюс.

Двамата мъже се здрависаха.

Ким познаваше доктор Дейвид Матюс от университета в Гламорган, който заедно с университета в Кардиф и полицията на Южен Уелс формираше единствения по рода си в Обединеното кралство университетски институт по криминология. Институтът се занимаваше с проучвания и обучение на кадри по всички специалности, свързани с работата на полицията.

Доктор Матюс беше консултант към катедрата по криминология в Гламорган и беше изиграл ключова роля в основаването на департамента "Разследване на местопрестъпления" към университета.

Преди две години Ким беше посетила един семинар там и беше направила няколко предложения как да подобрят практическата подготовка на базата на собствения си опит, натрупан на реални местопрестъпления, в резултат на което остана през целия уикенд.

— Позволете ми да ви представя Сърис Хюс. Тя е дипломиран археолог, а освен това току-що получи диплома по съдебна медицина.

Ким я погледна и кимна.

— Добре, важно е и двамата да знаете, че все още нямаме разрешение да действаме. Шефът ми се оправя с административната част и докато всички документи не бъдат изрядно подготвени, не можем да пипаме абсолютно нищо. Информирайте ме, ако забележите нещо съмнително, каквото и да е то.

Дейвид Матюс направи крачка напред.

— Нямаме много време за твоите щуротии, така че ако след три часа не сме открили нищо, си тръгваме.

Тя кимна. Три часа от неговото време в замяна на два дни от нейното. Да, съвсем справедливо.

Той продължи:

— Сърис и аз ще започнем с анализ на почвата в горния край на мястото.

Ким погледна Сърис. Огненочервената й коса, оформена в безупречно каре, стигаше точно под ясно изразената й челюст. Светлосините й очи бяха пронизващи. Лицето й впечатляваше не с естествена красота, а с интригуващите си черти.

Жената отвърна на погледа й, без да се усмихва, и тръгна след Дейвид, който се отправи към горния край на мястото.

На свободното място върху оголеното парче земя спря един бял микробус "Форд Ескорт".

Една жена отвори вратите на багажника. Вътре имаше диспенсер за топла вода и малки пакети, опаковани във фолио.

Брайънт се изхили:

— Само аз ли я виждам?

— Не, съвсем истинска е. Кажи на всички да изпият по нещо топло и да изядат по един сандвич с бекон, преди да започнат.

Брайънт се усмихна.

— Знаеш ли, началство, понякога просто…

Ким не успя да чуе какво й каза, защото вече беше започнала да се спуска надолу по хълма, към изоставената сграда.

Тя обиколи оградата от всички страни, но не можеше да се влезе отникъде. Фасадата на сградата гледаше към пътя и къщите от отсрещната му страна. Това означаваше твърде много зяпачи. Тя се върна от другата страна и започна да търси пролука. Оградата не беше направена по стандартния начин, от подредени една над друга дървени дъски. Гредите бяха дебели и здрави като онези, които се използват за направата на палети, и бяха плътно долепени една до друга. Между двадесетсантиметровите парчета едва-едва се процеждаше по малко светлина.

Тя побутна един от високите подпорни стълбове. Той се разклати напред-назад; долният му край беше загнил в почвата.

— Дори не си помисляй за това, началство — каза Брайънт, като й подаде една димяща чаша.

Тя взе чашата и продължи да проверява стълбовете. Вторият и третият бяха здрави, но четвъртият силно се клатеше.

— Как успя да докараш доктор Матюс? Да не си му приложила психически тормоз?

— Дефинирай "психически тормоз" — каза тя и бутна следващия стълб.

— По-добре не ми казвай. Не искам да знам повече, отколкото е необходимо.

— Точно в момента не ни е излишен археолог, който освен това е специалист по криминалистика.

— Разбира се, с едно-единствено уточнение: към момента все още нямаме право да издадем каквато и да било заповед.

Ким сви рамене.

— Ами ако там долу няма нищо?

— Тогава всички ще си бъдем у дома навреме за следобедния чай. Но ако все пак има нещо, ще сме набрали преднина. Доктор Матюс е напълно квалифициран да…

— А, наясно съм. Той току-що ми изчете всичките си научни степени, но Уди каза да не пипаме нищо, докато не се сдобием с всички необходими документи.

— Струва ми се, че приемаш нещата твърде буквално.

— Просто се опитвам да ти опазя задника, началство.

— Задникът ми може сам да се грижи за себе си. Виж, за твоя не съм толкова сигурна, особено ако смяташ да изядеш и втория сандвич с бекон, който носиш в джоба си.

— Откъде разбра?

Ким поклати глава. Той винаги щеше да вземе един и за нея, дори да беше наясно, че тя вероятно няма и да го погледне.

Тя се отдръпна от оградата и пресуши чашата с кафе.

— Така, по-важното е откъде да мина — отгоре или отдолу?

Брайънт изпъшка.

— Какво ще кажеш да не минаваш отникъде?

— Това го нямаше в списъка с вариантите.

— Нямаме право да влизаме.

— Или ми помогни, или ме остави. Ти решаваш.

Тя остави празната чаша на земята, а Брайънт въздъхна тежко.

— Ако минеш отдолу, ще оставиш дупка, през която биха могли да влязат деца.

— Значи отгоре — каза Ким.

Тя се насочи към гредите, които бяха разположени между двата стълба, здраво забити в земята. Вдигна крак на равнището на бедрото си и изрита една от средните греди. Дървото се пропука. Ким я изрита отново и гредата се сцепи през средата. Тя избута стърчащите трески навътре, за да използва останалата здрава част като стъпало.

С едно плавно движение, Ким стъпи с върха на ботуша си в дупката, която беше отворила в гредите, и като използва рамото на Брайънт за опора, се оттласна нагоре. Хвана се за стълба от лявата си страна, вдигна десния си крак и го преметна от другата страна на оградата. Възседнала отгоре, тя запази равновесие за секунда, после прехвърли и левия си крак през оградата. Накрая скочи с лице към гредите, като сви колене, за да омекоти удара.

Тревата около сградата беше висока и пълна с коприва. Ким си проправи път към единствения пропукан прозорец, който успя да намери. Високата ограда беше предпазила стъклата на долния етаж, но онези на горния бяха изпочупени до едно.

Забеляза една сива метална кофа за боклук. Взе капака от нея в ръце и удари с него по пропукания прозорец.

— Какво правиш, по дяволите? — провикна се Брайънт.

Без да му обръща внимание, тя счупи още няколко парчета от стъклото на прозореца, после вдигна кофата, обърна я с дъното нагоре и се качи върху нея. Провря се внимателно през счупения прозорец и стъпи върху ламинирания плот, който опасваше цялата стая от вътрешната й страна, с изключение на онази част, в която се намираше двойната мивка.

Ким погледна вътре и видя обгорелите стени на кухнята. Беше прочела, че точно там е започнал пожарът. Стените бяха най-черни около вратата, която водеше към коридора. Всички други ъгли на помещението бяха покрити с паяжини.

От вътрешността на сградата се чуваше как някъде капе вода. Водозахранването би трябвало да е прекъснато от главния кран. Предположи, че е дъждовна вода, събрала се на покрива, повреден от пожара и оставен на произвола на стихиите.

Застана на прага и видя, че коридорът се простираше по средата на сградата, по цялата й дължина. Погледна надясно и видя боядисаните в мръснобяло стени. Бяха покрити с плътен слой прах, но по тях нямаше и следа от пожара.

Дървените греди от лявата й страна, които поемаха тежестта на горния етаж, бяха оголени и почернели. Касите на вратите бяха овъглени и само на няколко места в долната част на стените имаше останали незасегнати участъци боя. Жиците и кабелите висяха измежду гредите.

Подът на коридора беше заринат от отломки и парчета, отчупени от облицовката на тавана. В другия край на сградата щетите изглеждаха много по-големи.

Ким се върна в кухнята и огледа отново последиците от пожара. Шкафовете по стените, които бяха най-близо до вратата, бяха нашарени с овъглени петна. Вратите на хладилника и фризера зееха отворени и висяха на пантите си, но шестте котлона на печката и всичко около нея бяха покрити с тънък слой сажди.

Тя вдигна ръка и отвори шкафа, който беше най-близо до печката. По котлона се посипаха изпражнения от гризачи. От вътрешната страна на вратичката имаше лист хартия формат А4, забоден с кабарчета. Написаното все още се четеше. Таблица, от лявата страна на която бяха изредени в колона имена на момичета, а от дясната страна съответните домакински задължения за седмицата.

Ким се поколеба. Посегна нагоре и докосна първите няколко имена. Тя беше израснала като някое от тези момичета — макар и не точно тук и не точно тогава — и подсъзнателно познаваше всяко едно от тях. Познаваше самотата им, болката им, гнева им.

В съзнанието на Ким изведнъж изникна спомен от дома на приемно семейство номер пет. Стаята й беше миниатюрна, без прозорци, разположена в дъното на къщата, и тя по цяла нощ слушаше нежното гукане, което идваше от съседната къща.

Всеки път, когато пуснеха състезателните гълъби, тя ги беше наблюдавала и се беше надявала да отлетят надалеч, да избягат от своя затвор и да заживеят свободни. Те никога не го сториха.

Същото беше и с домовете като този в Крестуд. От време на време пускаха пиленцата на свобода, но те винаги се завръщаха.

Точно както става в затвора, сбогуването с дома за сираци винаги беше съпроводено с надежда и добри пожелания, но никога не беше последно.

Мислите й бяха прекъснати от наближаващия вой на сирена. Тя се покатери на работния плот, прехвърли се през прозореца, стъпи върху кофата за боклук и скочи на земята.

Успя да завлече кофата за боклук до оградата в мига, в който сирената и двигателят на колата замлъкнаха.

— Добро утро, Келвин, защо си пуснал сирената? — провикна се Брайънт.

Ким завъртя очи към небето и се притисна до оградата.

— Получи се сигнал, че някой е влязъл в сградата.

"Супер", помисли си Ким. Някой беше извикал полиция заради нея.

Брайънт се изхили.

— Не бе, само душа наоколо. Натопиха ме да дундуркам екипа по разкопките и просто ми стана любопитно какво има зад оградата.

— Но не си влизал в сградата? — попита недоверчиво полицаят.

— Не, колега, за толкова тъп ли ме вземаш?

— Прав си, сержант Брайънт. Оставям те да си вършиш работата.

Полицаят понечи да си тръгне, но после се обърна и направи няколко крачки в обратна посока.

— Кой те натопи, шефката ли? — попита той.

— Кой друг?

— Честно да ти кажа, приеми съболезнованията на почти всички колеги в участъка. Никой не ти завижда, че ти се падна да работиш с този валяк в женски образ.

Брайънт се изхили.

— Знаеш ли, ако имаше как да те чуе, тя най-вероятно щеше да се съгласи с теб.

— Наистина е люта, нали?

Ким кимна иззад оградата. Да, нямаше нищо против да я наричат така.

— Не, не е чак толкова страшна.

Ким едва не изръмжа. Беше и още как.

— Всъщност, онзи ден си говорехме нещо и тя спомена, че би се радвала, ако от време на време я заговаряте.

Щеше да го заколи този Брайънт. С някой тъп нож, за да стане по-бавно.

— Разбира се, сър. Ще го имам предвид.

Докато се отдалечаваше, полицаят сигнализира по радиостанцията, че районът е проверен и обезопасен.

— Копеленце — изсъска Ким през оградата.

— Опа, началство, извинявай. Не знаех, че… слушаш.

Ким се качи върху кофата за боклук и излезе от двора по същия начин, по който беше влязла.

Приземи се на крака, но залитна нарочно, така че се блъсна в Брайънт и го събори.

— Ох, извинявай — каза тя.

— По скалата на искрените извинения, на това му давам минус седем.

— Готови сме да започваме — каза професорът, приближил се зад гърба им.

Брайънт я погледна в очите и не откъсна поглед, докато професорът не се обърна, за да се отдалечи.

— Е, какво научи по време на незаконната си разузнавателна мисия?

— Противно на това, което пише в доклада, пожарът не е започнал в кухнята.

ГЛАВА 18

Ким настигна професора точно когато той се присъедини към Бил и Бен[3], както тя беше кръстила двамата доброволци.

— Първоначалният анализ на почвата, извършен от доктор Матюс, показа високо съдържание на глина.

Това не беше голяма изненада за индустриалната част на средна Англия.

— Тези условия ще бъдат пречка за показанията на георадара, затова ще използваме магнитометъра.

— А не инжектопляктора? — обади се Брайънт.

Професорът подмина коментара на нейния колега и продължи, сякаш тя разбираше какво й казва. Ким рядко поставяше под въпрос нечия компетенция. Тя разчиташе, че хората си вършат съвестно работата и в замяна очакваше същото отношение.

— Магнитометърът има сензори, които засичат отклонения в магнитното поле. Различните материали биха предизвикали съответните смущения и точно този уред може да установи аномалии, причинени от примеси в почвата или от разлагащи се органични материи.

Бил, последван от Бен, се приближи към тях. Според Ким приличаше на герой от филма "Терминатор". Върху раменете му имаше черен ремък, към който беше прикрепен метален прът с дължина около метър и осемдесет. Бил го държеше вертикално пред кръста си, а в предния край на основния прът беше прикрепен втори, като двата образуваха една огромна буква "Т". На всеки край на по-малкия прът имаше сензори. Черни кабели опасваха кръста на носещия, а на гърба му беше закрепен черен сак от дебел памучен плат.

— Ще започнем от долния край на района и ще се движим наляво и надясно по права линия. Малко прилича на косене на ливада.

Тя кимна в знак на съгласие и тримата мъже се отдалечиха.

Доктор Матюс и помощничката му се бяха оттеглили на топло в колата си.

— Добре ли си, началство? — попита Брайънт.

— Защо да не съм? — сопна се тя.

— Ами, нали знаеш…

— Не, не знам. И ако имаш намерение да поставяш под въпрос способностите ми, можеш да се обърнеш към прекия ми началник.

— Началство, никога не бих направил подобно нещо. Просто се загрижих.

— Остави ме на мира, идеално съм си.

Тя никога не беше разказвала на Брайънт нищо за миналото си, но той знаеше, че е живяла в дом за деца в неравностойно положение. Не знаеше какво й се беше случило там. Знаеше, че майка й страда от параноидна шизофрения. Но не знаеше нищо за последиците от заболяването й. Знаеше за нейния брат-близнак, но не знаеше как е умрял. Само един човек беше запознат с цялото й минало и тя щеше да направи всичко по силите си това да си остане така.

Телефонът в джоба й звънна. Беше Уди.

— Сър? — отговори нетърпеливо тя.

— Все още чакаме, Стоун. Просто проверявам дали помниш какво се разбрахме.

— Разбира се, сър.

— Защото, ако действаш в разрез с моите инструкции…

— Сър, можете да разчитате на мен.

Брайънт поклати угрижено глава.

— Ако до няколко часа не получа одобрение, можеш да благодариш на професор Милтън за отделеното време и да го отпратиш.

— Да, сър — каза тя.

Слава на Бога, че той и представа си нямаше за доктор Матюс.

— Знам, че чакането може да бъде изключително изнервящо, но процедурите трябва да се спазват.

— Разбирам, сър. Брайънт, който е до мен в момента, би искал да изрази загрижеността си относно начина, по който се провежда това разследване.

Тя протегна телефона си към него. Брайънт я стрелна с пронизващ поглед и се отдалечи.

— О, явно съм се объркала — каза тя.

Уди изсумтя недоволно и прекъсна връзката.

Ким набра номера на Досън. Той отговори на второто позвъняване.

— Какво ново при теб?

— Засега нищо особено, началство.

— Знаем ли имената на другите служители в дома?

— Още не. Местните власти не са толкова отзивчиви, колкото Кортни. Преглеждаме обстойно пресата за новини около дома в Крестуд, но засега не сме намерили нищо ново. Попаднахме единствено на една статия за някакъв пастор Уилкс, който провел благотворително изкачване на трите най-високи върха в региона, за да набере средства за еднодневна екскурзия за момичетата от дома.

— Добре, Кев, дай ми Стейси.

— Добро утро, началство.

— Стейс, искам да направиш списък с децата, които са били настанени тук по време на пожара.

Дори да не откриеха нищо, все пак щеше да се наложи да разговарят с някогашните обитатели на дома, ако искаха да разберат каква е връзката между Тереза Уайът и Том Къртис.

Стейси обеща да се заеме незабавно с това и затвори.

Ким хвърли бърз поглед към момчетата. Бяха изминали десетина метра, но точно в този момент бяха спрели на място и се взираха в показанията на машината си.

Погледът й среща очите на Брайънт, който стоеше на края на района и гледаше право към нея. Ким не беше свикнала да се чувства така, но сега й стана криво, че му се беше сопнала. Знаеше, че той просто беше проявил загриженост, но тя не беше свикнала да се държат мило с нея.

— Ей, още ли е в теб онзи сандвич с бекон? — попита тя и го побутна по рамото.

— Да, искаш ли го?

— Не, върви да го хвърлиш в кофата. Трябва да внимаваш с холестерола.

Веднага щом го каза, тя си даде сметка за двойния смисъл на думите си.

— Да не си говорила с жената?

Ким се усмихна. Преди два дни беше получила съобщение на телефона си.

Ким дочу раздвижване зад гърба си и се обърна.

Професорът се приближаваше с бързи крачки. Лицето; му беше почервеняло и изглеждаше развълнуван.

— Машината отчита любопитни данни. Мисля, че открихме нещо.

Брайънт я погледна в очите.

— Началство, нямаме разрешение.

Тя го изгледа продължително. Ако наблизо имаше заровено тяло, то нямаше да остане в земята нито миг повече от необходимото.

Обърна се към професора и му кимна:

— Започвайте да копаете.

ГЛАВА 19

— С цялото ми уважение, началство, да не си откачила, по дяволите?

— Тревожи ли те нещо, Брайънт?

— Само факта, че може да те уволнят.

Тя сви рамене.

— Загубата ще е само моя.

— Така е, но понякога се налага човек да спре и да обмисли действията си.

— Знаеш ли какво? Ти остани тук и обмисляй вместо мен, докато аз си върша работата.

Тя му обърна гръб и се насочи към професора. Доктор Матюс тръгна към нея от другия край на района с такава скорост, сякаш го бяха изстреляли с катапулт.

— Инспектор Стоун, не мога да допусна подобно нещо. Какво правиш, дявол да го вземе?

— Върша си работата.

— Работата ти не включва разкопаване на района без разрешение.

— Кой говори за разкопаване? Само ще разровим малко пръстта.

Седмината се бяха събрали на едно място, вперили поглед в машината.

— Прибързаните действия могат да застрашат цялото разследване.

— Доктор Матюс, ако открием труп, моментално ще предприема необходимите за протокола действия, но към момента всичко, с което разполагаме, е една аномалия. Нищо чудно да е просто някакво умряло куче.

Тя моментално осъзна какво точно беше казала.

— Извинете, професор Милтън.

— Това тук е потенциално местопрестъпление — възпротиви се Матюс.

— Но отдавна можеше да е разкопано от всеки любител с металотърсач, без да се спазват абсолютно никакви протоколни изисквания.

Тя беше твърдо решена да се придържа към тази логика.

Матюс сви устни и осъзна, че нищо нямаше да я разубеди. Погледът му премина по всички останали наоколо и отново се спря върху нея.

— Необмислените ти действия ще застрашат кариерата на всеки един от нас.

Ким кимна в знак на съгласие. После се обърна към Бил и Бен.

— Лопата, моля.

— Шефе…

Бил и Бен погледнаха професора, който гледаше към нея.

— За Бога — изпъшка тя и грабна една лопата. Доктор Матюс, можеш да изчакаш в колата, докато получим разрешение. Останалите можете да правите каквото си искате.

Тя вдигна ръка и опря лопатата в земята. Стъпи отгоре с десния си крак и натисна острието колкото можеше по-надолу. Извади една буца пръст и я изсипа отляво. Отново заби лопатата в земята.

Доктор Матюс изпуфтя и се обърна на другата страна.

— Не мога да участвам в подобна дейност. Хайде, Сърис.

— След минутка, докторе — каза тя, без да го поглежда.

Погледът й срещна погледа на Ким.

— Бих искала да остана още малко.

Докторът се поколеба за миг, после поклати глава и се отправи обратно към колата.

Ким се усмихна с благодарност на Сърис. Присъствието й осигуряваше своеобразна защита и тя си даваше сметка за това.

Ким изсипа лопатата и отново я заби в пръстта. Земята беше твърда и копаенето щеше да бъде продължително, но беше за предпочитане, отколкото да се мотае наоколо и да не прави нищо.

— Ох, за Бога — каза Брайънт и взе втората лопата.

Той застана на около два метра срещу нея и заби лопатата в земята.

Професорът се намръщи и поклати глава.

— Не, не, не. Вижте, ако ще го правите, поне го правете добре.

През следващите два часа, заедно с Брайънт, Бил и Бен те се редуваха да си подават лопатите и да разкопават мястото съгласно указанията на Сърис и професор Милтън.

През цялото време Сърис обикаляше мястото и отчиташе показанията на магнитометъра. Съветваше ги точно къде и колко надълбоко да копаят.

Сърис се приближи до мястото, на което копаеше Ким, и се надвеси над нея.

— Мисля, че вече е време да излезете оттам. Професоре, бихте ли ми подал чантата си с ръчни инструменти?

Ким излезе от изкопа, който вече беше петдесет сантиметра дълбок, два метра широк и два метра и половина дълъг.

Ким понечи да се изтупа от праха, но панталоните й бяха изцапани със засъхнала кал и глина чак до коленете.

Сърис и професор Милтън обсъдиха данните и посочиха към няколко места в изкопа. Момчетата влязоха в него, въоръжени с градински инструменти и се хванаха на работа, следвайки инструкциите на Сърис.

Брайънт застана до Ким.

— С теб май никога не е скучно, нали?

— Поне успя да изгориш всичкия бекон, който погълна одеве.

— И не само него.

Нейният стомах също започна да се обажда. От половинката препечена филия, която беше изяла в шест и половина сутринта, отдавна не беше останала и следа.

— Наближава два. Не ни остава още много дневна светлина — отбеляза Брайънт.

Бил махна с ръка на Сърис да влезе в изкопа. Тя коленичи и започна да почиства едно определено място с нещо, което приличаше на огромна четка за руж. Ким отбеляза, че жената не обръщаше никакво внимание на пръстта и калта, с които, вече бяха омазани светлосините й джинси.

Сърис почисти мястото още веднъж и после спря.

— Така, искам всички, които нямат диплома по съдебна медицина, моментално да излязат от изкопа.

Вътре остана единствено тя. Обърна се и погледна Ким в очите.

— Открихме кости — и ако съдим по петте пръста, едва ли са на някое мъртво куче.

В следващите няколко секунди всички мълчаливо размишляваха над откритието.

А след това, сякаш новооткритите кости бяха започнали да излъчват сигнал за тревога, две полицейски коли набиха спирачки върху чакъла, а телефонът на Ким зазвъня.

Беше Уди. Слава Богу.

— Стоун, веднага се връщай тук и вземи Брайънт със себе си — кресна той.

— Сър, трябва да ви уведомя…

— Всичко, което имаш да казваш, може да почака, докато дойдеш тук.

— Но в земята има кости.

— Вече ти казах да се върнеш незабавно тук. Ако ще ти отнеме повече от петнадесет минути, по-добре въобще да не идваш.

Връзката прекъсна. Тя се обърна към Брайънт.

— Май знае.

Брайънт обърна очи към небето.

— Отивай, ще се видим там.

Брайънт кимна и се отправи към колата си.

— Слушайте, хора, благодаря ви за помощта, но ако някой попита, да знаете, че Брайънт не е пипал нищо.

Всички кимнаха в знак на разбиране.

Ким изтича до мотора си, сложи си каската и нахлузи ръкавиците си. После потегли, без да се бави повече, готова да посрещне съдбата си.

ГЛАВА 20

Нещо в нея ме пленява.

Около нея винаги се вихри нещо; сирени, превозни средства, непрекъснато движение, и въпреки това погледът ми не се откъсва от нея. Тя изпъква сред множеството. Триизмерен образ в двуизмерен филм.

В нея се вихри необуздана сила. Сякаш демон я тласка отвътре. Нещо мрачно и вълнуващо. Тя е сама, дори сред тълпата. Тя се движи, дори когато не помръдва. Юмрукът й се свива или стъпалото й започва да потупва на място, за да не изостане от темпото на неуморния ум.

Познавам я и без да съм я виждал. Познавам този интелект, познавам това безпокойство и това вродено недоверие в погледа й. У нея има нещо, невидимо за повечето хора. Някакъв неопределим и необясним усет, настроен да долавя всичко около нея. И не виждам тези неща за първи път.

Ах, Кейтлин. Мила, сладка, очарователна Кейтлин…

Отиде си твърде рано. Един филм, останал без своята главна героиня. Започвам да губя интерес, но оставам на мястото си, потънал за кратко в своите мисли.

Кое е първо, яйцето или кокошката? Често съм си задавал този въпрос. Аз ли не изпитах нищо, когато майка ми се отрече от мен, или тя се отрече от мен, защото не изпитвах нищо?

Този въпрос силно вълнува учените. Психопатът ражда ли се или се възпитава? Те все още нямат отговор, както и аз.

Преди се опитвах да се преборя с него, да го надвия или поне да го разбера, но оттогава мина много време.

Всичко започна с една рибка. Обикновена безименна златна рибка, която баща ми спечели на един пътуващ панаир. Занесох си я вкъщи. Живя два дни в една купа и после умря.

Сестра ми плака неутешимо. Аз не. Тя скърбеше за рибката, но аз не изпитах нищо. Исках онова, което преживяваше тя. Исках нейната болка, исках скръбта й. Исках да чувствам.

После дойде котенцето. Козината му беше мека и топла. Трябваше да е на двамата, но то обичаше повече нея. Почти не се противи, когато му запуших устата. Когато издъхна, чаках нещо да се случи с мен, но напразно.

Децата в училище си имаха кученца и аз също исках да имам. Този път щеше да си бъде само мое. Хранех го, разхождах го и го гледах в стаята си. Таях надежда, но когато вратът му се пречупи, не изпитах болка. Това още повече засили любопитството ми. Трябваше да разбера колко далече можех да стигна.

След смъртта на третия домашен любимец у дома беше наложена възбрана. Това ограничи възможностите ми да продължа експеримента и тогава осъзнах, че най-великото изпитание е било пред мен през цялото време.

Всички казваха колко е сладка; очарователна, съвършена, истинско ангелче. Тя беше следващата ми цел. Знаех, че няма да се съгласи да дойде до езерото без някаква примамка. В погледа й имаше нещо особено. Тя виждаше неща, невидими за другите.

Казах й, че там има зайчета; майка и нейните бебета. Заведох я до храстите, досами ръба. Тя надникна в тях. Аз стоях зад гърба й. Натиснах лицето й надолу, хванах я за врата и седнах отгоре й. Тя се дави и кашля, а после спря.

Ах, Кейтлин, Кейтлин, Кейтлин. Ти си моят дар.

Когато слязох от малкото й тяло, най-сетне знаех отговорите на всички въпроси. Не бях прокажен, бях благословен. Принасянето на сестра ми в жертва донесе избавление. От този ден нататък аз бях свободен да взема онова, което исках, и да унищожа онова, което не харесвах; бях свободен от вината и угризенията.

Състраданието просто го няма, подобно на отрязан крайник. Не може да се подмени или да се трансплантира, а и аз нямах желание това да се случи. То е като окови, които приклещват простосмъртните към морала и етиката. Не и мен.

И така, кое е първо, яйцето или кокошката? Отговорът е, че това изобщо не ме интересува.

Когато ръмженето на мотора заглъхва в далечината, аз се обръщам и си тръгвам.

Тя ще бъде достоен противник.

По пътя си ще открие точно онова, което аз искам да й покажа.

Ще узнае тайните на дома в Крестуд, но никога няма да узнае моята.

ГЛАВА 21

Въпреки че беше тръгнала след него, Ким паркира пред участъка малко преди Брайънт.

— Влез и се поизчисти. Аз отивам да се видя с Уди — каза му тя и се отправи към входа на сградата.

— Заставам изцяло зад поведението си, така че недей да…

— Имам седем минути до срещата с него, така че побързай.

Двамата изтичаха нагоре по стълбите и влязоха заедно в стаята.

Досън се ококори.

— Божичко, изглеждате така, сякаш сте се били в кална локва.

После се разхили.

— Как ми се иска да бях присъствал. Щях да заложа на началството.

Брайънт седна.

— Много ясно, Досън, всеки човек с капка разум в главата си би заложил на началството.

— Намерихме кости — каза Ким, докато сваляше якето си.

Тя прокара пръсти през косата си, после добави:

— Брайънт ще ви разкаже останалото.

Ким се отправи към вратата.

— Началство — спря я Брайънт. — Кажи му истината.

— Разбира се — отговори тя и продължи към стълбите.

Ким пресметна наум, че й оставаше около минута и половина, когато почука на вратата на шефа си. Изчака да я повика, Нямаше да спечели нищо, ако го ядосаше допълнително.

Измина разстоянието от четири крачки до стола и забеляза, че стрес топката си стоеше върху бюрото. Сега вече беше ясно, че е загазила.

— Стоун, какво си мислиш, че правиш, по дяволите?

— Ъ-ъ, какво точно имате предвид? — попита тя.

Нямаше да си го прости, ако се извини за нещо друго, без да иска.

— Не ме размотавай. Глупостите, които сте направили заедно с Брайънт, могат сериозно да застрашат…

— Брайънт не е направил нищо, сър. Той само наблюдаваше.

Уди я изгледа ядосано.

— Имам свидетел, който твърди, че го е видял в изкопа.

— А четиримата, които бяха най-близо до изкопа, ще свидетелстват, че това не е така.

— А какво би казал самият Брайънт?

Ким преглътна. И двамата знаеха отговора на този въпрос.

— Сър, съжалявам за постъпката си. Знам, че не биваше да го правя, и искам съвсем искрено да се извиня за…

— Спести ми тези излияния. Няма да ти помогнат по никакъв начин, а освен това ми призлява от тях.

Прав беше. Ким изобщо не съжаляваше.

— Как разбрахте?

— Не че ти влиза в работата, но доктор Матюс…

— Ясно, трябваше да се досетя, че той…

— … беше в пълното си право да ми се обади — повиши глас Уди. — Какво, по дяволите, си мислеше, че правиш?

— Сър, трябваше да действам веднага. Нещо ми подсказваше, че там, има заровено тяло, и ми се струваше абсурдно просто да стоя и да чакам някакви си документи.

— Абсурдно или не, неслучайно има процедури, които трябва да следваме, особено ако искаме да можем да оправдаем действията си в съда. Ще ти се отрази добре, ако запомниш, че заповедите ми не са пожелателни.

— Разбирам.

Той въздъхна тежко.

— Имаш късмет, че там наистина е имало заровено тяло, защото това ще измести фокуса от теб към ограничаване на щетите.

Тя кимна.

— За сметка на това вече не съм убеден, че ти си най-подходящият човек, който да води това разследване.

Тя се наведе напред на стола си.

— Но, сър, вие не можете да…

— Мога и още как. Да не говорим, че сериозно обмислям дали да не те отстраня изцяло от случая.

Ким замълча за момент. Беше особено важно какво щеше да каже сега. Тя реши да заложи всичко на честността.

Започна тихо:

— Сър, запознат сте с досието ми. Наясно сте с миналото ми и следователно знаете, че няма по-подходящ човек от мен, който да води разследването.

— Може и да е така, но на мен ми трябва човек, на когото мога да разчитам, че ще изпълнява заповедите ми. Ако се окаже, че костите, които сте намерили днес, принадлежат на дете, поверено на грижите на социалните служби, медиите ще гръмнат. Много хора ще се опитат да се дистанцират от случая и аз нямам никакво намерение точно моят екип да е отговорен за някой процедурен пропуск, от който могат да се възползват, за да се измъкнат.

Ким знаеше, че е прав. Но също така знаеше, че тя беше точният човек за тази работа.

— Така, предлагам двамата с Брайънт да се приберете по домовете си и да се измиете. Утре сутрин ще ти съобщя решението си.

Ким можеше да разбере кога я отпращат и стискаше палци освобождаването да не се окаже дисциплинарно.

— Знаеш ли, Ким… — обади се той, когато тя стигна до прага на вратата.

Мамка му, как мразеше Уди да използва малкото й име. Тя се обърна.

Той свали очилата си и я погледна в очите:

— Някой ден късметът ще ти изневери и ти ще се сблъскаш с последиците от поведението си. Изборът си е твой и ти имаш право на него. Само не забравяй другите около теб. Хората от твоя екип те уважават безкрайно и биха те последвали навсякъде, за да ти помогнат и да спечелят уважението ти.

Ким преглътна. Знаеше, че говори за един определен член от екипа й.

— И когато този ден дойде, безразсъдното ти поведение може да застраши не само кариерата, но и живота на хората около теб, и тогава ще ти се наложи да отговаряш не само пред мен и съдебната система.

Ким усети как започва да й се повдига, но това нямаше нищо общо с факта, че не беше слагала хапка в устата си; щом затвори вратата зад гърба си, веднага й се прииска все пак да я беше уволнил дисциплинарно.

Уди винаги знаеше как да я удари там, където ще я заболи най-много.

ГЛАВА 22

На вратата се позвъни, но Ким дори не попита кой е, докато сваляше веригата от вътрешната страна. Щеше да е Брайънт и щеше да носи китайска храна.

— Път на императора, моля!

— Само ако носиш крекери със скариди — отвърна Ким и не се шегуваше.

Брайънт свали якето си и остана по памучна риза с къс ръкав и джинси.

— Я, колко хубаво е станало тук.

Ким не му обърна внимание. Той казваше това всеки път, когато й идваше на гости. Повечето хора смятаха, че жилището й е лишено от индивидуалност и декорация. Но тя не обичаше да се вживява в обзавеждането. Ако утре решеше да се изнесе, щяха да й трябват само десетина чували за боклук й след няколко часа щеше да бъде напълно готова да си тръгне. Годините живот в системата за социални грижи я бяха научили на това.

Тя разпредели в чинии спагетите с телешко и пържения ориз с яйце. Две трети за Брайънт, една трета за нея. Подаде му неговата чиния. Той седна на единия диван, а тя на другия.

Ким взе малко ориз с вилицата, сложи го в устата си и се опита да потисне разочарованието си. Теоретичната страна на храненето беше по-вълнуваща от практическото изпълнение. В устата й храната просто се превръщаше в източник на гориво; енергия. Тя изяде още няколко хапки и остави чинията.

— По-полека, за Бога, изяде почти две зрънца ориз.

— Нахраних се.

— В сравнение с теб врабчетата са невъздържани чревоугодници. Трябва да ядеш повече, началство.

Ким го стрелна с поглед. Тук, в дома й, тя не беше инспектор от криминалната полиция, а той не й беше подчинен. Беше просто Брайънт — единствения човек, когото можеше да нарече свой приятел.

Той завъртя очи към тавана.

— Добре, извинявай.

— И престани да се тревожиш. Вече съм голяма.

Тя занесе своята чиния в кухнята и свари кана прясно кафе.

— И какво излиза, аз ти осигурявам красив, грижовен мъж и храна, която не поглеждаш. Напомни ми какво получавам в замяна от тази връзка?

— Зашеметяващата ми компания — отвърна безизразно тя.

Беше всичко друго, но не и скромна.

Брайънт се засмя.

— Хм… ще си спестя коментара, защото сега може и да си Ким, но в някакъв момент отново ще бъдеш началство.

Той приключи с храненето и занесе празната си чиния в кухнята.

— Всъщност имам нещо друго наум.

— Какво?

— Среща.

— С теб?

Той се изхили.

— Ще ти се.

Ким се засмя с глас.

— Какъв прекрасен звук. Трябва да го издаваш по-често.

Ким знаеше какво щеше да й каже.

— Отговорът е "не".

— Дори не знаеш за кого говоря.

— Знам и още как — отвърна тя, като подчерта всяка дума.

На излизане от управлението беше мернала Питър Грант.

Той все още работеше в прокуратурата, така че се случваше да се засекат, но откакто се разделиха, тя беше избягвала да говори с него.

Брайънт въздъхна.

— Хайде, Ким. Дай му шанс. Ужасно му липсваш. А той на теб — още повече.

Ким помисли малко и отговори честно:

— Не, никак даже.

— Той те обича.

Ким сви рамене.

— А и двамата бяхте по-различни, когато бяхте двойка. Не бих казал щастливи, но все пак поносими.

— Сега съм по-щастлива.

— Не ти вярвам.

Ким наля кафе и за двамата и те се върнаха в дневната.

— Ким, гледай сега — убеден съм, че съжалява, за каквото и да е виновен.

Ким се съмняваше в това, най-вече защото Пийт не беше виновен за нищо. Вината беше нейна. Винаги беше нейна.

— Брайънт, колко време бяхме заедно с Питър?

— Почти година.

— И колко пъти според теб е оставал да преспи тук?

— Доста.

— Така, а искаш ли да разбереш коя беше причината да се скараме окончателно последния път?

— Ако ти се разказва.

— Само и само за да ме оставиш на мира. Скъсах с него, защото една сутрин той си забрави четката за зъби.

— Шегуваш ли се?

Ким поклати глава и си спомни деня, в който той беше отишъл на работа, тя беше влязла в банята и беше видяла как четката му просто си стои до нейната. Не беше изпитвала такъв ужас при вида на нито едно местопрестъпление.

— Осъзнах, че ако не съм готова да споделя чашата, в която държа четката си за зъби, значи не съм готова да споделя почти нищо друго.

— Със сигурност можехте да поработите над проблема.

— За Бога, това не ти е "Среща с непознат", а ти не си Сила Блек[4]. На някои хора им е писано да срещнат любовта и да живеят щастливо до края на живота си. На други им е писано друго. Това е всичко.

— Просто ми се иска в живота ти да има човек, който да те прави щастлива.

— Мислиш ли, че това ще ме направи по-приятна като колега? — попита Ким и показа, че разговорът беше приключил.

Брайънт разбра какво имаше предвид тя.

— Мамка му, ако беше толкова лесно, аз щях да дойда да живея с теб.

— Ама заповядай, само гледай да не си забравяш четката, за зъби.

— Няма, направо ще донеса чашата, в която през нощта си държа ченето.

— Не, наистина, спри.

Брайънт изпи кафето си.

— Добре, стига толкова любовна игра. И двамата знаем защо съм тук. Ще ми покажеш или не?

— Ами…

— Хайде, престани да ме дразниш.

Тя скочи на крака и се отправи към гаража. Брайънт я следваше по петите. Ким взе своето съкровище от работния плот и се обърна с лице към него. После внимателно махна памучната калъфка, която го предпазваше от външната температура.

Брайънт погледна с възхищение мотоциклетния резервоар за гориво.

— Оригинален?

— О, да.

— Каква красота. Къде го намери?

— В Ebay.

— Може ли?

Ким му го подаде. Беше се ровила шест седмици в интернет, за да намери модела от 1951-ва. Много по-лесно се намираха части за моделите от 1953-та и нагоре. Но тя никога не беше търсила лесното.

Брайънт погали четирите гумени подложки, монтирани от всяка страна на резервоара, и поклати глава.

— Красота.

— Стига ти толкова, върни ми го.

Брайънт й го подаде и започна бавно да обикаля около мотора.

— Това не е ли същият модел, който Марлон Брандо кара във филма "Дивият"?

Ким подскочи, за да седне на работния плот. После поклати глава.

— Не, неговият е от хиляда деветстотин и петдесета.

— Би ли го подкарала някога?

Тя кимна. Карането на "Триумф"-а щеше да бъде за нея като терапия. Моторът "Нинджа" беше вълнуващ и я предизвикваше. Когато го караше, тя удовлетворяваше една своя дълбока нужда — но мотоциклетът "Триумф Тъндърбърд" беше въплъщение на красотата. Самото му присъствие я връщаше обратно към единствените три години, през които беше успяла да почувства някакво подобие на задоволство. Една кратка интерлюдия между основните действия.

Телефонният звън я изненада. Тя скочи от работния плот и отиде да вземе телефона си от кухнята.

Видя номера.

— О, не — прошепна тя.

Ким се изстреля от къщата и изтича на улицата. Отговори едва когато стигна две къщи по-надолу. Нямаше да допусне домът й да бъде осквернен с този разговор.

— Ким Стоун.

— Ъъъ, госпожице Стоун, обаждам се по повод на един инцидент, свързан с вашата майка. Тя…

— А вие сте?

— О, извинявам се. Казвам се Лора Уилсън, отговорник нощна смяна в дома за специализирани грижи в Грантли. Страхувам се, че тя имаше пристъп.

Ким учудено поклати глава, преди да попита:

— Защо ми се обаждате?

Последва кратко мълчание.

— Ами… защото сте отбелязана като телефон за връзка при спешност.

— Така ли пише в досието й?

— Да.

— Мъртва ли е?

— Бога ми, не. Но не й хареса…

— Значи трябваше да прочетете досието по-внимателно, госпожице Уилсън, и тогава щяхте да видите, че има само една ситуация, за която би било необходимо да ме уведомите, а вие самата току-що потвърдихте, че случаят не е такъв.

— Съжалявам. Нямах представа. Моля, приемете извиненията ми, задето ви обезпокоих.

Ким долови потръпването в гласа на жената и веднага се почувства виновна от реакцията си.

— Добре, какво е направила този път?

— По-рано днес през деня си е внушила, че една от младшите сестри е била изпратена, за да я отрови. За жена, която вече наближава шестдесет години, тя е доста пъргава, и когато се нахвърлила върху сестрата, я е повалила на земята.

— Добре ли е?

— Добре е, да. Леко променихме дозата на лекарствата й, така че…

— Имам предвид сестрата.

— Поуплашила се е, но сега е добре. Тези неща вървят ръка за ръка с професията.

Да, просто един обикновен ден от съвместния живот с параноиден шизофреник. Ким нямаше търпение да приключи телефонния разговор.

— Има ли нещо друго?

— Не, това е всичко.

— Мерси за обаждането, но ще ви бъда благодарна, ако се запознаете по-подробно с оставените от мен инструкции, отбелязани в досието й.

— Разбира се, госпожице Стоун, извинявам се още веднъж за допуснатата грешка.

Ким затвори и се облегна на уличната лампа, като изтри от ума си всяка мисъл, свързана с майка й.

Мислеше за тази жена единствено когато тя самата намереше за добре. Това се случваше веднъж месечно, когато и където тя прецeнеше — изцяло под неин контрол.

Ким остави на улицата всички мисли за майка си и затвори плътно вратата след себе си. Нямаше да допусне сигурността, която усещаше в дома си, да бъде нарушена от собствената й майка.

Тя извади чисти чаши от кухненския шкаф и наля още кафе за себе си и Брайънт. Той не каза нищо, когато тя се върна в гаража, сякаш нямаше нищо необичайно в това Ким да избяга от собствената си къща, за да отговори на телефонно обаждане.

Ким седна отново на мястото си върху работния плот и постави горивния резервоар в скута си. Взе една телена четка, която по форма и размер приличаше на четка за зъби, и внимателно започна да търка едно ръждиво петно от дясната му страна. Кафяви парченца се посипаха върху джинсите й.

— Със сигурност има и по-бърз начин, по който да правиш това?

— О, Брайънт, само един мъж би се вълнувал от бързината.

Приятна тишина запълни пространството между тях, докато тя работеше.

— Да знаеш, че няма да те отстрани от случая — каза тихо Брайънт.

Ким поклати глава. Не беше толкова сигурна.

— Не знам, Брайънт. Уди е прав, че не може да ми се има доверие. Знае, че каквото и да обещая, понякога просто не мога да се сдържа.

— Точно затова няма да те отстрани.

Тя вдигна поглед към него.

— Той знае как работиш — и въпреки това все си на работа. Не си уволнена дисциплинарно… което е повече от абсурдно, ако питаш мен. Той е наясно, че постигаш резултати. И няма да се спреш пред нищо, докато не разкриеш случая — особено този случай.

Ким не каза нищо. Приемаше това разследване лично и не беше сигурна, че този факт няма да обезпокои Уди.

— Има и още една причина, поради която няма да те отстрани от случая.

— Каква е тя?

— Защото само глупак би го направил — а и двамата знаем, че Уди не е глупак.

Ким въздъхна тежко и остави резервоара настрани. Искрено се надяваше нейният приятел и колега да е прав.

ГЛАВА 23

Никола Адамсън превъртя новинарския репортаж обратно до началото и го изгледа отново.

Висок, едър, чернокож мъж на име Удуърд потвърди, че в района на стария дом за сираци в Крестуд е намерен труп. След краткото му изявление на екрана се появи изглед отвисоко на мястото, което тя някога беше наричала свой дом.

Никола почувства мигновено облекчение. Най-сетне щяха да разкрият тайните на това забравено от Бога място.

Веднага след това я обзе страх. Как щеше да реагира Бет на тази новина? Никола знаеше, че сестра й няма да се отпусне и да говори с нея. Като деца бяха толкова близки помежду си; нямаха си никого, имаха се само една друга. Бяха споделяли всичко. Никола не можеше да си спомни кога точно се беше променило това.

След Крестуд се бяха отчуждили. Преди четири години, когато Никола се разболя от инфекциозна мононуклеоза и остана на легло, Бет се беше върнала при нея, но веднага щом я изписаха от отделението за интензивно лечение, Бет беше изчезнала отново.

Беше се върнала отново преди седмица и въпреки че в съвместното им съжителство имаше някои дреболии, които дразнеха Никола, на нея й харесваше нейната сестра да бъде наблизо. Но един вътрешен глас я караше да се пита колко ли ще продължи това този път.

Когато Бет я нямаше, Никола винаги усещаше някаква празнота. И въпреки това, щом тя се върнеше в живота й, Никола беше неспокойна; постоянно се притесняваше как ще реагира Бет на всичко, което правеше тя самата.

Сестра й беше някак различна. У нея имаше някакво отчуждение; някаква студенина, която личеше в безмилостното й поведение към хората, някаква нетърпимост към света. Никола усещаше, че у сестра й не беше останала и капчица радост.

Тя провери как се развиват нещата във фурната. Беше решила да сготви любимото ястие на Бет — хрупкави пилешки хапки и картофени гофрети, полети с кетчуп. Никола се усмихна. Колко странно, че така и не го беше надраснала.

Въпреки различията им, Никола искаше да заздрави връзката си с Бет. Искаше да разбере причината за отчуждението им.

Надяваше се да седнат по пижами една до друга и да гледат някой филм, и докато се хранят, любимата храна от детството им да съживи спомените на Бет.

Не беше лесно да живеят заедно, но Никола беше готова да понесе дребните раздразнения, ако на тази цена сестра й отново можеше да стане част от нейния живот.

И щеше да направи всичко по силите си, за да я накара да остане.

ГЛАВА 24

Ким влезе в офиса след четиридесетминутен разговор с Уди. Три чифта очи я гледаха в очакване.

— Продължавам да водя разследването.

В стаята се разнесе единодушна въздишка на облекчение.

Ким продължи:

— Съдебният експерт е потвърдил, че костите са човешки и скорошни, така че районът е обявен за местопрестъпление. Сърис все още е там и ще оглави археологическия екип, а от Дънди скоро трябва да кацне и съдебен антрополог.

В университета в Дънди се помещаваше Центърът за анатомия и човешка идентификация, който от години предлагаше курсове за придобиване на степен в областта на съдебната антропология. В страната и от чужбина често се допитваха до експертното мнение на неговите служители, когато ставаше въпрос за случай с голяма обществена значимост.

Връзките бяха осигурени от Уди, който искаше да се увери, че всеки експерт, който евентуално ще трябва да се яви като свидетел в съда, ще бъде безупречно квалифициран за тази цел.

— Докъде стигнахме със служителите от дома в Крестуд?!

Досън вдигна един лист хартия.

— След като отсях служителите с краткосрочен договор и онези по временно назначаване, останаха четирима души които са работели там по време на пожара. Както знаем, Тереза Уайът е била заместник-директор, а Том Къртис е бил главният готвач.

— Директор на дома е бил човек на име Ричард Крофт. В продължение на много години домакинката е била жена на име Мери Андрюс, а освен нея е имало двама дежурни нощна смяна, които са изпълнявали задълженията на нейни помощници и общи работници. Засега успях да открия Мери Андрюс, която работи в дом за стари хора в Тимбъртрий.

— Ричард Крофт — прекъсна го Ким. — Това не беше ли депутатът от консервативната партия от избирателен район Бромсгроув?

Можеше да се закълне, че беше прочела някъде как наскоро е участвал в някакво благотворително състезание по колоездене.

— Името определено е същото, но все още не съм намерил връзка между него…

— Дай го на Стейси — заповяда му Ким.

Лицето на Досън се скова, когато чу това нареждане.

— Стейси, докъде стигна с имената на децата?

— Засега имам седем, като повечето ги намерих във "Фейсбук".

Ким отново обърна очи към тавана.

Стейси сви рамене:

— Няма почти никакви архиви за дома в Крестуд, а хората, склонни да говорят за това място, са още по-малко. Доколкото разбрах, по-малките деца вече са били настанени в различни приемни семейства или в други домове за сираци в района. Шест или седем деца са били върнати обратно на роднините им, в резултат на което към момента на пожара в дома са живеели около десет деца.

— Това ми звучи кошмарно трудно за проследяване.

Стейси се усмихна широко:

— За простосмъртните — сигурно.

Ким се усмихна. Стейси обичаше предизвикателствата и това беше добре.

— Добре, Брайънт, върви да запалиш колата.

Брайънт грабна сакото си и излезе от офиса. Ким влезе в "Буркана" и седна, за да събуе мотоциклетните си ботуши. Докато го правеше, дочу какво си говорят отвън.

— Пробва ли с цветя? — попита Стейси.

— Тъй вярно — отговори Досън.

— Шоколадови бонбони?

— Тъй вярно.

— Бижу?

Не последва отговор.

— Ти сериозно ли? Не си пробвал с бижу? Ох, Кев — нищо не действа по-добре от една скъпа, лъскава огърлица, когато трябва да кажеш "Съжалявам, че се държах като абсолютен задник без капчица морал".

— Я си гледай работата, Стейси. Какво разбираш пък ти?

— Разбирам, свалячо, защото съм истинска жена — пропя в отговор Стейси.

Ким се усмихна, докато завързваше дясната си връзка.

— Да бе, само дето романтичните ти преживявания в света на гоблините не се броят. Имам нужда от съветите на жена, която се среща с мъже. В смисъл, истински.

Разговорът приключи, когато Ким влезе обратно в офиса.

— Стейси, поеми служителите от персонала на дома и предишните обитатели.

Досън я погледна объркано.

— Облечи се, идваш с мен — нареди му тя.

Той взе сакото от облегалката на стола си.

— На твое място щях да си взема и палтото. Ще останеш на местопрестъплението заедно с експертите.

Лицето му светна.

— Вярно ли, началство?

Тя кимна.

— Искам да знам всичко в момента, в който се случва. Задачата ти е да бъдеш максимално досаден. Не спирай да задаваш въпроси, върви след хората, слушай ги какво си говорят и в мига, в който разбереш нещо ново, се обади да ми кажеш.

— Разбрано, началство — каза той нетърпеливо.

Досън я последва до колата, която ги чакаше долу. Тя зае предната седалка, а той седна отзад.

— Закопчайте си коланите, дечица — каза Брайънт и изкара колата от паркинга.

Ким хвърли един поглед в огледалото за обратно виждане към нетърпеливото, развълнувано лице на Досън, обърна се напред и погледна през прозореца.

Дори човек като нея, напълно лишен от умения за общуване, по законите на статистиката от време на време успяваше да направи нещо както трябва.

ГЛАВА 25

Мястото на разкопките, от което си беше тръгнала предния ден, вече приличаше на малък, опасан със стени град. Всички краища на района бяха оградени със закачени една за друга метални прегради. В горния и долния му край имаше по един вход, пред който стояха на пост по двама полицаи. Останалите обикаляха около оградата, на такова разстояние един от друг, че да не се изпускат от поглед. По стандартите на Ким районът беше отцепен безупречно и тя беше доволна. В горния край на периметъра беше обособена зона за журналисти, но тя видя, че представителите на медиите вече бяха започнали да се разпръсват по цялото протежение на оградата. Бяха издигнати две бели тенти; една около изкопа и още една, където хората от техническия екип да съхраняват оборудването си.

Ким се отправи към първата тента, но се оказа неподготвена за гледката на скелета в изкопа — както и за чувството, което я обзе след това. Беше ходила на много местопрестъпления; беше виждала тела във всички възможни фази на разлагане, но това пред нея бяха просто кости. Когато по тях имаше някаква тъкан, сякаш можеха да върнат човека на семейството му, все едно имаше някого, когото да погребат и да оплакват. Но костите бяха анонимни и безлични; като основите на сграда без архитектурните особености на самото здание, които да го отличат от всички останали. Ким осъзна, че тази мисъл изобщо не й допадаше.

Беше шокирана и от размерите на скелета, който заемаше много малко място.

— Няма ли дрехи? — каза Ким, когато специалистката по съдебна археология застана до нея.

— Добро утро, инспектор Стоун — отвърна Сърис.

Да, тя винаги пропускаше тази част.

— За да отговоря на въпроса, състоянието на останките не означава, че не е имало дрехи. Означава единствено, че в момента няма такива. Различните материи се разлагат за различен период. Зависи колко време са били под земята. Памукът може да изчезне за десетина години, докато вълната може да остане непокътната десетилетия наред.

Сърис се обърна към нея.

— Не бях съвсем сигурна, че ще се върнеш.

И двете отстъпиха назад, когато служителите от техническия екип започнаха да правят снимки от всички страни. По дължината на костите беше поставена жълта маркировка.

— Вчера не успяхме да си побъбрим — каза Ким.

Сърис прибра един кичур коса, който беше паднал пред лицето й.

— Не предполагах, че си падаш по бъбренето, но нямам нищо против… На двадесет и девет години съм, необвързана и нямам деца. Любимият ми цвят е жълтият. Умирам си за чипс с вкус на пилешко и когато не се занимавам с плетки, служа доброволно в резерва на въоръжените сили.

Сърис направи пауза, преди да добави:

— Добре де, излъгах за плетките.

— Това е чудесно, но не отговаря на въпроса ми.

— Тогава задай въпроса.

— Доколко си квалифицирана за тази позиция? — каза Ким, без да трепне.

Сърис се опита да прикрие усмивката си, но очите и светнаха.

— Преди осем години се дипломирах като археолог в Оксфордския университет. След това работих четири години по различни археологически проекти, предимно в Западна Африка, после се върнах и взех дипломата си по криминалистика, като през последните две години се опитвах да се наложа в една предимно мъжка професия. Звучи ли ти познато?

Ким се засмя с глас и протегна ръка към нея:

— Радвам се, че ще работим заедно.

— Благодаря. И така, след като костите вече са изровени, очаквам пристигането на антрополога, с когото ще обсъдим как да ги извадим. Трябва да се уверя, че няма да подкопаем или да надкопаем, докато работим.

Ким я погледна неразбиращо.

— Извинявам се — трябва да внимаваме да не изкопаем прекалено много или прекалено малко пръст, докато освобождаваме костите от земята.

Изражението на Ким не се промени.

Сърис се замисли за момент, преди да продължи с обяснението:

— Добре, представи си земята като тухлена стена. Всеки ред тухли е определен период от време. Ако изкопаем твърде много земя, рискуваме да навлезем в събития, които не се отнасят до нашия случай, и да се сдобием с грешна информация.

Ким кимна разбиращо.

— След като извадим костите, ще започнем да отсяваме почвата за веществени доказателства…

Зад тях се разнесе трети глас:

— А, инспектор Стоун, искам да ви запозная с един човек.

Ким разпозна гласа на Кийтс — любимият й патолог.

— Инспектор Ким Стоун, това е доктор Даниъл Бейт. Съдебният антрополог от Дънди, който по време на разследването ще работи както тук, така и в моята лаборатория.

Мъжът, който й подаде ръка, беше с пет сантиметра по-висок от Ким и с фигура на атлет. Имаше ясно изразена челюст и черна коса. Изумително зеленият цвят на очите му ярко контрастираше със смуглата кожа на лицето му.

Последва размяна на формалности между Сърис, Кийтс и новопристигналия. Ръкостискането му с Ким беше стегнато и енергично.

Доктор Бейт веднага започна да обикаля около изкопа и Ким се зае да го изучава. Не приличаше на учен. Фигурата му би подхождала повече на човек с професия, която изисква физически труд на открито. От друга страна, с джинси и яке беше естествено да създава такова впечатление.

— И така — каза Кийтс. — Тук са и тримата души, необходими за разкриването на този случай. Един, който да открие веществените доказателства, един, който да разгадае тяхното значение, и още един, който да сглоби цялата мозайка и да ни посочи убиеца.

Ким не му обърна внимание, а застана до доктор Бейт.

— Има ли нещо, което можете да ни кажете на пръв поглед?

Той потърка брадичката си.

— Да, със сигурност мога да потвърдя, че в изкопа има кости.

Ким въздъхна.

— Е, това го виждам и сама, доктор Бейт.

— Разбирам, че искате да получите информация веднага, но тъй като още дори не съм докоснал костите, не съм готов да изкажа някакво мнение, преди това да се случи.

— Роднина ли ти е? — обърна се тя към Кийтс.

Кийтс се засмя.

— Знаех си, че ще си допаднете.

Тя се обърна отново към доктора.

— И все пак, не може да нямате някакви предположения.

— Добре, мога да кажа, че това клето създание е било заровено тук най-малко преди пет години. Тялото на възрастен човек се разлага напълно за период от десет до дванадесет години; тялото на юноша се разлага двойно по-бързо.

— Първият стадий на разлагане се нарича автолиза, по време на който се разпадат телесните тъкани под влиянието на ензими, отделяни от самото тяло. Вторият стадий се нарича гниене, по време на който под влияние на микроорганизмите в почвата се разлагат и меките тъкани. Впоследствие всички тъкани се превръщат в течности и газове.

— Често ли ви канят на гости, докторе? — попита Ким.

Той се засмя:

— Извинете ме, инспектор Стоун. Наскоро се върнах от центъра за съдебна антропология в Ноксвил, щата Тенеси, където телата са изложени на различни разлагащи фактори, за да се изясни…

— Полова принадлежност?

— Ще трябва да ме заведете на вечеря, преди да стигнем до половите въпроси, инспекторе.

— Изобщо не ми е смешно. Някакви предположения?

Той поклати глава. Тя завъртя очи към небето.

— Нека позная. Все още не сте имали възможност да огледате тялото в лабораторията.

— Опасявам се, че и това няма да е от особена полза. Промените в костната система, свързани с половата принадлежност, при юношите все още не са настъпили. Ако жертвата е на шестнадесет до осемнадесет години, бихме могли да разпознаем пола според измененията в структурата на пелвиса, но всеки по-млад индивид би бил предизвикателство за повечето учени, ако разполагат само с кости.

— Това означава ли, че има и други начини?

— Има методи, с които може да се извлече ДНК от зъб, така че да се получи информация за хромозомите X и Y, но те са скъпи и отнемат много време. Много по-лесно е да се определи възрастта на един юноша, отколкото пола. Разполагаме с подробни таблици за развитието на костната и зъбната система, както и за степента на свързване на черепните плочи. До края на деня ще имате приблизителната възраст.

— А ако трябва да отгатнете? — настоя тя.

Бейт се обърна към нея и я погледна. Погледът му беше напрегнат и предизвикателен.

— Представете си вие да трябваше да отгатнете датата, часа и мястото, на които ще арестувате убиеца.

Ким остана невъзмутима.

— Професор Плъм, в библиотеката, на осемнадесети този месец, четвъртък, в единадесет часа. Въпреки че не попитахте, в ръката си ще държи свещник.

— Аз съм учен, така че не мога да гадая по този начин.

— Но със сигурност бихте могли да си направите извод от…

— Кийтс — провикна се той над главата й. — Моля те, избави ме от този разпит, преди да си призная, че съм отвлякъл детето на семейство Линдбърг[5].

Плътният му шотландски акцент се стори на Ким някак в разрез с типичната за региона реч, която се чуваше наоколо. Ако затвореше очи, можеше почти да си представи, че слуша гласа на Шон Конъри. Почти.

— Знаех си, че ще си допаднете — обади се самодоволно Кийтс. — Даниъл, кутиите току-що пристигнаха.

Ким се отдръпна към края на изкопа, когато пристигнаха още няколко специалисти с прозрачни кутии в ръце. Вече не можеше по никакъв начин да различи членовете на различните екипи и беше особено доволна, че Досън щеше да остане на местопрестъплението вместо нея. Ако трябваше да се разправя още малко с непреклонния доктор, нямаше да е чудно, ако самата извършеше някое убийство.

— Нов приятел ли си намери? — попита Брайънт.

— И още как — страшно забавен тип, да знаеш.

— Както повечето учени?

— О, да — и му го казах.

— Не се съмнявам. Вероятно веднага си му станала любимка.

— Не мога да кажа със сигурност.

Брайънт се захили.

— Не се чувстваш уверена да разчиташ емоционалните реакции на хората, така ли, началство?

— Брайънт, защо не си…

— Не, не, не! — извика доктор Бейт и влезе в изкопа.

Гласът му беше висок и настоятелен. Всички спряха да вършат това, което бяха започнали.

Той коленичи на дъното на изкопа, точно до човека, който беше работил върху черепа. Сърис влезе в изкопа и приклекна до доктора.

Всички мълчаха, докато те двамата си говореха нещо с нисък глас. В един момент докторът се обърна и погледна право към нея.

— Инспекторе, все пак имам нещо за вас.

Ким се приближи със затаен дъх. Скочи в изкопа и застана до него.

— Слушам ви.

— Виждате ли ето тези кости тук?

Тя кимна.

— Гръбначният стълб води към врата, където се намират седемте шийни прешлени. Най-горният е С1, атлас, следващият е С2, аксис.

Пръстът му продължи надолу по дължината на врата, като проследи всички прешлени от третия до седмия. Ким видя ясно изразена пролука между номер три и четири. Дясната й ръка инстинктивно опипа задната част на собствения й врат. Недоумяваше как, по дяволите, беше успял да забележи това от ръба на изкопа.

— Кажете ми го направо, докторе.

— Мога да ви кажа без никакво съмнение, че горкото създание е било обезглавено.

ГЛАВА 26

Ким излезе от изкопа.

— Хайде, Брайънт. Време е да започваме.

Тя хвърли един поглед на непознатия пикап "Тойота" й по метода на изключването прецени, че това трябва да е колата на доктор Даниъл Бейт. Над калника му имаше лека вдлъбнатина и целият беше покрит с кал.

— За Бога, какво е това? — възкликна Ким и подскочи назад.

— Хм… Казват му "куче", началство.

Ким погледна по-внимателно към косматата муцуна, която се беше появила на задния прозорец на колата. После сбърчи вежди.

— Брайънт, само на мен ли ми се струва или…

— Не, началство, по всичко личи, че има само едно око.

— Стига сте ми плашили кучето — каза Даниъл Бейт и се приближи към тях. — Мога да ви уверя, че тя няма какво да ви каже.

Ким се обърна към своя колега.

— Виждаш ли, Брайънт, кучетата наистина приличат на стопаните си.

— Знаете ли, след събуждане по телефона в четири сутринта и след три часа и половина шофиране, за да стигна дотук, вие със сигурност не сте онова, от което имам нужда.

— Сляпа ли е? — попита го Ким, докато той отваряше вратата на автомобила.

Кучето изскочи навън и седна. Доктор Бейт закачи каишка за червения й нашийник и енергично разроши козината на главата й.

— Има безупречно зрение, що се отнася до дясното й око.

Ким отбеляза, че кучето е немска овчарка. Пристъпи напред и доближи ръка към носа на животното.

— Хапе ли?

— Само надменни детективи.

Ким завъртя очи към небето и погали кучето по главата. Козината му беше мека и топла.

Беше озадачена от това, което й беше казал доктор Бейт. За да пристигне от Дънди, който се намираше на 560 километра оттук, трябваше да е шофирал много повече от три часа и половина.

— Защо я водиш? — попита го тя.

— Бяхме си взели няколко дни почивка след последния случай, по който работих. Разглеждахме възможностите за скално катерене около Чедър, когато се обади шефът ми. Аз бях най-близо.

В гласа на Даниъл не се долавяше раздразнение — просто приемаше факта, че подобни обаждания вървяха ръка за ръка с работата му.

Ким неволно беше спряла да гали кучето по главата и сега усети как животното я побутваше подканващо с топлия си нос.

— Я виж ти, инспекторе — каза Даниъл Бейт и я погледна насмешливо. — Някой тук все пак те харесва.

Ким не успя да му отговори подобаващо, защото точно в този момент звънна мобилният й телефон.

Даниъл се обърна и тръгна заедно с кучето си към горния край на района, а тя прие обаждането.

— Какво има, Стейс?

— Къде си?

— Тъкмо тръгваме. Защо?

— Нагоре ли гледаш или надолу?

— Моля?

— Открих Уилям Пейн, единият от двамата нощни дежурни.

— Дай ми адреса.

— Погледни надолу към хълма. Би трябвало да виждаш: седем къщи, подредени в редица. Трябва ти онази точно в средата. Предният и задният двор са настлани с бетонни плочи.

Ким вече вървеше надолу по хълма.

— Откъде знаеш това, по дяволите?

— От сателитните снимки в "Гугъл", началство.

Ким поклати глава и прекъсна разговора.

— Къде каза, че отиваме?

— Да разпитаме първия си свидетел.

— Тук? — попита Брайънт, докато отваряше портата на оградата, която му стигаше до кръста.

Предният двор беше изцяло покрит с бетонни плочи, което му придаваше някак зловещ вид. Пътеката към къщата се отличаваше единствено по наклонената рампа, която се издигаше от останалия бетон и водеше право към входната врата.

След две почуквания на вратата се появи висок мъж с гъста, напълно бяла коса.

— Уилям Пейн?

Мъжът кимна.

Брайънт извади служебната си карта.

— Може ли да влезем?

Мъжът се намръщи и не помръдна от мястото си.

— Не разбирам. Вчера един полицай вече идва и записа подробно всичко.

Ким хвърли поглед на Брайънт, преди да продължи.

— Господин Пейн, тук сме във връзка с разследване, което се отнася до дома в Крестуд.

Ким не беше изпращала други полицейски служители на този адрес.

По лицето на мъжа едва сега се изписа разбиране.

— Да, естествено — каза той. — Моля, заповядайте.

Той направи крачка назад и Ким го прецени набързо. Бялата му коса създаваше впечатление за много по-възрастен мъж, отколкото лицето му. Сякаш в него успоредно бяха вървели два отделни процеса на остаряване. Лицето му беше на човек, не по-възрастен от четиридесет и няколко години.

— Моля ви, пазете тишина, дъщеря ми спи.

Гласът му беше нисък и приятен, без следа от местния диалект.

— Оттук — прошепна той.

Мъжът ги въведе в една голяма стая, която заемаше цялата дължина на къщата. В по-близката половина от нея беше всекидневната, а зад нея беше масата за хранене — точно пред стъклената врата, която водеше към малък заден двор. Между изрядно подредените една до друга бетонни плочи нямаше място за трева или храсти. Ким чу звук зад гърба си. Тихо, ритмично туптене.

Звукът явно идваше от машина за контролиране на дишането. Към машината беше свързано момиче, което според Ким беше на възраст около петнадесет-шестнадесет години. Инвалидната й количка представляваше възголямо съоръжение, от едната страна на което беше прикрепена банка за интравенозна инфузия.

Намотан около левия подлакътник на количката, висеше шнур с червен бутон за тревога, който веднага информираше службата за спешна медицинска помощ — обикновено оборудваха така хора със сериозни увреждания. Ким си даде сметка, че за момичето беше много по-удобно да натисне бутона, който се намираше на сантиметри от лявата й ръка, отколкото ако висеше на врата й.

Бархетната пижама, осеяна с картинки на Бети Буп, не успяваше да прикрие атрофиралото й тяло.

— Дъщеря ми, Луси — каза Уилям Пейн.

Той се наведе към нея и нежно прибра един рус кичур коса зад ухото на момичето.

— Седнете, моля — продължи той и ги заведе до малката маса.

В стаята тихо се носеше гласът на Джеръми Кайл, който водеше забавното си предаване по телевизията.

— Мога ли да ви предложа чаша кафе?

И двамата кимнаха. Уилям Пейн отиде до миниатюрния кухненски бокс в единия край на всекидневната. Поднесе им кафето в порцеланови чаши, на метални подложки. Кафето ухаеше превъзходно и Ким веднага отпи една глътка.

— Чиста колумбийска арабика?

Той се усмихна.

— Единственият ми порок. Не пия и не пуша. Не си падам по леки коли и не гоня леки жени. Просто обичам да пия хубаво кафе.

Тя кимна и отпи още една глътка. Брайънт лочеше своето кафе, като че ли беше купено с намаление от най-долния рафт в супермаркета.

— Господин Пейн, бихте ли ни казали…

Брайънт млъкна, защото Ким го подритна под масата. Този път щеше да води тя.

— Бихте ли ни казали какво й е на Луси?

Той се усмихна.

— Разбира се, толкова обичам да говоря за малкото си момиченце. Луси е на петнадесет години и по рождение страда от мускулна дистрофия.

Той се обърна към дъщеря си и повече не погледна обратно към тях. Това даде възможност на Ким да го наблюдава спокойно.

— Разбрахме, че нещо не е наред с нея, още когато беше съвсем малка. Проходи твърде късно — и така и не излезе от онази фаза, в която прохождащите деца не успяват да се задържат на краката си.

Ким се огледа.

— Майката на Луси тук ли е?

Уилям отново се обърна към нея. В погледа му се четеше искрена изненада.

— Простете. Често напълно забравям, че Луси някога е имала и майка. Толкова дълго сме само двамата.

— Разбирам — каза Ким и се наведе напред.

Той продължи почти шепнешком:

— Майката на Луси не беше лош човек, но имаше определени очаквания и в плановете й нямаше място за дете с увреждания. Не ме разбирайте погрешно. Сигурен съм, че всеки родител копнее детето му да бъде съвършено. Тази мечта рядко включва денонощни грижи за възрастен човек, който никога няма да може да се погрижи сам за себе си. Извинете ме за момент.

Той взе една салфетка и избърса струйката слюнка, която се стичаше по брадичката на дъщеря му.

— Съжалявам за тази гледка. Както и да е, в началото Алисън полагаше големи усилия и тогава наистина успяваше да намери сили да се фокусира върху няколкото нормални елемента в живота ни, но с напредването на болестта й ставаше все по-трудно. Когато ни напусна, вече не можеше дори да погледне Луси и не я беше докосвала с месеци. И двамата преценихме, че ще е най-добре да си тръгне. Това се случи преди тринадесет години и оттогава нито сме я виждали, нито сме я чували.

Въпреки че говореше спокойно, Ким долови болката в гласа му. Този човек беше проявил повече разбиране към майката на Луси, отколкото самата тя би могла да направи на негово място.

— Затова ли започнахте да давате нощни смени в дома в Крестуд?

Пейн кимна.

— Преди това бях ландшафтен архитект, но нямаше как да работя и едновременно с това да се грижа за Луси. Нощните смени в дома в Крестуд ми даваха възможност да се грижа за Луси през деня. Съседката често идваше да прекара нощта при нея.

— Нямаше ли втора госпожа Пейн? — попита Брайънт.

Уилям поклати глава.

— Не. Брачният обет, който съм дал, е до живот. Разводът може и да се приема от съда, но не и от Бог.

Ким прецени, че дори да беше искал, щеше да му е трудно да си намери нов човек, с когото да сподели живота си. Малко хора са готови да поемат грижите за чуждо дете с увреждания.

От ъгъла се чу гъргорещ звук и Уилям моментално се изправи. Отиде и застана пред дъщеря си.

— Добро утро, мила моя, добре ли спа? Жадна ли си?

Ким не забеляза каквото и да било движение, но въпреки това личеше, че между бащата и дъщерята протича някаква комуникация, защото Уилям придърпа една сонда за хранене и постави тръбичката между устните й. Показалецът на дясната ръка на Луси натисна един бутон върху подлакътника на количката. В устата й се изсипа предварително отмерено количество течност.

— Слуша ли ти се музика?

— Някоя аудио книга?

Той се усмихна.

— Искаш ли да се обърнеш на другата страна?

Ким най-сетне разбра. Комуникираха чрез примигвалия.

Докато Уилям обръщаше количката, Ким остана поразена от бледата, гладка кожа на момичето и открития й поглед.

Замисли се за жестоката ирония на съдбата да затвори един нормално функциониращ мозък в това напълно безполезно тяло. Едва ли имаше по-зла участ.

— Луси седи до прозореца, за да гледа навън. Раздвижването вчера я очарова.

Ким внимателно се опита да смени темата, за да се върнат към предишния си разговор:

— Господин Пейн, разказвахте ни за…?

— Да, разбира се. Работата в дома в Крестуд беше сравнително лесна. Трябваше само да се убедя, че всичко е заключено и момичетата не могат да излязат сами, както и че никой не може да влезе отвън, да следя детекторите за дим и да довършвам разни дребни задачи, останали от дневната смяна. Беше ми много удобно и бях разочарован, когато всичко приключи.

— Заради пожара?

Той кимна.

— От друга страна, така или иначе щяха да затворят дома, но все пак се надявах да поработя още няколко месеца.

— На работа ли бяхте въпросната нощ?

— Не, на смяна беше Артър, но чух алармата в мига, в който се включи. Както виждате, моята спалня е откъм улицата.

— Какво направихте?

— Проверих дали Луси е добре и изтичах отсреща. Артър вече беше извел почти всички момичета, но понеже беше започнал да се дави от дима, аз влязох вътре, за да направя една последна обиколка и да се уверя, че никой не е останал в сградата. Първи пристигнаха госпожица Уайът и Том Къртис, цареше суматоха. Всички проверяваха момичетата по списък, за да бъдат сигурни, че нито едно не е останало вътре. Санитарите отнасяха момичетата, които имаха леки порезни рани или бяха вдишали дим, но не даваха информация на никого. Опитах се да помогна, но сякаш само влошавах нещата. Тръгнах си, когато започнаха да пристигат другите служители от персонала.

— По кое време се случи това?

— Бих казал, някъде около един и половина.

— Установи ли се причината за пожара?

— Не знам. Не съм сигурен, че се опитаха да я установят. Нямаше сериозно ранени, а сградата така или иначе се рушеше.

— Знаете ли, че и Тереза Уайът, и Том Къртис са станали жертви на убийство?

Уилям се изправи и се приближи до дъщеря си.

— Миличка, май е време за малко музика, а?

Ким не забеляза момичето да му отговаря с очи, но Уилям постави слушалките в ушите й, а после пусна музиката.

— Дъщеря ми има отличен слух. Ако беше нормално петнадесетгодишно момиче, щяха да го помолят да излезе от стаята. Това е нашият еквивалент на същото действие.

На Ким й се прииска да си удари плесница. Без да се усети, се беше отнесла с Луси така, все едно момичето не беше там — само защото беше инвалид.

Нямаше да повтори тази грешка.

— Какво можете да ни кажете за жертвите? — продължи тя.

— Не много. Рядко се срещах с персонала от дневната смяна. Понякога домакинката Мери изчакваше, докато дойда, и ми разказваше клюките.

— Какви клюки?

— Главно за скандалите между госпожица Уайът и господин Крофт. Мери казваше, че се борят за надмощие.

— Можете ли да се сетите за човек, който би искал да стори зло на момичетата?

Лицето на Уилям видимо пребледня и той погледна през прозореца.

— Нали не мислите наистина, че заровеното тяло е на някое момиче от дома в Крестуд?

— Все още не сме изключили тази възможност.

— Съжалявам, но наистина не мисля, че мога да ви помогна с нещо.

Уилям внезапно се изправи. Изражението му се промени. Все така спокоен в изказа си, той явно беше решил, че е време да си вървят.

Брайънт настоя да продължи:

— Ами момичетата? Трудно ли се работеше с тях?

Уилям вече се отдалечаваше от тях, докато отговаряше:

— Не, по-скоро не. Имаше няколко бунтарки, но като цяло бяха добри деца.

— Какво имате предвид под бунтарки? — попита Брайънт.

— Обичайните неща.

Беше явно, че Уилям Пейн искаше да си тръгнат, и Ким започна да се досеща защо.

— Какви точно…

— Брайънт, приключихме — каза Ким и се изправи.

Уилям я погледна с благодарност.

— Ако мога само да ви задам…

— Казах, че приключихме — почти изръмжа тя.

Брайънт затвори бележника си и се изправи. Ким мина покрай Уилям, докато отиваше към вратата.

— Благодарим ви за отделеното време, господин Пейн. Няма да ви задържаме повече.

Ким спря до количката на Луси и леко докосна лявата ръка на момичето.

— Довиждане, Луси. Беше ми приятно да се запознаем.

Когато стигна до вратата, Ким се обърна:

— Господин Пейн, бих искала да ви помоля да ни отделите още само минутка. Първоначално решихте, че сме дошли по друга причина — каква е тя?

— Предната вечер имахме опит за влизане с взлом. Нищо не успяха да откраднат, но все пак съобщих в полицията.

Ким се усмихна с благодарност и той затвори вратата зад гърба им.

Щом излязоха пред портата, Брайънт се обърна към нея.

— Какво ти стана? Не видя ли как се промени, когато започнахме да разпитваме за момичетата? Нямаше търпение да ни разкара.

— Не е това, което си мислиш, Брайънт.

Ким пресече улицата и се обърна, за да огледа къщата. От всичките седем само тази имаше аларма, поставена на видно място на фасадата. Право към портата бяха насочени инфрачервена светлина и сензор за движение. Ким беше забелязала втори сензор, който покриваше задния двор, както и двуметровата ограда, покрита с шипове.

За обирджиите не беше обичайно нарочно да се изправят пред предизвикателството да проникнат във възможно най-добре защитената къща. А Ким не вярваше в съвпаденията.

Брайънт се намуси.

— Нямаш представа какво си мисля, защото не ми даде възможност да разбера. Той се притесни, началство.

Ким поклати глава и започна да се изкачва по хълма.

По средата на пътя се размина с Даниъл Бейт, който водеше кучето обратно към колата си.

— Ей, инспекторе, не можеш да се откъснеш от мен, а?

— Мога и още как, докторе — отвърна тя, без да забавя крачка.

— Началство, какво става, по дяволите? — настоя Брайънт, когато стигнаха при колата си. — Обикновено не избягваш предизвикателствата. Този тип беше адски притеснен, а ти просто си тръгна.

— Точно така направих.

— Още малко и щеше буквално да ни изрита.

— Така е, Брайънт, щеше.

Тя се обърна и го погледна над покрива на колата.

— Защото трябваше да смени мръсната пелена на петнадесетгодишната си дъщеря.

ГЛАВА 27

Домът за възрастни хора беше образец на симетрия. От всяка страна на фоайето имаше по една стъклена преграда. Вдясно от Ким имаше малък празен офис, а вляво от нея се намираше стая с няколко бюра и една жена, облечена с черна тениска. Охраната.

— С нещо да помогна? — каза жената.

Или поне така предположи Ким, защото събеседничката й стоеше зад стъклената преграда, която ги разделяше.

— Може ли да разговаряме с един ваш пациент?

Жената неразбиращо вдигна рамене. Ким посочи плъзгащите се врати, но жената поклати глава и произнесе само с устни: "Само по спешност".

Ким се почувства така, все едно бяха затворени в някаква камера за обеззаразяване. Тя посочи двойката врати от вътрешната страна.

Жената кимна и на свой ред посочи към една отворена книга, поставена вдясно от прозореца. После описа с ръка няколко заврънкулки във въздуха. Ким предположи, че това беше покана да се регистрират.

— Кажи ми пак колко сме напреднали в комуникациите — измърмори Ким към Брайънт.

Те вписаха имената си и зачакаха да ги пуснат.

Когато най-сетне влязоха, Ким веднага забеляза две ясно обособени групи.

Вляво бяха физически по-стабилните пациенти. Един-двама обикаляха наоколо с проходилки, няколко други седяха надвесени напред в своите кресла с високи облегалки и разговаряха помежду си. Откъм телевизора се чуваше гласът на Филип Скофийлд, който бърбореше нещо за управление на личните финанси. Някои от обитателите на дома се бяха обърнали и гледаха право към тях; все пак бяха непознати лица.

Отдясно не се чуваше почти нищо. Една медицинска сестра обикаляше и раздаваше лекарства от количката си. Никой не се обърна да погледне към тях.

Жената от охраната излезе от стъклената си клетка. Точно над лявата й гърда беше окачена табелка с името й: "Кат".

— С какво мога да ви помогна?

— Искаме да разговаряме с една от настанените тук, казва се Мери Андрюс.

Кат неволно вдигна ръка към лицето си.

— Нейни роднини ли сте?

— Детективи от полицията — отвърна Брайънт.

Той продължи да говори, но жестът на жената накара стомаха на Ким да се свие от неприятно предчувствие. Бяха закъснели.

— Съжалявам, но Мери Андрюс почина преди десет дни.

"Преди всичко това да започне", помисли си Ким. "Или точно когато е започнало."

— Благодарим ви — каза Брайънт. — Ще се свържем с патолога.

— С каква цел? — попита Кат.

— За да ни каже нещо повече за причината за смъртта й — обясни Брайънт, но Ким вече се беше обърнала.

Тя бутна вратата, но беше заключено.

— На Мери Андрюс не беше извършена аутопсия. Беше неизлечимо болна от рак на панкреаса, така че смъртта й не беше голяма изненада за никого. Нямаше причина да подлагаме семейството й на подобно преживяване, затова я изпратихме направо в "Хиктънс".

Ким нямаше нужда да пита къде са я изпратили. Всички знаеха погребалното бюро в Кредли Хийт. Служителите му погребваха местните жители от 1909 година насам.

— Мери Андрюс имаше ли посетители през въпросния ден?

— В дома имаме общо петдесет и шест пациенти. Извинете ме, но не мога да си спомня.

Ким долови неприязън в гласа й, но не му обърна внимание.

— Имате ли нещо против ние да проверим в книгата за посетители?

Кат се замисли за момент, после поклати глава. Натисна един зелен бутон, който отвори вратата, и Ким се върна обратно във фоайето.

Тя се зае да разлиства страниците, докато Брайънт придържаше вратата отворена с крака си.

— Сър, ако не оставите вратата да се затвори зад вас, ще се включи аларма.

Брайънт подви опашка и излезе обратно във фоайето.

— Какво ти става днес, нещо против старите хора ли имаш? — попита Ким, когато видя сериозното изражение на лицето на Брайънт.

— Не, просто е потискащо.

— Кое? — попита Ким и прелисти още няколко страници.

— Мисълта, че това е последната ти спирка. Когато живееш навън, по широкия свят, няма невъзможни неща, но заживееш ли веднъж в място като това, вече знаеш, че има само един начин, по който да го напуснеш.

— Хм… колко ведро. Намерих го — каза тя и забоде пръст в страницата. — В дванадесет и петнадесет, на десети. Посетителят, който е дошъл да види Мери Андрюс, е записал името си толкова нечетливо, че не се разбира нищо.

Брайънт посочи към горния десен ъгъл на фоайето.

Ким се обърна и почука на стъкления прозорец. Кат я погледна намръщено. Ким посочи вратата. Отново се чу бръмчене, когато жената я отвори отвътре.

— Трябва да видим записа от охранителната камера.

Кат изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да възрази, но после само въздъхна тежко.

— Оттук.

Двамата я последваха през главния офис до едно тясно помещение в дъното.

— Ето — каза тя и си тръгна.

Помещението трудно можеше да се нарече стая. Вътре имаше малко бюро, на което стоеше стар монитор и контролен пулт. Отстрани потракваше допотопен видеокасетофон:

— Сигурно щеше да е нахално от наша страна да се надяваме на нещо дигитално — измърмори Брайънт.

— Да, добрите стари видеокасети. Моля те, само не ми казвай, че не са надписани.

Ким седна на единствения наличен стол, докато Брайънт разглеждаше рафтовете с видеокасети.

— От този ден има само две. Една за дневната и една за нощната смяна. Касетите се сменят само два пъти на денонощие.

— Значи не записват през цялото време, а се включват на равни интервали, така ли?

— Опасявам се, че да — каза той и взе касетата.

Съдът приемаше като доказателства записите в реално време, тъй като в тях нищо не липсваше. При записите на интервали изображението се записваше веднъж на няколко секунди, от което картината изглеждаше насечена — като снимки, подредени една след друга.

Ким сложи касетата във видеокасетофона. Екранът оживя. Тя превъртя касетата до приблизителния момент от деня, от който се интересуваха.

После впери поглед в екрана.

— И ти ли виждаш същото, което виждам аз?

— Видеокасетата е толкова стара, че записът е неясен. Мамка му, нищо не се вижда.

Ким се облегна на стола си.

— Колко ли пъти са използвани тези касети?

— Така като гледам, стотици.

Видеокасетите от този тип, които се използваха в охранителни системи, трябваше да се сменят след дванадесетия пореден запис, за да се предотврати това, което се виждаше на екрана в момента.

Ким продължи да наблюдава фигурите, които влизаха и излизаха от фоайето.

— За Бога, това може да бъда и аз.

Брайънт я погледна сериозно.

— Ти ли си, началство?

Ким се протегна назад, за да отвори вратата.

— Кат! — извика тя. — Имаш ли минутка?

Кат се появи на прага.

— Наистина, няма нужда да…

— Вземаме тази касета с нас.

Кат вдигна рамене.

— Добре.

— Имаш ли приемно-предавателен протокол, който да подпишем?

— Какво да имам?

Ким подбели очи.

— Брайънт?

Той откъсна един лист от джобния си бележник и записа номера на касетата, имената им и полицейския участък.

Кат взе листа от бележника му, видимо учудена.

— Кат, нали си даваш сметка, че тази система за видеонаблюдение в общи линии е напълно безполезна?

Жената я погледна така, като че ли разговаряше с пълен глупак.

— Това е дом за стари хора — отвърна победоносно тя. — Не е като да гъмжи от престъпници.

Ким кимна в знак на съгласие, а Брайънт се зае да оглежда ноктите на ръцете си.

— Имаш право. От друга страна, ако използвахте по-качествени видеокасети, сега може би щяхме да успеем да идентифицираме човека, отговорен за две, а вероятно и три убийства, и със сигурност щяхме да имаме по-големи шансове да му попречим отново да убие някого.

Ким се усмихна мило на потресената жена.

— Иначе ти благодаря за отделеното време и оказаното съдействие.

Ким мина покрай жената и излезе от сградата.

— Знаеш ли, началство, винаги съм бил убеден, че си най-опасна, когато се усмихваш.

— Занеси касетата на Стейси. Може да познава някой магьосник, който да успее да ни помогне.

— Тъй вярно. А сега накъде, началство?

Ким взе ключовете от ръката му.

— Брайънт, приготви се за най-зловещото пътуване в живота си — каза тя и си придаде ужасяващо изражение. — От дома за стари хора отиваме право в погребалното бюро.

Брайънт сви рамене.

— Хубаво. Но след като ти ще караш, гледай само да не ми е и последното пътуване, става ли?

ГЛАВА 28

— Добре, началство, чувал съм за адвокати, които карат след линейките, за да зарибяват пострадалите, но да хвърчиш така след катафалка…?

Ким се залепи зад колата на пътя пред тях.

— Нали чу собственика на погребалното бюро? Потеглили са само преди два часа. Ако стигнем навреме, може да успеем да спрем службата и да назначим аутопсия.

— Роднините й ще бъдат очаровани.

— Стига си хленчил.

— Нали осъзнаваш, че отиваме в крематориума точно до местопрестъплението? Случайно да ти се струва, че се въртиш в кръг?

— И още как — каза тя и наду клаксона.

Колата пред тях като че ли се чудеше в каква посока да поеме след малкото кръгово кръстовище. Най-сетне зави вдясно и Ким форсира двигателя нагоре по Гарет Лейн, за да мине по моста над канала. Брайънт подскачаше в седалката си. Тя излезе от четвъртия изход на кръговото кръстовище, който водеше право към крематориума, и спря пред входа на сградата.

— Мамка му, няма нито коли, нито опечалени — отбеляза тя.

— Може би сме подранили. Може би опечалените все още са в дома на покойната.

Ким излезе от колата, без да казва нищо, и се отправи към сградата. Едно момиче седеше с наведена глава върху зида.

Ким продължи напред. Погребението, на което не бяха поканени, нямаше да ги чака.

На влизане я побиха тръпки. Дървени пейки опасваха от двете страни вътрешността на сградата. Пътеката по средата водеше към оградено със завеси пространство. Червените кадифени завеси бяха дръпнати и прибрани по местата си.

Вдясно се намираше издигнат амвон. Отзад, на дървена дъска, бяха изписани номерата на три химна.

Ким усети бездушието наоколо. Не си падаше особено по църквите, но те поне осигуряваха известен баланс. Там се провеждаха сватби и кръщенета — празненства, свързани с новото начало, които да компенсират болката от загубата на близки хора. Това място съществуваше единствено заради смъртта.

— Мога ли да ви помогна? — чу се един глас от нищото.

Двамата с Брайънт се спогледаха.

— Боже — прошепна Брайънт.

— Не точно — отвърна една фигура, като се появи иззад амвона.

Черното расо не подчертаваше по най-благоприятния начин едрите форми на мъжа, който го носеше. Лицето му не беше достатъчно закръглено, за да съответства на тялото му. Мъжът имаше гъста прошарена коса отстрани на слепоочията си, която значително оредяваше в горната част на главата му, като добре утъпкана пътека сред широко поле. Ким предположи, че все още нямаше петдесет години.

— Но мога ли да ви помогна с нещо в Негово отсъствие?

Гласът му беше нисък и равен, с благ тембър. Майката на Ким от приемно семейство номер четири имаше специален глас, с който говореше по телефона, коренно различен от гласа, с който говореше обикновено. Ким се зачуди дали пасторът има специален глас, с който води службите си.

— Търсим погребението на Мери Андрюс.

— Нейни роднини ли сте?

Брайънт извади служебната си карта.

— В такъв случай сте закъснели.

— По дяволите. Има ли как да спрем процедурата?

Пасторът погледна часовника си.

— Вътре е от един час, при температура от хиляда и сто градуса. Подозирам, че не е останало много.

— Мамка му… Простете, отче.

— Аз съм протестантски свещеник, скъпа моя, та обръщението не е много уместно, но все пак оценявам извинението ти.

— Благодарим за съдействието — каза Брайънт и побутна Ким към вратата.

— Мамка му, мамка му, мамка му — продължи да повтаря Ким на път за колата.

С периферното си зрение мерна момиченцето, което все още седеше само върху зида. Стигна до колата и погледна назад. Момиченцето очевидно трепереше от студ, но това не беше нейна грижа.

Тя отвори вратата на колата и се поколеба. Наистина не беше нейна грижа.

— Сега ще се върна — каза тя и затвори с трясък вратата.

Ким притича до момиченцето и застана до нея.

— Ей, добре ли си?

Момиченцето я погледна учудено. Опита да се усмихне вежливо, докато кимаше с глава. Зачервените й очи се открояваха като рани върху бледото лице.

На краката си имаше ниски лачени обувки с черно-бели панделки. Беше обута с плътни черни чорапогащи и носеше пола до коленете. Над сивата блуза беше надянала възголямо сиво двуредно сако, излязло от мода преди двадесет години. Ансамбълът беше скалъпен точно като за погребение, но не осигуряваше никаква защита срещу температурата, която не помръдваше по-нагоре от два градуса над нулата.

Ким сви рамене и се обърна. Беше попитала. На момиченцето му нямаше нищо друго, освен че беше тъжно. Можеше да си тръгне с чиста съвест. По дяволите, не беше нейна грижа.

— Някой близък ли? — попита тя и седна на зида.

Момиченцето кимна отново.

— Баба ми.

— Съжалявам — каза Ким. — Но няма никаква полза да продължаваш да седиш тук.

— Знам, но тя ми беше почти като майка.

— Но защо си още тук? — попита внимателно Ким.

Момиченцето погледна към комина на крематориума.

Към небето се издигаше и разнасяше гъст дим.

— Не искам да я оставям, преди да… Не искам да я оставям сама.

Гласът на момиченцето се разтрепери и по бузите й се стекоха сълзи. Ким преглътна и едва сега осъзна с кого разговаряше.

— Мери Андрюс ли беше твоята баба?

Момиченцето спря да плаче и кимна.

— Аз съм Пола… а ти откъде знаещ?

Ким прецени, че няма нужда да казва всичко на скърбящото дете.

— Аз съм детектив. Попаднахме на нейното име, докато разследвахме отсреща.

— О, да, тя работеше в дома в Крестуд. Беше домакинка двадесет години.

Момиченцето неочаквано се усмихна.

— Понякога ме водеше със себе си, когато трябваше да работи през почивните дни. Помагах й да оправя леглата или с прането. Не съм сигурна, че й помагах особено много. Всички момичета я обичаха, въпреки че тя не търпеше щуротии. Сякаш я уважаваха. Не й отговаряха и често я прегръщаха.

— Обзалагам се, че другите служители от персонала също са я обичали.

Пола сви рамене и после се усмихна.

— Чичо Били я обичаше.

Тя посочи с глава към подножието на хълма.

— Той живееше там долу.

На Ким й стана интересно.

— Ти откъде познаваш Били?

— Баба понякога гледаше дъщеря му, за да може той да отиде до магазина.

Момиченцето се усмихна и погледна нагоре към комина.

— Трябваше само да седи и да гледа Луси, но баба не беше такава. Винаги гледаше да свърши нещо, преди той да се върне, да изглади или да почисти с прахосмукачката. Аз пък си играех с Луси. Щом чичо Били се върнеше, тя не му казваше какво е направила. Не искаше благодарности, просто искаше да помогне.

— Баба ти явно е била необикновена жена — каза искрено Ким.

— След пожара повече не отидохме там, а баба каза, че са се преместили да живеят на друго място.

Пола се замисли за момент.

— Знаеш ли, баба много се промени след онзи пожар. Така и не стана истинска старица, ако разбираш какво имам предвид, но след пожара сякаш нещо в нея угасна.

Ким започна да се чуди защо Мери Андрюс беше излъгала, че Уилям Пейн се е преместил.

— Ти говори ли с нея за това? — внимателно я подкани Ким.

Даваше си сметка, че се възползва от желанието на момиченцето да поговори за баба си. Но хората обичаха да говорят за наскоро починалите си близки, защото това им помагаше да ги запазят живи в ума и сърцето си. Говоренето запазваше връзката, съхраняваше я. Ким се надяваше, че си помагат взаимно.

Пола кимна.

— Веднъж, но тя много ми се ядоса. Помня добре, защото баба никога не ми се беше ядосвала. Каза ми никога повече да не говоря за онова място и за онези хора. Така и направих.

Ким забеляза, че момиченцето трепери. Цялото й тяло се тресеше, но димът продължаваше да се издига от комина.

— Знаеш ли, някой веднъж ми каза едно нещо и аз го запомних — започна тя.

Ким ясно си спомняше случката. Беше на погребението на приемните родители номер четири, а тя беше на тринадесет години.

Невинното, гладко личице жадно се обърна към нея, отчаяно да получи малко утеха, точно както самата тя тогава, въпреки че не го беше показала пред никого.

— Казаха ми, че тялото е просто дреха, която изхвърляш, когато вече нямаш нужда от нея. Баба ти не е вътре, Пола. Дрехата, с която беше облечена, започна да й причинява болка, и сега тя вече е свободна.

Ким погледна към дима, който беше започнал да отслабва.

— Мисля, че дрехата вече си е отишла, както трябва да направиш и ти.

Момиченцето се изправи.

— Благодаря ти. Много ти благодаря.

Ким кимна и момиченцето се обърна. Думите можеха да заглушат тъгата за миг. Дълбоко егоистична по природа, тъгата беше само за живите. Беше мерило за силата на усещането за загуба, а в някои случаи, както при Ким — на чувството за вина.

Ким гледаше как Пола подтичва надолу по хълма. Беше се зачудила дали да не й каже, че Луси все още живее в онази къща, но баба й явно беше имала причина, за да я излъже, и Ким предпочете да уважи нейното решение.

Телефонът й звънна, като я върна в настоящето. Обаждаше се Досън.

— Началство, къде си?

— Толкова близо, че ти подушвам одеколона.

Този ден все повече заприличваше на слаб епизод от сериала "Зоната на здрача".

— Идеално, началство, защото ни трябваш тук веднага.

— Какво има? — попита тя.

Вече тичаше обратно към Брайънт.

— Магнитната машина се е побъркала. Май имаме още един труп.

ГЛАВА 29

Ким измина разстоянието пеша по-бързо от Брайънт, който пристигна с колата. По пътя мина покрай доктор Бейт и Кийтс, които товареха кутии в някакъв микробус.

Докторът се обърна към нея.

— Инспекторе, ако продължаваш така, май ще се наложи да подам молба за ограничителна заповед.

— А ако продължавам да ти тегля по някоя? — попита тя, без да спира.

— Прав беше — каза докторът на Кийтс.

Ким нямаше представа за какво е бил прав Кийтс и в този момент това слабо я интересуваше.

Насочи се към групичката, която се беше събрала на десетина метра западно от първата тента. Въпросното място се намираше точно зад тентата с техническото оборудване, която напълно блокираше видимостта на репортерите. Слава Богу.

— Какво става?

Сърис я дръпна малко настрани.

— Гарет проверяваше и останалата част от района, за всеки случай. Стигна дотук и магнитометърът отново засече аномалия.

— Боже Господи — каза Ким и прокара пръсти през косата си. — Може ли да е нещо друго?

Сърис сви рамене.

— Винаги има възможност да е нещо друго, но няма да разберем, преди да започнем да копаем. Междувременно искам да ти покажа още нещо.

Ким последва Сърис под тентата с оборудването. Там бяха разпънати сгъваеми маси, а върху тях бяха подредени малки пластмасови кутии. Имаше една-две празни, но повечето бяха пълни с различни количества пръст.

— Намерихме няколко малки парченца метал, които трябва да проуча по-подробно, но има нещо друго, което може да ти се стори интересно.

Сърис взе една от най-малките пластмасови кутии, в която имаше купчинка фина пръст и няколко топчета, които приличаха на шоколадови бонбони.

— Какво е това?

Сърис взе едно в ръка и го вдигна пред очите на Ким. Беше розова сфера, покрита с жълти точици.

Ким наведе глава настрани:

— Мънисто?

Сърис кимна.

— Колко са?

— Седем, до момента.

— Гривна?

Сърис сви рамене и се усмихна.

— Това е по твоята част. Разбира се, винаги може и да са част от съвършено различен контекст.

— Различен какво?

Сърис затвори очи за миг, преди да отговори.

— Помниш ли какво ти разказах за тухлите?

Да, Ким си спомняше нещо за някакви пластове.

— Искаш да кажеш, че е възможно мънистата да нямат нищо общо с трупа?

— Не е изключено.

— Кога ще са готови снимките?

— Всичко заснето днес ще бъде на бюрото ти още утре сутринта.

Ким кимна и излезе от тентата. Обозначеното от машината място беше оградено с жълта боя от спрей.

Тя се обърна към Сърис, която излезе и застана до нея.

— Защо още никой не копае?

— Часът е почти три. Имаме още половин час дневна светлина. Няма да е достатъчно.

— Шегуваш ли се? Просто ще я оставите да си стои долу?

Сърис я погледна изненадано.

— Първо, все още не знаем дали не е някое умряло куче — припомни тя думите на Ким от предния ден. — И второ, ако под пръстта наистина има труп, би било твърде необмислено да говорим за пол, преди да знаем нещо повече за първия…

— Какви сте такива вие, хората на науката? Да не би в университета да ви карат да преминете през някакъв курс по екстракция на свободомислието?

— Ако сега започнем да разравяме почвата, рискуваме да не успеем да приключим навреме и да изложим района на произвола на стихиите. Може да компрометираме важни веществени доказателства.

Ким поклати глава.

— Всички сте като някакви малки роботизирани клонинги, които разбират единствено от…

— Мога да те уверя, че не всички сме еднакви. Вчера пробвахме по твоя начин, но днес ще пробваме по моя.

Ким я погледна намръщено.

Сърис скръсти ръце пред гърдите си:

— Разбирам, че си нетърпелива. Даже видях точно колко, но това не означава, че бих рискувала насила да допусна някоя грешка. Освен това хората ми са излезли в четири сутринта, за да дойдат тук. Всички имат нужда от почивка.

Сърис понечи да се отдалечи, но се обърна.

— Обещавам, че нищо няма да й се случи през нощта.

— Благодаря ти… Сърис.

— Пак заповядай… Ким.

Тя се отправи към Брайънт и Досън и ги дръпна настрани.

— Вижте, момчета, ориентират се към приключване за днес. Ако утре открием още един труп, тук ще стане пълна лудница. Приберете се вкъщи и си починете, докато все още имате възможност. От утре започваме да работим денонощно, така че кажете на семействата си да забравят за всякакви графици и смени.

— Няма грижи, началство — ведро каза Досън.

Погледът му беше мрачен, а очите му бяха леко кървясали, но вече си беше научил урока.

— А ти, Брайънт?

— Винаги готов, началство.

— Добре, значи оперативка в седем. Някой да каже на Стейси.

Ким се отдалечи мълчаливо, но вътрешно кипеше. Чакането не й се удаваше.

ГЛАВА 30

Беше почти полунощ, когато Ким влезе в гаража. Тихата улица в семейния квартал беше потънала в кротка тишина. Тя включи своя айпод и избра ноктюрните на Шопен. Пиесите за пиано щяха нежно да я придружат по пътя до малките часове на нощта, когато тялото й щеше да се отпусне в готовност да се предаде на съня.

След като си тръгна от местопрестъплението, тя се беше върнала в участъка, но не беше успяла да свърши нищо заради мисълта, че в земята може да се крие още един заровен труп.

В крайна сметка се беше прибрала вкъщи и беше изчистила с прахосмукачка цялата къща. Беше измила пода на кухнята и беше изтъркала плотовете с половин бутилка обезмаслител. Беше пуснала две перални и изсушените дрехи вече бяха окачени в гардероба й, след като ги беше изгладила.

Напрежението все още бушуваше в нея, затова тя поправи една счупена етажерка в банята, размести мебелите в дневната и подреди килера над стълбището, където беше бойлерът на парното отопление.

"Може би просто имах нужда да се прочистя", помисли си тя, когато влезе в най-любимото си помещение в цялата къща.

Вляво, паркиран точно срещу вратата, стоеше нейният "Нинджа", готов за следващото им приключение.

За момент Ким си представи как се притиска към мотора, как гърдите и коремът й се долепят до резервоара, а бедрата й обгръщат кожената седалка, докато превежда мотора през поредица от стръмни завои и коленете й почти докосват земята. В моментите, когато съсредоточаваше цялата си енергия, за да координира ръцете и краката си, така че да овладее металния звяр, в съзнанието й не оставаше място за нищо друго.

Мотоциклетът й беше като буен кон, който трябва да бъде укротен. Всичко беше въпрос на контрол, с който да подчини бунтаря.

Веднъж Брайънт й беше казал, че според него тя обича да спори със съдбата. Според него съдбата й беше отредила красота, но въпреки това тя не полагаше усилия да подчертае външния си вид. Според него съдбата и беше отредила да не умее да готви, но въпреки това тя всяка седмица се пробваше с някое засукано ястие. Единствена тя знаеше, че се беше борила непрестанно с присъдата на съдбата да умре, преди да порасне. И беше спечелила.

Беше време, когато орисниците на съдбата я преследваха, за да я превърнат в онова, което й беше отредено да бъде — статистически факт. И сега, от време на време, тя отново ги подканваше и ги изкушаваше да се опитат да я хванат, както някога.

Реставрираше класическия мотоциклет "Триумф Тъндърбърд" с любов, в памет на двамата души, които се бяха опитали да й осигурят спокоен живот; които се бяха опитали да я обичат. Ремонтът му беше емоционално пътешествие, което пречистваше душата й.

Единствено на това място в цялата къща стресът и трудностите в работата спираха да напрягат мускулите й, така че можеше да се отпусне, спокойна и доволна. Тук не трябваше да бъде наблюдателен детектив, да разнищва всяка улика или да ръководи умело екипа си, за да постигне възможно най-добри резултати. Тук не трябваше да оправдава пред никого правото си да върши онова, което наистина обичаше или да се опитва да прикрие болезнената си непохватност в общуването с хората. Тук тя беше щастлива.

Скръсти крака и се зае внимателно да оглежда частите, които беше събирала през последните пет месеца. Сглобени заедно, оригиналните части от мотоциклет "Триумф", модел '93 година, щяха да образуват кожуха на разпределителния вал. Сега просто й оставаше да разбере как щеше да стане това.

По пътя към голямото предизвикателство да реставрира класически мотоциклет тя минаваше през всевъзможни малки препятствия. Кожухът на разпределителния вал беше сърцето на машината, затова тя направи онова, което правеше винаги, когато беше изправена пред мозайка вътре в мозайката, и се зае да разпределя частите в групички по сходност.

Двадесет минути по-късно шайбите, уплътненията, пружините, клапаните, тръбите и буталата бяха групирани. Тя разгъна чертежа, който трябваше да й помогне в това предизвикателство.

В общия случай, поредните стъпки от процеса изплуваха пред нея като триизмерна холограма. Успяваше да прозре откъде е най-логично да започне и продължаваше да надгражда оттам. Но днес инструкциите си останаха неразбираема плетеница от цифри, форми и стрелки.

След десет минути мръщене срещу листа, написаното все още й приличаше на йероглифите върху Розетския камък.

Мамка му, колкото и да се бореше, тя осъзнаваше, че този случай я разстройва.

Отпусна крака и се облегна на стената. Може би причината се криеше в това, че прекарваше толкова време близо до гроба на Майки. Въпреки че му носеше цветя всяка седмица, беше прогонила онези спомени още на шестгодишна възраст.

Никога нямаше да има удобен момент, в който да отвори черната кутия в себе си, подобна на бомба със закъснител. Всички психолози, с които се беше срещала, се бяха опитали да надникнат вътре, и никой от тях не беше успял. Тя се беше съпротивлявала срещу многобройните им увещания, че за да се излекува от нанесената травма, трябва първо за поговори за нея. Защото всички те грешаха.

В годините след смъртта на Майки многобройни професионалисти в областта на психическото здраве си бяха предавали Ким от ръка на ръка като мозайка, която не може да бъде разгадана. Когато си спомняше миналото, тя се питаше дали не беше имало някаква награда за онзи, който успее да разчупи близначката, оцеляла след най-тежкия случай на престъпна небрежност в историята на региона.

Но подозираше, че никога не е била обявена награда за онзи, който ще успее да я сглоби след това.

Мълчанието и враждебността бяха нейните най-добри приятели. Ким се превърна в трудно дете, точно както беше възнамерявала. Не искаше да я обсипват с нежност, любов и разбиране. Не искаше да се привързва към приемни родители, доведени братя и сестри или наети гледачи. Искаше да я оставят на мира.

До приемно семейство номер четири.

Кийт и Ерика Спенсър бяха двойка на средна възраст когато решиха да станат приемни родители. Ким беше тяхното първо дете — и както се оказа, последното.

И двамата бяха учители, съзнателно решили да нямат деца. Вместо това, прекарваха всеки свободен момент в пътешествия с мотоциклети. След смъртта на един свой приятел решиха, че е време да намалят непрестанните пътувания, но любовта им към моторите се запази.

Когато я настаниха при тях, десетгодишната Ким беше наточила бодлите си, готова за обичайната атака от безкрайни разпити и преднамерено съчувствие.

Първите три месеца прекара в стаята си, като поддържаше защитата си в постоянна бойна готовност в очакване на интервенцията. Когато това не се случи, Ким се улови как е започнала от време на време да се навърта на долния етаж — като диво животно, което проверява дали е безопасно да се покаже от бърлогата си след дълъг сън. Дори това да ги беше изненадало, никой от двамата не го показа.

По време на едно от своите разузнавания Ким се натъкна на Кийт, който реставрираше стар мотоциклет в гаража, и усети любопитство. Отначало седна възможно най-далече от него и започна да го наблюдава. Без да се обърне, Кийт се зае да й обяснява какво точно прави. Тя не каза нищо, но той все пак продължи.

Всеки ден се приближаваше малко по-близо, докато един ден се озова седнала със скръстени крака на пода до него. Беше ли Кийт в гаража, тя също беше там.

Постепенно Ким започна да задава въпроси за механичните особености на мотоциклета, любопитна да разбере как частите пасваха една в друга. Кийт първо й показваше чертежите, а после й демонстрираше как се сглобяват отделните части.

На Ерика често й се налагаше да ги изкарва насила оттам, за да опитат поредното гастрономическо чудо, което беше избрала да приготви от рецептите в безбройните готварски книги, които запълваха лавиците в кухнята. После мило завърташе очи към тавана, когато Ким продължаваше да задава въпроси за мотоциклета, докато се хранеха под звуците на някое от класическите произведения от музикалната колекция на Ерика.

Около осемнадесет месеца след като Ким беше заживяла при тях, Кийт се обърна към нея и каза: "Добре, много пъти си ме гледала как го правя. Мислиш ли, че ще можеш сама да завиеш гайката и шайбата към гърнето на ауспуха?"

Той й направи място и отиде да донесе напитки от кухнята. И с онова първо завъртане на гайката страстта се пробуди в нея.

Улисана в работата, тя продължи да сортира различните части, разпръснати по пода на гаража, и малко по-късно беше успяла да прикрепи още няколко от тях към мотоциклета.

Зад гърба й се разнесе тих смях, който я накара да се обърне. Двамата я наблюдаваха от прага на вратата. Ерика се беше просълзила.

Кийт се приближи и седна до нея.

— Мила моя, май си наследила сръчността си от мен — каза той и закачливо побутна Ким.

При тези думи гърлото й се сви от болка, защото си представи колко щастливи биха могли да бъдат двамата с Майки ако им беше отредена по-лека съдба — макар да знаеше че това е невъзможно.

Две седмици преди тринадесетия й рожден ден нейната приемна майка донесе в стаята й чаша горещ шоколад и внимателно я постави върху нощното й шкафче. Прди да излезе, Ерика се поколеба на прага на вратата. Стисна с ръка бравата, но не се обърна.

— Ким, нали знаеш колко много те обичаме?

Без да казва нищо, Ким впери поглед в гърба на Ерика.

— Бихме те обичали точно толкова, дори да беше наше биологично дете, и никога не бихме поискали да се промениш. Обичаме те точно такава, каквато си, чу ли?

Ким кимна, а очите й се напълниха със сълзи. Неусетно тези двама души на средна възраст бяха докоснали сърцето й — и тя за пръв път в живота си се чувстваше така, сякаш имаше някаква опора.

Два дни по-късно Кийт и Ерика загинаха във верижна катастрофа.

Впоследствие научи, че се бяха прибирали от среща с адвокат, на която бяха задвижили процедура по осиновяване.

Един час след катастрофата багажът на Ким вече беше опакован, а тя беше изпратена обратно в системата за социални грижи като непотърсен колет. Нямаше празненство, никой не я посрещна с фанфари. Сякаш не беше отсъствала през последните три години. Едно-две кимвания за поздрав и първото свободно легло беше нейно.

Ким избърса една сълза, която незабелязано се беше изтърколила по бузата й. Това беше проблемът със спомените. Всеки хубав спомен неизбежно водеше до друг, който носеше усещане за загуба и тъга. Точно затова тя не се връщаше често там.

Ароматът на сварено кафе я призова от кухнята. Тя се насили да се изправи от мястото си и отиде да си налее още една чаша.

Докато пълнеше чашата си, погледът й се зарея по многобройните готварски книги, които бяха подредени върху лавиците в кухнята.

И съвсем неочаквано, с двадесет и една години закъснение, думите сами излязоха от устата й:

— И аз ви обичах, Ерика.

ГЛАВА 31

Никола Адамсън отпи глътка ликьор "Съдърн къмфърт". По време на работа обикновено не близваше алкохол, но тази вечер не успяваше да се отърси от усещането за скованост. Ставите й сякаш се бяха вцепенили, а мускулите й бяха като пропити с цимент.

Обстановката в клуба беше наелектризирана. Група банкери бяха кацнали от Швейцария, пълни с въодушевление и пари. Музиката пулсираше и смехът беше заразен. Останалите момичета правеха компания на редовните посетители, искрено и широко усмихнати. Изглеждаше така, сякаш вечерта ще бъде приятна за всички. Всеобщото добро настроение подсказваше, че работата й ще върви без никакво усилие. Но не и днес.

Никола знаеше, че не може да се отърси от спомена за скандала със сестра си. Всичко беше започнало заради нещо толкова незначително, че дори не можеше да се сети какво точно беше то, но беше прераснало в грандиозен скандал, в който едва не си размениха удари.

Както обикновено, Бет беше искала да я накара да се почувства виновна заради онова, което Никола имаше, а тя нямаше. В крайна сметка Бет беше изхвърчала гневно от апартамента и не се беше върнала, когато Никола излезе за работа.

Въпреки че Бет беше възрастен човек, напълно способен да се грижи за себе си, Никола осъзнаваше, че тя е по-голямата сестра, закрилницата. Въпреки враждебността им една към друга, Никола не можеше да не се тревожи за нея.

— Ей, Ник, добре ли си?

Тя леко подскочи на мястото си.

— Добре съм, Лу.

Собственикът на клуба беше бивш състезател по борба, а официалната риза и костюмът, които носеше всяка вечер, не успяваха да прикрият този факт.

Заведението беше негово и той го беше започнал от нулата. Лу беше пожелал да създаде изискан клуб, в който клиентите да се наслаждават на красивите танцуващи момичета. Още от първия ден се беше придържал към три основни принципа, които и служителите, и клиентите му трябваше стриктно да спазват: никаква голота, никакво докосване, никакви грубости.

За служителите му важеше и още едно правило: никакви наркотици. Той сам съблюдаваше за спазването на първите три, а за четвъртото беше предвидил ежемесечен кръвен тест.

Принципите му съставляваха неговият бизнес план и неговото мото и той самият винаги ги спазваше. Никола никога не беше чувала някое момиче да е било притеснявано в присъствието на Лу.

— Момиче, май нещо не си на себе си тази вечер?

Тя понечи да го излъже, но шефът й я познаваше твърде добре.

— Малко съм разсеяна, Лу.

— Искаш ли да работиш зад бара?

Никола поклати глава, кимна и въздъхна. Честно казано, нямаше никаква представа какво иска.

Лу й направи знак да го последва през вратата зад бара. Когато стигнаха до коридора, където беше сравнително тихо, той спря.

Между тях се промъкна Мери Елън, бивш модел от Сан Диего. Лу изчака, докато колежката й се отдалечи достатъчно, така че да не ги чува.

— Да няма нещо общо със сестра ти?

Никола усети как долната й челюст увисна.

— Откъде знаеш за Бет?

Той погледна наляво и надясно по коридора.

— Виж, не мислех да ти казвам, но тя беше тук по-рано през деня.

Никола почувства как устата й пресъхва.

— Била е тук?

Лу кимна.

— Настоя да те освободя, така че да можеш да правиш нещо по-смислено с живота си.

— За Бога, не — прошепна Никола.

Усети как лицето й пламва. Никога през живота си не беше изпитвала такова унижение.

— А ти какво й каза?

— Казах й, че си голямо момиче, напълно способно да решава само за себе си.

— Благодаря ти, Лу. Съжалявам. Тя каза ли нещо друго?

— Да, нарече ме с няколко обидни прилагателни и ме обвини, че се възползвам от теб — отговори той и подбели очи.

— Нищо, което да не съм чувал и преди.

Никола се усмихна.

— А ти какво й каза?

— Благодарих й за обратната връзка и я попитах дали мога да й бъда полезен с нещо друго.

Никола се изсмя на глас. Беше приятно най-сетне да се освободи от напрежението, което се беше натрупало в нея.

Но въпреки чувството за хумор на Лу, тя се ужаси от факта, че Бет беше намесила семейните им проблеми в работата й.

— Виж, Лу. Тази вечер не ми идва отвътре и може би е най-добре да се прибера.

Той кимна разбиращо.

— Слушай, искам само да ти кажа колко съм доволен, че от вас двете ми се падна ти, понеже сестра ти е една кисела мацка.

— Знам — каза тихо Никола.

Мислеше си, че той дори не може да си представи колко е прав. Тя се отправи към съблекалнята в края на коридора.

— Освен това, Ник…

Тя се обърна.

— Внимавай. Стори ми се, че ти е бясна.

Никола въздъхна тежко и си помисли същото, което си беше помислила преди малко.

Лу наистина не можеше да си представи колко беше прав.

ГЛАВА 32

— Добре, Кев, ти си пръв — разпореди се Ким.

Вече им беше разказала какво бяха научили от местопрестъплението на предишния ден, както и за намереното клонче от златен кипарис, което свързваше двете престъпления.

Сърис беше удържала на думата си и малко след шест и половина сутринта снимките вече бяха на бюрото на Ким. На бялата дъска беше залепена една въздушна снимка на района.

Досън се изправи и внимателно очерта линията, която свързваше местоположението на първия гроб с края на картата.

— Това е жертва номер едно. Въпреки че не разполагаме с официално потвърждение, на база на намереното облекло и мъниста смятаме, че е по-вероятно тялото да е от женски пол и че е било заровено приблизително преди десет години. Към момента тялото е изнесено от местопрестъплението и се намира в лабораторията заедно с Кийтс и доктор Бейт. Единствената сигурна информация засега е фактът, че жертвата е била обезглавена.

— Отвратително — каза Стейси.

Докато говореше, Досън отбелязваше информацията на бялата дъска.

Ким се дразнеше, че все още я наричаха "жертва номер едно". Тези кости някога бяха образували човек. Беше имало мускули и кожа, вероятно някой белег по рождение. Беше имало лице, с изражения. Това не бяха просто кости. Момичето беше прекарало предостатъчно време от живота си в анонимност и Ким се ядосваше, че то все още нямаше име.

Ким ясно помнеше момента, в който тя самата беше осъзнала колко невидими са децата в системата. Веднъж, когато беше на осем години, тя беше отишла да си вземе чиста калъфка от килера за спално бельо. Погледът й попадна върху лист хартия, закачен на стената. Под него имаше още подобни листа, а на всеки от тях беше отпечатана скица на всяко едно от седемте спални помещения. Имаше рисунка и номер на всяко легло; легло едно, легло две, легло три и квадратче за отметка отдолу. Ким се беше зачудила защо на нейното място пишеше "легло 19", вместо името й.

Но бързо се досети, че нямаше смисъл да отбелязват имената на момичетата. Обитателите се сменяха, но не и местата на леглата.

Ким се беше покачила на една дървена табуретка, беше се опряла на дъската за гладене и беше написала имената на всички момичета до леглото, което заемаха.

Два дни по-късно тя хвърли един поглед в килера за спално бельо и видя нови, току-що отпечатани и празни листа: легло едно, легло две, легло три.

Така лесно беше изтрито нейното пространство, нейната идентичност, нейното единствено убежище. Това беше урок, който тя никога не забрави.

Ким насочи вниманието си обратно към Досън, който сочеше към дъската.

— Тук е открит вторият обект; приблизително на петнадесет метра от първия.

Той очерта нова линия до края на картата, но отбеляза мястото единствено със звездичка. Цялото тяло на Ким се възпротиви срещу думата "обект", но тя успя да се овладее. До момента все още нямаше труп, който да нарекат по друг начин.

— Благодаря, Кев. Днес археологическият екип ще извърши подробен оглед на целия район, за да се уверим, че няма други.

— Очакваш ли да има още трупове, началство?

Ким сви рамене. Нямаше никаква представа.

— Стейс, успя ли да погледнеш касетата?

Стейси завъртя очи към тавана.

— Да, само дето може и да е била използвана при снимките на "Бен Хур". Презаписвана е стотици пъти. Имам едно приятелче, което може и да успее да я поизчисти малко, но видеокасетата не е в списъка ни с одобрени…

— Нищо, изпрати му я. Така или иначе няма как да я използваме за доказателство в съда, защото вече не можем да докажем, че Мери Андрюс не е намерила смъртта си по естествен път, но може да изскочи нещо друго, което да ни свърши работа.

Стейси кимна и си записа.

— Нямам нищо ново по Тереза Уайът. Получих справката с телефонните й разговори, но не видях нищо съмнително. Съдебните следователи не са намерили нищо друго на местопрестъплението, освен няколко отпечатъци от обувки, утъпкани един върху друг.

Убиецът си беше направил труда да стъпва на същите места, за да усложни допълнително установяването на самоличността му. Сякаш пораженията от пожарникарите не бяха достатъчни.

— Едновременно хитър и нетърпелив — отбеляза Ким.

— Защо нетърпелив? — попита Брайънт.

— Тялото на Тереза Уайът беше намерено едва един час след смъртта й, заради пожара. Том Къртис най-вероятно щеше да умре, ако беше продължил да пие от уискито, но нашият човек е искал нещо повече.

— Искал е да знаем, че е ядосан — каза замислено Брайънт.

— Със сигурност има какво да каже.

— Хайде тогава да му попречим да го каже на още някого — обади се Стейси и изтрака нещо на клавиатурата на компютъра си. — Добре, в допълнение на информацията от Кевин мога да потвърдя, че Ричард Крофт от дома в Крестуд без съмнение е депутатът от консервативната партия, който представлява Бромсгроув.

— Мамка му — каза Ким.

Уди щеше да се побърка от кеф.

— Имам както негов адрес, така и на втория пазач от нощната смяна.

Принтерът оживя и Брайънт грабна листа от него.

— Успях да намеря и възможно най-пълния списък на момичетата от дома в Крестуд от един местен общопрактикуващ лекар, но честно казано, във "Фейсбук" има повече информация за това кой е бил там до самия край.

— Добре, Стейси, продължавай в същия дух. Това може да ни помогне да узнаем самоличността на първата жертва. Някой може да разпознае мънистата. За днес остава да се съсредоточим върху служителите. Засега нямаме основания да вярваме, че някой от бившите обитатели на дома може да е в опасност.

— Двамата с Брайънт разговаряхме с Уилям Пейн. Има дъщеря със сериозни физически увреждания. Обичал е работата си, но не е бил особено близък с колегите си. Наскоро в дома му е имало опит за влизане с взлом, който изглежда напълно нелогичен, като се имат предвид мерките за сигурност в къщата му. Кев, като отидеш на местопрестъплението, намини покрай тях, за да провериш как е.

Досън кимна.

Ким стана от мястото си.

— Значи всички знаем какво трябва да правим, нали така?

Тя влезе в "Буркана", за да вземе якето си.

— Хайде, Брайънт. Отиваме в лабораторията, за да видим дали доктор Спок има да ни каже нещо ново.

Брайънт излезе след нея.

— Недей така, началство, едва минава седем и тридесет. Дай на човека някакъв шанс.

— Той ще бъде там — отвърна тя, като стигна долния край на стълбището.

Ким си пое дълбоко дъх и отвори вратата на мястото до шофьора.

Кой знае какво щеше да им се случи днес, по дяволите.

ГЛАВА 33

Когато Ким влезе в залата за аутопсия, трябваше да примигне три пъти, за да свикне с осветлението. Изобилието от неръждаема стомана наоколо блестеше като десетина фотографски светкавици, лумнали наведнъж.

— От това място ме побиват тръпки.

Тя се обърна към Брайънт.

— Кога стана такова момиченце?

— Винаги съм бил, началство.

Залата беше модернизирана наскоро и сега представляваше голямо помещение с четири обособени зони, подобно на болнично отделение.

Всяка зона беше оборудвана със собствен умивалник, маса, стенни шкафове и поднос с инструменти. Много от тях изглеждаха безобидни, за разлика от ножиците и скалпелите, използвани по време на операциите, но други като костното длето, триона за кости и режещите клещи бяха като извадени от филм на Уес Крейвън.

За разлика от отделенията в основната част на болницата зоните в тази зала не бяха оградени с пердета. Тукашните "пациенти" нямаха склонност да скромничат излишно.

Намереният скелет беше разстлан по дължина и сега изглеждаше още по-злощастно, отколкото когато лежеше в земята. Тук костите бяха изложени на показ с цел да бъдат обстойно огледани, анализирани и проучени. Сякаш им предстоеше да изтърпят поредното унижение.

Дългата маса имаше висок ръб от всички страни и приличаше на възголяма тава за печене на пуйка. Ким беше обзета от непреодолимо желание да покрие костите с нещо.

При вида на висящата от тавана лампа, която беше свалена до нивото на раменете им, Ким се сети за онези, които ползваха стоматолозите.

Доктор Бейт измери дясната бедрена кост и нанесе данните в една папка.

— Някой е доста примерен.

— Рано пиле, рано пее, както се казва. Освен ако не си орнитолог — от научна гледна точка това изобщо не отговаря на истината.

Ким притисна ръце към гърдите си.

— Докторе, ти да не се опита да пуснеш някоя шега? Май да, нали?

Бялата му престилка беше отворена и отдолу се виждаха избелели джинси и памучна риза с дълъг ръкав на широки зелени и сини райета.

— С всички ли се държиш толкова саркастично?

Тя се замисли за две секунди,

— Старая се.

Той я погледна право в лицето.

— Как успяваш да си вършиш работата, след като си толкова груба, арогантна, враждебна…

— Е, по-полека, докторе. Имам и някои лоши черти. Кажи му, Брайънт.

— Така е…

— А сега, какво можеш да ни кажеш за жертвата? — прекъсна го Ким.

Докторът отчаяно поклати глава и се обърна на другата страна.

— Като за начало, костите винаги могат да ни кажат повече за начина, по който човекът е живял, отколкото за това как е умрял. Може да разберем колко дълго е живял, от какво е боледувал, да открием стари травми, да определим ръста, теглото, структурата на тялото му, както и евентуални деформации.

Възрастта при настъпване на смъртта неминуемо оказва влияние на процеса на разлагане. Колкото по-млад е човек, толкова по-бързо се разлага тялото му. Костите на децата са по-малки. Съдържат по-малко минерали.

От друга страна, тялото на човек с наднормено тегло би се разложило по-бързо, заради наличието на повече плът, с която да се хранят микроорганизмите и личинките.

— Прекрасно — каза Ким. — А сега ще ни кажеш ли нещо, което да ни е от полза?

Докторът отметна глава назад и избухна в смях.

— Ако не друго, поне си последователна.

Ким не отговори нищо и мълчаливо го изчака да си сложи очилата със семпла черна рамка.

— На левия крак имаме две фрактури на предноходилните кости. Травма, по-често срещана при футболистите, която обаче е била съвсем нова при настъпване на смъртта. Не е налице срастване между костите.

— Може ли да се получи при ритане на нещо? — попита Брайънт.

— Възможно е, но човек най-често рита с десния си крак; освен ако не е бил трениран да използва и двата си крака еднакво ефективно.

Той мина покрай масата и се приближи до главата.

— Вече ви показах фрактурата на шийния прешлен, от което следва, че в даден момент жертвата е била обезглавена. Извършено е било с особена жестокост, като фаталният удар не е бил първият.

Той взе една лупа.

— Ако погледнете С1 и С2, ще видите какво имам предвид.

Ким застана до него и се наведе напред. Върху костта на С1 имаше ясно изразена бразда.

— Виждаш ли?

Тя кимна и усети аромата на мента в дъха му.

— Ето, вземи — каза той, като й подаде лупата.

Доктор Бейт внимателно завъртя тялото, така че страничната част на костите на врата да застане отгоре.

— Погледни сега С2.

Той придържаше тялото, докато тя приближи лупата към най-горната част на врата, почти в основата на черепа. Там отново видя ясно изразена бразда.

Ким усети как започва да й се повдига и отстъпи крачка назад.

— Но нараняването, което ми показа вчера, не беше на страничната част на врата.

Докторът кимна и за един кратък миг двамата се спогледаха с разбиране.

— Не схващам — каза Брайънт и се наведе над масата, за да погледне по-отблизо.

— Била е жива — прошепна Ким. — Още се е движела, докато убиецът се е опитвал да я обезглави.

— Извратено копеле — изпъшка Брайънт и поклати глава.

— Възможно ли е травмата на крака да е в следствие от натиск с крак, в опит да я обездвижи?

Това би обяснило защо жертвата се е мятала на земята, без да може да се отскубне.

— Звучи логично.

— Внимавай да не кажеш нещо със сигурност, докторе.

— При положение че не разполагам с никакви меки тъкани, не бих могъл да потвърдя това със сигурност, инспекторе, но мога да заявя, че до момента не съм открил друга възможна причина за смъртта.

— Колко време е била заровена?

— Най-малко пет години, но по-вероятно повече, може би дори дванадесет.

Ким извъртя очи към тавана.

— Виж, ако можех, щях да ти кажа ден, месец и година, но процесът на разлагане може да се повлияе от много различни фактори; топлина, състав на почвата, възраст, заболявания, инфекции. И на мен ми се иска всяко тяло да пристигаше със снимка, пълен медицински картон, лична карта и извлечение за последните битови сметки, но за съжаление разполагаме само с това.

Ким не обърна внимание на тази реч, а невъзмутимо го попита:

— Добре, какво точно знаем със сигурност, докторе?

— Имам основания да предполагам, че тялото е на човек в пубертета, на не повече от петнадесет години.

— Имам основания да предполагам? Това да не е някакъв научен жаргон за "гадая"?

Той поклати глава.

— Не, бих защитил заключението си и в съда. А ако трябва да гадая, то бих казал, че тялото е от женски пол.

Ким беше объркана.

— Но вчера каза…

— Нямам научно обяснение.

— Заради мънистата ли?

Той поклати глава.

— Снощи Сърис донесе това.

Той вдигна една найлонова торбичка, в която имаше парче плат. Ким я погледна отблизо. Имаше някаква картинка,

— От чорап е. Вълната се разлага много по-бавно от другите материи.

— Не разбирам какво…

— Погледнато под микроскоп, на парчето се различават очертанията на розова пеперудка.

— Това ми стига — каза Ким, обърна се и излезе от лабораторията.

ГЛАВА 34

Стана ми противна от момента, в който я видях. В нея имаше нещо жалко, достойно за съжаление. Беше и грозна.

Всичко по нея беше с един размер по-малко. Пръстите на краката й бяха протъркали обувките отпред. Джинсовата й пола едва прикриваше бедрата й. Самото й тяло изглеждаше твърде дребно за крайниците, които стърчаха от него.

Не предполагах, че точно тя щеше да ми се опъне. Беше толкова невзрачна, че едва успях да запомня как се казва.

Не беше нито първата, нито последната, но когато сложих край на мъките й, почувствах истинско удовлетворение. Никой никога не беше обичал това момиче, нито пък някой щеше някога да я обича.

Майка й я беше родила на петнадесет години и както става с повечето жители на квартала "Холитрий", съдбата не се беше отнесла особено благосклонно към нея. Пет години по-късно, след раждането на още едно дете, майка им ги беше изоставила.

Шест години след това, когато баща й я захвърли в дома в Крестуд с една торба вещи от първа необходимост, стана ясно, че и двамата й родители ще се откажат от нея завинаги. Нямаше да има посещения през почивните дни, нито надежда отново да бъдат заедно.

Момичето стоеше на рецепцията, докато баща й се отказваше от нея; беше достатъчно голяма, за да разбере какво се случва.

Баща й си тръгна без прегръдка, без милувка или думи за сбогом, и едва в последния момент се обърна и впери поглед в нея. Продължително.

Дали за момент не й се стори, че има надежда баща й да съжали, да й даде някакво обяснение; да й каже нещо, което можеше да разбере? Дали се надяваше да получи обещание, че отново ще бъдат заедно, дори да знаеше, че това никога нямаше да се случи?

Той се върна и я дръпна настрани.

— Слушай, малката, само ще ти кажа да си налягаш парцалите, ако искаш от тебе да излезе човек, щото никой мъж няма да те вземе.

После си тръгна.

Влачеше се подир останалите момичета като сянка; винаги готова да се подмаже, отчаяно просеща любов или каквото можеше да си изпроси.

Без да познава истинска обич, при най-малкото внимание от тяхна страна, тя се вкопчваше отчаяно в тях и им засвидетелстваше вечна благодарност чрез всевъзможни подаръци, било то храна или джобни; всичко, което двете й дружки пожелаеха. Следваше ги по петите като вярно кученце и те й позволяваха да го прави.

Забавно е как най-невзрачното момиче, което се е раждало някога, успя да придобие някаква стойност. Всички се надяват да узнаят нещо с нейна помощ и аз изпитвам истинска радост, че това се случва благодарение на мен.

Една вечер тя ми каза:

— Знам нещо тайно за Трейси.

— Аз също — отвърнах.

Помолих я да се срещнем, когато другите заспят. Казах й, че това ще бъде нашата малка тайна, и че имам една изненада за нея. Зайчета при езерото. Работи безотказно.

В един и тридесет сутринта видях как се отваря задната врата. Лъч светлина прониза откъм гърба кльощавото й тяло, подобно на силует в анимационен филм.

Тя се доближи на пръсти към мен. Вътрешно се усмихнах.

Щеше да бъде твърде лесно. Отчаяният й копнеж за внимание ме отвращаваше.

— Искам да ти кажа нещо — прошепна тя.

— Кажи — подканих я аз, досущ като съучастник.

— Аз не мисля, че Трейси е избягала.

— Наистина ли? — казах аз с престорено учудване.

Нищо ново под слънцето. Момичето разправяше на кой където свари как не вярвала, че Трейси е избягала.

Глуповатата й физиономия беше изкривена от измъчена загриженост.

— Понеже тя не е от тия момичета, дето ще си зарежат айпода просто ей така. А аз го намерих на земята до леглото й.

Мамка му, не очаквах да каже точно това. Какъв пропуск от моя страна. Тъпата крава не си го беше сваляла от ушите. Несъмнено откраднат отнякъде, това беше най-ценната й вещ.

— А ти къде го сложи? — попитах аз.

— В шкафчето ми е, да не ми го гепят.

— Казвала ли си на някой друг?

Тя поклати глава.

— На никой не му пука. Сякаш никога не я е имало.

Разбира се — точно както се надявах. Само да не беше проклетият айпод.

— Ти си едно много умно момиче — казах и се усмихнах широко.

Мракът, който ни обгръщаше, не успя да скрие руменината по страните й.

Тя се усмихна — доволна, че е полезна, че може да ме зарадва, че от нея има някаква полза.

— А, и още нещо. Тя не може да я избягала, понеже…

— Ш-шт — казах аз и сложих пръст на устните си. Наведох се към нея като съучастник, като приятел. — Права си. Трейси не е избягала и аз знам къде е сега.

Подадох й ръка.

— Искаш ли да дойдеш да я видиш?

Тя хвана ръката ми и кимна.

Поведох я по тревата към най-отдалечения край; онова закътано местенце зад дърветата, възможно най-встрани от сградата. Тя вървеше до мен, от дясната ми страна.

Спъна се и падна по гръб в дупката. Пуснах ръката й.

За един кратък миг ме погледна неразбиращо, аз слязох в дупката и тя вдигна ръка насреща ми в опит да се защити.

Посегнах към ръба, за да взема лопатата, но тя я беше бутнала при падането.

Забавянето й даде време да се изправи, а аз я исках легнала на земята. Сграбчих я за косата и дръпнах главата й назад. Лицето й беше на сантиметри от моето.

Дишаше тежко и уплашено. Вдигнах лопатата във въздуха и замахнах към стъпалото й. Тя извика само веднъж и падна на земята, като се хвана за крака. Очите й се подбелиха от болката и тя изгуби за малко съзнание. Бързо свалих чорапа от другия й крак и го натъпках в гърлото й.

Издърпах тялото й така, че да легне по дължина в гроба си. Отдръпнах се и забих лопатата. Уцели я отстрани във врата. Болката я накара да се свести. Опита се да извика, но от чорапа не се чу нищо.

Погледът й се стрелкаше наоколо, обезумял от ужас. Вдигнах лопатата още по-високо и я замахнах с всичка сила, докато тя се гърчеше на земята. Този път се получи по-добре. Чух как острието разкъсва плътта.

Момичето беше борбено. Започна отново да се мята. Ритнах я силно в стомаха. Тя се задави от собствената си кръв. С още един ритник я обърнах по гръб.

Съсредоточих се внимателно. Беше въпрос на прицелване. Вдигнах отново лопатата и още веднъж замахнах към гърлото й. Очите й угаснаха, но долната част на тялото й потрепна.

Все едно се опитвах да отсека дърво. Разрезът беше там и трябваше само още един удар, който да довърши започнатото.

Забих лопатата право надолу. Чу се как металът изстърга в костта.

После потрепването спря. Изведнъж всичко утихна.

Стъпих с десния си крак върху лопатата, а после и с левия, сякаш се бях качил на пого стик. Разклатих острието надолу, докато не усетих как се забива в меката пръст под тялото й.

Очите й ме наблюдаваха неотклонно, докато я заравях. Мъртва беше почти красива.

Отстъпих от гроба, който никой нямаше да забележи сред пораженията от пътуващия панаир.

Момичето винаги беше искало да бъде от полза на някого, да помогне, да осмисли живота си. Беше успяла.

Утъпках тревата и отстъпих назад.

После й благодарих, задето запази тайната ми. Най-сетне беше направила нещо значимо.

ГЛАВА 35

— Ти как мислиш? — попита Брайънт, когато тя седна на мястото до шофьора.

— За кое?

— За доктора и археолога?

— Звучи като началото на тъп виц.

— Хайде, стига. Знаеш какво имам предвид. Мислиш ли, че са…

— Какво, по дяволите, ти става? — сопна се тя. — Преди половин час се държеше като малко момиченце, а сега си дърта клюкарка.

— Ей, началство, "дърт" е малко обидно.

— Бих предпочела да насочиш ограничените си умствени способности към разрешаване на случая, вместо да се занимаваш със сексуалния живот на колегите ни.

Брайънт сви рамене и подкара колата към Бромсгроув. Следващата им спирка щеше да бъде приемният кабинет на Ричард Крофт на главната улица.

Докато се движеха през Лай, Ким гледаше през прозореца, неспособна да се отърси от образа на петнадесетгодишното момиче, което се гърчи на земята, стиснало крака си с ръце, докато се опитва да избегне ударите на острието. Призляваше й от мисълта за първите два удара, вероятно разкъсали плътта, хрущялите и мускулите й, преди да стигнат до костта и да я убият.

Тя затвори очи и се опита да си представи как страхът е препускал по тялото на детето.

Ким остана потънала в мислите си, докато наближиха покрайнините на Бромсгроув и стигнаха до мястото на бившата психиатрична болница "Барнели Хол".

Заведението за душевноболни беше отворило врати през 1907 година и в най-натоварения си период е било обитавано от 1200 души. През по-голямата част на седемдесетте години, преди да я изпишат на двадесет и три годишна възраст, там беше живяла и нейната майка.

"Много умно", помисли си Ким, докато минаваха покрай жилищния комплекс, построен на същото място след събарянето на болницата в края на деветдесетте.

Окончателното събаряне на пищно украсената водна кула през двехилядната година беше посрещнато от местните живели с всеобща тъга. Издържаната в готически стил сграда, изградена от червени тухли, облицовани с пясъчник и керамични плочи, се беше издигала над основното здание. Самата Ким беше доволна, когато най-сетне я бяха срутили. Вече нямаше какво да й припомня за институцията, допринесла толкова много за смъртта на нейния брат.

Брайънт спря колата на малък паркинг зад един голям магазин за домашни любимци и тя опита да се отърси от мислите си.

Минаха за по-напряко по тясна уличка между две магазинчета и бяха посрещнати от миризмата на първите за деня печива от "Пекарната на Грег".

Брайънт изпъшка с копнеж.

— Не си го и помисляй — каза Ким.

Тя огледа входовете по улицата.

— Ето го — каза тя и посочи червената врата, която се намираше между книжарница и един магазин за преоценени дрехи.

Точно под табелката с името имаше домофон. Ким натисна копчето. Отговори женски глас.

— Бихме искали да се срещнем с господин Крофт.

— Съжалявам, но в момента не е на разположение. Часът за посещения без предварителна…

— Разследваме убийство, така че отворете вратата, ако обичате.

Ким нямаше намерение да върши полицейска работа през някакво електронно съоръжение.

Чу се кратко прозвъняване и Ким бутна вратата. Озова се пред тясно стълбище, което водеше към горния етаж.

В горния край на стъпалата видя две врати, по една от всяка страна. Вратата отляво беше от масивно дърво, а вратата отдясно имаше четири стъклени пана.

Тя отвори дясната врата.

Озоваха се в малка стая без прозорци, в която седеше жена, която според Ким беше на двадесет и няколко години. Косата й беше силно опъната назад.

Брайънт извади служебната си карта и ги представи.

Въпреки малките си размери, помещението беше подредено практично. По цялата дължина на едната стена имаше метални картотечни шкафове. На срещуположната стена бяха окачени програма за дейностите през годината и няколко грамоти. От колоните на компютъра се чуваше предаване на "Би Би Си — Радио 2".

— Може ли да се срещнем с господин Крофт?

— Опасявам се, че не.

Ким погледна назад към отсрещната врата.

— Няма го. На домашни посещения е.

— Да не е някакъв общопрактикуващ лекар? — попита Ким раздразнено.

Какво караше тези жени така ревностно да се опитват да предпазват мъжете на средна възраст, за които работеха? Да не би да им го преподаваха в университета?

— Господин Крофт отделя много време за посещения при избиратели, които нямат възможност да напуснат дома си.

Ким се сети за двусмисления термин "пленена аудитория" и си представи как той отказва да си тръгне, преди да му обещаят да гласуват за него.

— Опитваме се да разследваме убийство, така че…

— Вярвам, че бих могла да ви запиша удобен за среща час

— каза секретарката и посегна към един бележник формат А4.

— А какво ще кажете да му се обадите и да му съобщите, че сме тук? Ще почакаме.

Жената започна да си играе с перлената си огърлица.

— Не можем да го притесняваме, докато провежда домашни посещения, затова бих ви предложила да си запишете…

— Не, не искам да ми предлагате да си…

— Разбираме, че представителят е зает човек — каза Брайънт, като леко побутна Ким встрани.

Гласът му беше спокоен, топъл и изпълнен с разбиране.

— Просто ни се налага да разследваме убийство. Сигурна ли сте, че днес няма никакъв свободен час?

Жената прелисти бележника на страницата за днешния ден и поклати глава. Брайънт погледна страницата заедно с нея.

— Наистина нямам възможност да ви сместя преди четвъртък сутрин в…

— Шегувате ли се? — изръмжа Ким.

— Ще дойдем, когато е удобно.

— Девет и петнадесет.

Брайънт кимна и се усмихна:

— Благодарим ви за съдействието.

Брайънт се обърна и я поведе през вратата. Отвън Ким се обърна, разгневена.

— Четвъртък сутринта ли, Брайънт?

Той поклати глава.

— Не, разбира се. В бележника пишеше, че цял следобяд ще работи от дома си, а ние знаем къде живее.

— Добре — каза тя доволно.

— Знаеш ли, началство, невинаги може да накараш хората да ти съдействат насила.

Ким беше на друго мнение. Досега беше успявала.

— Чувала ли си за книгата "Как да печелим приятели и да влияем на другите"?

— А ти гледал ли си "Полет над кукувиче гнездо"? Защото тази тук беше точно като сестра Рачид.

Брайънт се изсмя с глас.

— Просто казвам, че ако искаш да влезеш, невинаги е нужно да разбиваш вратата.

— Точно заради това те мразя — отговори тя, спирайки пред едно кафене.

После отвори вратата и му нареди:

— За мен двойно лате.

Брайънт погледна към небето, а тя си намери място до прозореца.

Въпреки предупрежденията на Брайънт тя така и не беше успяла да моделира поведението си спрямо околните. Още като дете Ким така и не успя да се приобщи към нито един колектив. Не умееше да крие чувствата си и те винаги се изписваха първосигнално на лицето й, без да успява да ги контролира.

— Знаеш ли, понякога човек просто има нужда от чаша кафе — изпъшка Брайънт и сложи две чаши на масата. — Тук има по-голям избор от менюто на китайски ресторант. Това било "американо".

Ким поклати глава. Понякога й се струваше, че Брайънт е излязъл от някакъв пашкул, запечатан в края на осемдесетте.

— Кажи сега, защо се издразни така на сестра Рачид преди малко?

— Нищо не правим, Брайънт.

— Така е, кумим се на лучените кръгчета.

— На кое?

— Гледам на всеки случай като тристепенно меню в ресторант. Започваш с предястието. Нахвърляш му се, без да му мислиш, защото си гладен. Има свидетели, местопрестъпление, така че се натъпкваш с информация. После идва основното ястие, да речем, мешана скара. Трябва да решиш кое е най-важно. Има твърде много храна, твърде много информация. Дали да изядеш всичкото месо и да оставиш гарнитурата или да се въздържиш от една наденичка, за да имаш място и за десерт? Всички знаят, че десертът е най-хубавото в цялата работа, защото придава завършеност на менюто и човек се чувства доволен и сит.

— Това ми звучи като пълна глу…

— Да, обаче виж докъде сме стигнали. Изяли сме си предястието и сега пред нас стоят две възможности. Опитваме се да преценим в коя посока да поемем, така че да стигнем до десерта.

Ким отпи от кафето си. Брайънт обичаше да прави аналогии и от време на време тя решаваше да го изслуша.

— От друга страна, основното ястие винаги се услажда най-много, ако е придружено от една напоителна раздумка.

Ким се усмихна. Работеха заедно от твърде дълго време, спор нямаше.

— Добре, слушам те. Думай.

— Каква беше първоначалната ни теория?

— Решихме, че причината за смъртта на Тереза Уайът е от лично естество.

— А после?

— След смъртта на Том Къртис решихме, че убиецът има нещо общо с дома в Крестуд.

— Смъртта на Мери Андрюс?

— Не повлия на заключенията ни.

— Заровеното тяло?

— Ни накара да се замислим, че може би някой се опитва да елиминира всички замесени в престъпление, извършено преди десет години.

— Тоест, за да обобщим, ние смятаме, че убиецът на младото момиче е същият човек, който се опитва да прикрие следите си, и затова избива бившите служители в дома?

— Точно така — уверено каза Брайънт.

Точно тук започваше да й намирисва.

— Мисля, че Айнщайн беше казал: "Ако фактите не пасват на теорията, променете фактите."

— Какво?

— Убиецът на заровеното момиче е действал обмислено и последователно. Има поне една жертва, погребана без никой да узнае нищо, без никакви следи. Може би щеше да се измъкне, ако професор Милтън не беше толкова упорит. Продължаваме с Том Къртис. Алкохолът е щял да го убие, но това не е било достатъчно. Ясно личи какво е било посланието — че този човек е заслужавал да умре.

Брайънт преглътна тежко:

— Началство, не ми казвай, че мислим за едно и също нещо?

— И какво е то?

— Че търсим още един убиец?

Ким отпи от чашата с лате.

— Мен ако питаш, Брайънт, ще ни трябва по-голяма чиния.

ГЛАВА 36

— Сигурен ли си, че това е мястото? — попита Ким.

— Абсолютно. "Бик и бъбрек". Втората кръчма от небезизвестния "Делф Тур".

"Делф Тур" се наричаше обиколката на шестте кръчми, разпръснати по цялото протежение на Делф Роуд. Турът започваше в "Царевичната борса" в селцето Куори Банк и свършваше в "Камбаната" в Амбълкоут. Това беше своеобразен ритуал за групи мъже, а отскоро и за жени — посещаването на всяка кръчма от единия край на Делф Роуд до другия, съпроводено с поглъщане на възможно най-голямото количество алкохол, което младите им тела можеха да понесат.

Никой уважаващ себе си мъж на възраст над осемнадесет години и в радиус от три километра не би си признал, че не е покорил прочутия "Делф Тур".

Брайънт беше почукал на входната врата на Артър Канъп, но му беше отворила някаква жена, която с подчертано безразличен тон го беше упътила към местоположението на съпруга си.

"Бик и бъбрек" представляваше постройка с три големи прозореца и фасада с цвят на горчица, декорирана с махагоново дърво.

— В единадесет и половина? — попита Ким.

Приличаше й на едно от онези места, където си избърсваш краката на излизане вместо на влизане.

Входната врата въвеждаше в малък коридор, предлагащ няколко възможности. Веднага вляво се намираше закътано сепаре. До него бяха и вратите към тоалетните, изработени от същото тъмно дърво като прозорците отпред, с което караха помещението да изглежда още по-малко и схлупено.

Вонята на бира беше по-ужасна от мириса на повечето местопрестъпления, на които Ким се беше озовавала.

Стените на цялата кръчма бяха опасани с меки тапицирани седалки, мръсни и покрити с лекета. Пред тях бяха подредени кръгли дървени маси с по няколко табуретки около всяка.

На най-отдалечената маса имаше вестник и голяма чаша, наполовина пълна със светла бира.

Брайънт отиде до бара, за да поговори с петдесетгодишната жена, която беше заета да бърше чаши с един особено съмнителен парцал.

— Артър Канъп? — попита той.

Тя посочи с брадичка към вратата.

— Тъкмо отиде да пикае.

В този миг вратата се отвори и влезе мъж, не по-висок от метър и петдесет, който пристягаше колана на панталоните си.

— Хлебче със сирене, Морийн — каза той, като ги подмина.

Морийн вдигна един захабен пластмасов похлупак, взе нещо пакетирано, огледа го и после го сложи на бара.

— Два кинта.

— И една наливна — каза той и погледна към тях. — Ченгелите да си вземат сами.

Морийн наля бирата и я сложи на бара. Артър отброи монетите и ги сложи върху една мърлява подложка за чаша.

— За нас нищо, благодаря — каза Брайънт и Ким изпита искрено облекчение.

Артър се напъха зад масата и седна на тапицираната седалка.

— К'во желаете? — попита ги той с тежък северняшки акцент, когато и двамата заеха по една табуретка от другата страна на масата.

— Очаквахте ли ни, господин Канъп?

Той нетърпеливо завъртя очи към тавана.

— Да не съм вчерашен? Тършували сте в бившата ми работа. Свитнали са няколко от старите ми колеги — нищо чудно, че сте се довлекли и за мен.

Той разопакова прозрачното фолио, с което беше увито хлебчето — очевидно единственото кулинарно изкушение, което предлагаха. Вонята на лук моментално блъсна Ким, една троха падна върху масата. Артър облиза показалеца си, притисна го в масата, за да вдигне трохата, и после я пъхна в устата си.

Ким предположи, че въпросната ръка не беше измита след последната му разходка, и рязко започна да й се повдига.

Брайънт я побутна по коляното под масата. Явно искаше той да води разговора, а тя нямаше абсолютно нищо против.

— Господин Канъп, в момента имаме нужда от малко повече сведения за онова време. Мислите ли, че бихте могли да ни помогнете?

— Хубаво. Давайте само по-живичко и се омитайте.

Ким се изкушаваше да му покаже снимките в телефона си, но се сети тъкмо навреме за ценния съвет, който й беше дал Уди. Ако не можеш да се държиш любезно… остави Брайънт да говори.

Кожата на Канъп беше покрита с тънка мрежа от спукани капиляри и имаше онзи блед цвят, типичен за хората, консумирали алкохол през целия си живот. Бялото на очите му беше отстъпило пред жълтеницата. Наболата му брада беше чисто бяла. Бръчките на челото му никога не се изглаждаха и ако се съдеше по дълбочината им, този човек се беше родил ядосан.

Той хвана хлебчето с две ръце и като го поднесе към устата си, започна да дъвче шумно.

Очевидно смяташе, че е от хората, способни да вършат няколко неща едновременно, защото в същия миг заговори:

— Айде, питайте и да си ходите.

Ким предпочете да извърне глава при вида на устата му, която сплескваше хляба и го превръщаше в каша от мазни трохи и парченца сирене.

— Какво можете да ни кажете за Тереза Уайът?

Той отпи една голяма глътка бира, за да си прокара храната. Сетне сбърчи нос.

— Малко надута и префърцунена, но иначе гледаше да не ни се бърка. Не говореше с такива като мене. Каквото имаше за вършене, го пишеше на дъската и аз си го работех.

— Как се държеше с момичетата?

— Нямаше си много вземане-даване с тях. По цял ден почти не им обръщаше внимание. Честно казано, май й беше все едно дали там живеят те или някакъв добитък. Малко избухлива, така казваха, но не знам нищо повече.

— Какво можете да ни кажете за Ричард Крофт?

— Долен чекиджия — каза той и отхапа от хлебчето си.

— Може ли малко повече подробности?

— Не. Като го видите, ако е още жив, ще разберете за какво говоря.

— Той прекарваше ли много време с момичетата?

— Бъзикаш се, нали? Че той не си подаваше носа извън кабинета достатъчно дълго време, та да говори с тях. А и те много добре си знаеха да не го занимават със себе си. Работеше с бюджети и разни такива. Постоянно говореше за стойностни рефери и показалци за ефективност, и разни такива тъпни.

Ким предположи, че ставаше дума за референтни стойности и показатели за ефективност — все неща, непонятни за един общ работник.

Артър наведе брадичка надолу и ги погледна мнително изпод вежди.

— Все идваше прекалено изтупан.

— Имате предвид, че е носил хубави дрехи?

— Имам предвид, че всичко му беше хубаво. Костюмите, ризите, обувките, вратовръзките. Не можеш да си купиш такива неща с държавна заплата.

— За това ли не го харесвахте? — попита Ким.

Артър изпръхтя.

— Имах си милион причини да не го харесвам, но това не беше една от тях.

Лицето му се изкриви в погнуса.

— Мазно, гнусно копеле. Надменен, потаен и…

— В смисъл? — попита Брайънт.

Артър сви рамене.

— Не знам. Само дето не мога да разбера за какво са му на някого два компютъра на бюрото? И все като влезнех, затваряше по-малкия. И що? Аз нищо не отбирах така или иначе.

— Познавахте ли Том Къртис?

Артър кимна и устата му смля последните остатъци от хлебчето.

— Не беше лошо момче. Млад и приветлив. Най-много от всички се занимаваше с момичетата. Да им направи да хапнат сандвич с шунка, ако са изпуснали следобедния чай — такива неща. Държеше се мъжки.

— За кое? — попита Ким.

— За това, че се налагаше да работи в Крестуд, естествено. Защото всеки си имаше причина да бъде там. Всеки от нас. Никой не смяташе да остане до пенсия. Освен Мери. Тя беше истинска душица.

Ким се извърна за малко и се замисли за момичетата, поверени на тези хора, които в най-добрия случай не ги бяха обгрижвали с достатъчно топлота, напътствия и любов, а в най-лошия бяха направили много по-ужасни неща.

— Познавахте ли Уилям Пейн? — попита Брайънт.

Артър се изхили.

— Имате предвид Немил-Недраг? — попита и се изсмя неприятно на собствената си шега.

Ким се обърна и се загледа по-внимателно в човека, който стоеше срещу нея. Алкохолът започваше да го размеква. Погледът му беше леко премрежен, когато отпи още една глътка от чашата си, с която я пресуши.

Ким се изправи и отиде до бара.

— Колко е изпил? — попита тя Морийн.

— Двойно уиски и това му е четвърта бира.

— Както обикновено?

Морийн кимна и напълни една купичка с осолени ядки, от която да си вземат всички. Ким не би си хапнала от тях дори с опрян в главата "Калашников".

Морийн се обърна и изхвърли празното пакетче в кофата за боклук.

— Като си изпие тази, ще поиска още една и аз няма да му дам. Ще ме изругае и после ще се заклатушка към вкъщи, за да преспи и да може да се върне довечера.

— И така всеки ден?

Морийн кимна.

— Боже Господи.

— Не го жалете много-много. Ако имате съжаление в излишък, насочете го към жена му. Артър е един недоволен дъртак, на когото цял живот някой му е бил виновен. Никога не е бил симпатичен дядка и е точно толкова противен, когато е трезвен, както и когато е пиян.

Прямотата на жената накара Ким да се усмихне. Когато седна обратно на масата, половината от новата бира вече беше изпита.

— О, да, шибания Уили това, Уили онова. Всички ходеха по гъза на шибания Уили. Само щото дъщеря му беше повредена.

Ким усети как всеки момент ще изръмжи. Брайънт поклати глава срещу нея и тя отпусна юмруците си. Нямаше да има никаква полза, ако го повали на земята. Той никога нямаше да се промени.

— О, да, нека всички се погрижим за Уили. Нека да му дадем всички лесни задачки, а тегавата работа да я оставим на Артър. Нека работи, когато си поиска, а всички скапани смени да ги дадем на Артър. Всички си имахме шибани проблеми и ако просто я беше тикнал в някой дом, после нямаше да ни се наложи…

Ким се наведе напред. Толкова близо до очите му, че видя как го напусна и последната трезва мисъл.

— Какво да ви се наложи, господин Канъп? — подкани го Брайънт.

Той поклати глава и очите му се залутаха, но в някакъв момент все пак успя да хване с ръка чашата си. Поднесе я към устата си и я пресуши.

После я вдигна високо.

— Морийн, още една? — провикна се той.

— Стига ти толкова, Артър.

— Шибана кранта — изломоти той и удари чашата си в масата.

Изправи се и се олюля.

— Артър, какво щеше да кажеш?

— Нищо. Изчезвайте и ме оставете на мира. Закъснели сте, шибаняци.

Ким го последва навън и го сграбчи за ръката. Търпението й към това озлобено старче се беше изчерпало.

Наблизо някаква кола форсира двигателя си и Ким повиши глас:

— Слушай, както знаеш, трима от бившите ти колеги са умрели през последните две седмици. Поне двама от тях са били убити и ако не ни кажеш какво знаеш, най-вероятно ти ще си следващият.

Той я погледна твърде трезво за човек, чието тяло преливаше от алкохол.

— Нека, да го еба. Най-сетне да си почина.

Той отскубна ръката си от хватката й и се запрепъва надолу по пътя. Залитна върху една спряла кола, после се бутна в една стена, като топче за пинг-понг.

— Не е на добре, началство. В този вид няма да може да ни каже нищо повече. Може би трябва да се върнем по-късно, след като е поспал малко.

Тя кимна и се обърна. Отправиха се към колата си, спряна зад ъгъла.

Ким протегна ръка да отвори вратата на колата, но в този момент се разнесе страховитият звук от тъп удар, последван от истеричен писък.

— Какво, по дяволите…? — извика Брайънт.

За разлика от Брайънт, Ким не се чудеше какво става, когато се обърна и затича към кръчмата.

В себе си тя вече знаеше какво е станало.

ГЛАВА 37

Няколко секунди по-късно Ким застана до поваленото на земята тяло на Артър Канъп.

— Отдръпнете се! — изкрещя тя.

Трима души отстъпиха назад и Брайънт застана между тях и тялото на земята.

Преди да насочи вниманието си към ранения, Ким кимна на колегата си към един младеж на отсрещната страна на улицата, който беше насочил мобилния си телефон към тях.

Брайънт притича на отсрещния тротоар и в негово отсъствие тълпата отново започна да я обгражда плътно от всички страни.

— Хора, веднага отстъпете назад — извика тя, докато преценяваше състоянието на жертвата.

Левият крак на Канъп висеше в канавката, изкривен под неестествен ъгъл. Ким се надвеси над мъжа и постави два пръста на врата му, за да установи онова, което вече подозираше. Беше мъртъв.

Млада жена с детска количка вече се обаждаше по телефона, за да повика линейка.

Брайънт се върна и сведе поглед към нея.

— Началство, искаш ли аз да…

— Докладвай го — каза тя.

Не очакваше от хората си да вършат неща, които самата тя не беше готова да направи. Освен това беше обучена за това. Мамка му.

Тя коленичи на земята, а Брайънт се обърна към минувачите и се опита да ги избута по-надалеч.

Ким предпазливо претърколи трупа по гръб. По лицето му бяха полепнали камъчета. Празният му поглед беше вторачен в небето.

Тя чу как някой сред тълпата ахна, но точно сега нямаше време да се грижи за чувствата на зяпачите. На хората им е вродено да гледат неща, които впоследствие им причиняват кошмари, но в момента най-важен беше Артър Канъп.

Ким сложи два пръста под брадичката му и внимателно наклони главата му назад.

Ципът на жилетката му беше разкопчан и тя разкъса ризата му.

Постави дланта на дясната си ръка по средата на гърдите му, сложи лявата си ръка върху нея и преплете пръстите си. После рязко ги натисна надолу, така че да потънат приблизително шест сантиметра. Продължи така, докато преброи до тридесет, и спря.

Обърна се към главата на Артър и с лявата си ръка притисна ноздрите му, за да ги запуши. Покри устните му със своите и издиша равномерно.

Видя как гръдният му кош се надига в резултат от изкуственото обдишване. Вдиша още веднъж по същия начин и после започна отново да прави компресии.

Знаеше, че основната цел на сърдечния масаж е да поддържа функциите на мозъка, докато могат да бъдат взети по-сериозни мерки да се възстанови кръвообращението и спонтанното дишане. Не й убягваше иронията на съдбата в този опит да спаси един мозък, чийто собственик години наред се беше опитвал да го съсипе.

Зад гърба й се разнесе вой на полицейски сирени. Първата стъпка беше да отцепят района, за да съхранят веществените доказателства. Колегите й щяха да се заемат с разпита на свидетелите.

Осъзнаваше какво се случва около нея, но остана концентрирана върху безжизненото тяло в ръцете си.

Един глас успя да достигне до нея през глъчката наоколо.

— Началство, да поема ли оттук?

Ким поклати глава, без да вдига поглед. Спря компресиите, защото току-що със сигурност беше видяла гръдният кош на мъжа да се издува без външна намеса.

Тя се втренчи в него. Гърдите му се повдигнаха отново. Животът се възвръщаше в очите му, а от устата му се отрони един сподавен гърлен стон.

Ким седна на улицата и отпусна изтощените си ръце.

Артър Канъп я погледна право в очите. Ким видя как я разпозна, а в същия момент по лицето му се изписа болката, която премина през цялото му тяло, за да достигне до мозъка му.

Ким постави ръка на гърдите на мъжа.

— Не мърдай, линейката скоро ще пристигне.

Очите му се завъртяха към нея, а в същия момент някъде в далечината се разнесе воят на още една сирена.

— Стига… — простена той.

Ким наведе глава над него.

— Какво стига, Артър?

Той преглътна и поклати глава наляво-надясно. Усилието предизвика пореден стон.

Ким чу стъпките на приближаващите санитари от линейката.

— Какво каза?

— Стига толкова — успя да промълви той.

Тя го погледна в очите и видя как погледът му отново притъмнява.

Ръцете й инстинктивно се протегнаха към гърдите му, но усети как някой я издърпва встрани.

Пред нея застанаха двама медицински служители със зелени униформи. Мъжът опипа за пулс и поклати глава. Жената започна да прави сърдечен масаж, а мъжът се зае да изважда оборудването от чантата си.

Брайънт я хвана за ръката и я поведе настрани.

— В добри ръце е, началство.

Тя се обърна и видя как санитарят поставя подложките на дефибрилатора върху гърдите на Артър Канъп.

Тя поклати глава:

— Няма, отиде си.

— Какво ти каза?

— Каза ми, че му стига толкова. Не искаше да го спасявам.

Тя се облегна на стената и адреналинът отстъпи пред умората.

— Каквото и да се е случило в проклетия дом в Крестуд, то е преследвало всички тези хора през целия им живот.

Брайънт кимна, преди да докладва:

— Няколко свидетели са видели как бързо се отдалечава някаква бяла кола. Никой не е видял момента на самия удар, но един се кълне, че колата е била "Ауди", а друг твърди, че е BMW. Може и да няма никаква връзка, началство.

Тя се обърна и го погледна.

— Брайънт, той всеки ден е изминавал същите сто метра до вкъщи, като се е олюлявал по същия начин, но никога не му се е случвало нищо.

— Значи мислиш, че не са го блъснали по невнимание?

— Не, Брайънт. Мисля, че нашият убиец го е чакал — и копелето имаше наглостта да го убие пред очите ни.

Той внимателно я докосна по ръката.

— Хайде, нека се пооправиш, преди да…

Тя отдръпна ръката си.

— Колко е часът?

— Малко след дванадесет.

— Време е да отидем на гости на любимия ни депутат.

— Началство, няколко часа няма да…

— След няколко часа може да сме закъснели — прекъсна го тя и се отправи обратно към колата. — Освен Уилям Пейн, остава само депутатът.

ГЛАВА 38

— Брайънт, намира ли ти се още един ментолов бонбон? — попита Ким.

Беше изтъркала обстойно лицето, врата и ръцете си с три мокри кърпички, но все още не можеше да се отърве от чувството, че мирише на бира и лук.

Той бръкна в страничното отделение на шофьорската врата и й подаде цяло пакетче. Тя извади един бонбон и го лапна.

Ментолът изригна право в белите й дробове.

— Божичко, за тези не трябва ли специално разрешително? — попита тя, когато дясното й око спря да сълзи.

— Помисли за алтернативата, началство.

Тя силно вдъхна аромата на бонбона в устата си и погледна през прозореца на колата, която наближаваше центъра на Бромсгроув. Брайънт зави покрай сградата на стария профсъюзен приют за безработни, който не функционираше от 1948-ма година.

Намираха се само на петнадесет километра от Стауърбридж, но сякаш навлизаха в един коренно различен свят.

Първите писмени данни за селището датираха от началото на девети век, когато името му е било Бремсграф, а основният поминък на хората е бил отглеждане на селскостопански животни и производство на гвоздеи. Сегашното му население беше съставено предимно от заможни бели британци с отявлено консервативни политически разбирания, и едва четири процента етническо малцинство.

— Ти сериозно ли? — възкликна Ким, когато завиха по Литълхийт Лейн.

Къщите в тази част на Лики Енд струваха седемцифрени суми. Живите плетове и дългите алеи за коли в предната им част закриваха видимостта към самите къщи. Известна като "банкерския квартал", тази част на града беше отредена за високопоставени корпоративни служители и предоставяше бърз достъп до две от големите магистрали в страната. И със сигурност не беше естествената среда на един обикновен депутат.

Колата спря пред една порта от ковано желязо, която спираше достъпа до оградения двор зад нея.

Брайънт свали прозореца и натисна копчето на домофона. В отговор се разнесе толкова силно пращене, че Ким не успя да определи дали говореше мъж или жена.

— Полиция на Уест Мидландс — каза Брайънт.

Вместо отговор се чу леко прищракване и електронната порта започна да се приплъзва наляво.

Брайънт подкара колата навътре веднага щом отворът стана достатъчно широк, за да минат през него.

Застланата със ситен чакъл алея ги отведе до настлан с червени правоъгълни плочки вътрешен двор пред голяма двуетажна къща в провинциален стил.

Сградата беше построена под формата на буква "Г", а Ким забеляза зад нея отделна гаражна постройка, която спокойно можеше да изяде собствената й къща за закуска. Въпреки наличието на специално отреден за автомобилите палат, на чакълената настилка отдясно на къщата бяха паркирани две коли.

Покрита с навес веранда опасваше цялата сграда, декорирана с поставени на равни интервали саксии с лаврови дръвчета.

— Човек би направил какво ли не, за да не се откаже от всичко това, нали? — каза Ким.

Брайънт спря колата пред входната врата.

— Той е свидетел, началство, не заподозрян.

— Разбира се — каза тя и излезе от колата. — Ще гледам да не го забравя, докато го разпитвам.

Вратата се отвори, преди да стигнат до нея. На прага стоеше мъж, за когото Ким предположи, че беше Ричард Крофт.

Беше облечен с кремав памучен панталон и тъмносиня тениска. Посивялата му коса беше влажна, а през раменете му беше наметната хавлиена кърпа.

— Простете, тъкмо излизам от басейна.

Разбира се. На нея също й се случваше непрекъснато.

— Хубави коли — отбеляза дружелюбно Ким, като кимна към двора.

Автомобилите бяха "Астън Мартин" DB9 и "Порше" 911, а между тях имаше място и за още една кола.

Ким забеляза й две охранителни камери, монтирани на покрива на сградата.

— Доста охранителни мерки за един депутат — каза Ким и последва Ричард Крофт във фоайето.

Той се обърна.

— О, всичко това е заради безопасността на съпругата ми.

Той зави наляво и двамата го последваха през двойната стъклена врата, водеща към една от дневните, както предположи Ким. Стаята имаше нисък таван с дебели дървени подпорни греди, реставрирани с внимание към детайла. Кожени дивани с карамелен цвят и бледолилави стени освежаваха обстановката. Остъклени до земята врати водеха към оранжерия, която изглежда се простираше по цялата дължина на къщата.

— Заповядайте, седнете, а аз ще се погрижа да пием чай.

— О, колко изискано — каза Брайънт, когато Ричард Крофт излезе от стаята. — Ще ни поднесе чай.

— Доколкото разбрах, той каза, че ще се погрижи да пием чай. Почти съм сигурна, че няма да ни го поднесе лично.

— Марта ще дойде всеки момент — каза Ричард Крофт, когато се върна обратно в стаята.

Хавлиената кърпа я нямаше и сресаната му коса разкриваше още посивели кичури около слепоочията му.

— Вашата съпруга?

Той се усмихна и Ким забеляза прекалено белия цвят на зъбите му.

— О, небеса, не. Марта е домашна помощница, която живее с нас. Помага на Нина с грижите около момчетата и къщата.

— Къщата несъмнено е прекрасна, господин Крофт.

— Ричард, моля — каза той великодушно. — Къщата е другата голяма любов на съпругата ми. Тя работи много и желае да си почива в приятна обстановка.

— И с какво точно се занимава?

— Адвокат по човешки права. Бори се за правата на хора, каквито по-скоро бихте предпочели да избягвате.

Ким веднага се досети.

— Терористи.

— Политически коректният термин е "лица, обвинени в терористична дейност".

Ким се опита да не дава израз на емоциите си, но отвращението й едва ли беше останало незабелязано.

— Всеки има право да се възползва от пълната защита на закона. Не сте ли съгласна?

Ким не отговори. Нямаше си доверие да каже каквото и да било. Твърдо вярваше, че законите важат за всички, и по тази логика трябваше да приеме, че всеки има право на защита пред въпросните закони. Следователно беше съгласна с него. Просто я дразнеше фактът, че е съгласна с него.

По-любопитно от професията на съпругата му беше отсъствието на каквото и да било изражение на лицето му, докато говореше. Челото и скулите на Крофт не бяха помръднали нито веднъж. Ким намираше нещо противоестествено в това доброволно да инжектираш в тялото си извлек от най-мощния токсин, познат на човечеството. За мъж, наближаващ петдесетте, това й се струваше особено отблъскващо. Сякаш разговаряше не със самия човек, а с восъчната му отливка.

Той махна с ръка около себе си:

— Нина харесва комфортния живот, а аз съм късметлия, че имам съпруга, която ме обича толкова много.

Вероятно имаше намерение думите му да прозвучат скромно и добродушно. На Ким коментарът й се стори самодоволен и надменен.

"Вероятно не чак толкова, колкото ти обичаш самия себе си", изкушаваше се да отговори Ким — но за неин късмет в същия момент в стаята влезе млада стройна блондинка, също с влажна коса.

Ким и Брайънт се спогледаха многозначително. За Бога в това семейство нито един от двамата съпрузи не притежаваше и капка морал.

Тя се разтревожи за съдбата на двете момчета с безупречно пригладени коси, които се виждаха на снимката върху лавицата над тухлената камина.

Марта излезе от стаята, Ричард взе сребърния чайник и напълни три малки чаши.

Ким не видя мляко, не подуши и кофеин. Вдигна ръка, за да откаже своята.

— Имах намерение да дойда и да предложа съдействието си, но съм много зает с моите избиратели.

Да, Ким беше убедена, че избирателите му изискват той да се отдава на пладнешки лудории с персонала. Дори гласът му звучеше измамно. Зачуди се дали ако бяха разговаряли в управлението, щеше да е по-склонна да му повярва. Тук, в тази луксозна обстановка, след като й бе станало ясно с какво се е занимавал, не успяваше да се отърси от заливащото я отвращение.

— Е, сега сме тук и ако нямате против, бихме искали да ви зададем няколко кратки въпроса.

— Разбира се, моля, кажете.

Той седна на дивана срещу тях, облегна се назад и сложи десния си глезен върху лявото си коляно.

Ким реши да започне от самото начало. Презираше мъжа срещу себе си с всяка клетка на тялото си, но щеше да се опита личните й убеждения да не замъгляват професионалната й преценка.

— Известно ви е, че наскоро е била убита Тереза Уайът?

— Ужасна история — каза той с непроменено изражение.

— Изпратих цветя.

— Много мило, наистина.

— Най-малкото, което можех да направя.

— Освен това сте наясно какво се е случило с Том Къртис?

Крофт поклати глава и сведе очи:

— Потресаващо.

Ким беше готова да заложи къщата си, че беше изпратил цветя.

— Известно ли ви е, че наскоро е починала Мери Андрюс?

— Не.

Той хвърли поглед към бюрото си.

— Трябва да си запиша да изпратя…

— Цветя — довърши вместо него Ким. — Спомняте ли си служител от персонала на име Артър Канъп?

Ричард сякаш за момент се замисли.

— Да, да, един от общите работници.

Ким се запита каква полза би имало всъщност, дори да беше намерил време да отиде до полицейското управление, защото поне засега не й звучеше никак искрено.

— Разговаряхме с него по-рано през деня.

— Надявам се, че е добре.

— Неговите пожелания към вас бяха малко по-различни.

Ричард се засмя и се пресегна за своята чаша зелена течност.

— Хората рядко си спомнят с добро за своите началници; Особено когато въпросните хора са мързеливци. Нерядко имах основание да порицая господин Канъп.

— За какво?

— За това, че спи по време на смяната си, че си върши калпаво работата…

Думите му заглъхнаха, сякаш след тях трябваше да има още.

— Друго?

Ричард поклати глава.

— Просто забележки за това-онова.

— Какво можете да ни кажете за Уилям Пейн?

Ким видя как изражението му леко се промени.

— Какво за него?

— Ами той е бил другият нощен пазач. На него също ли правехте подобни забележки?

— Определено не. Уилям беше образцов служител. Предполагам, че знаете за обстоятелствата в личния му живот?

Тя кимна.

— Уилям не би направил нищо, което да се отрази зле на работата му.

— Може ли да се каже, че отношението към него е било по-благосклонно от отношението към Артър Канъп? — подкани го Ким.

Той криеше нещо. Беше сигурна в това.

— Ако трябва да бъда честен, вероятно сме си затваряли очите от време на време.

— В какви ситуации?

— Ами знаехме, че понякога му се налага да отиде да нагледа дъщеря си в работно време, когато съседката не може да му помогне. Той никога не оставяше момичетата без да им осигури надзор, затова му позволявахме да го прави. Знаехме, че отсъства от работното си място, но…

Той сви рамене, преди да довърши:

— Вие бихте ли искали да сте на негово място?

— Имаше ли нещо друго? Артър спомена…

— Наистина, ако питате мен, Артър Канъп е недоволен по рождение. След като сте се срещали с него, вече знаете, че той е от онези хора, на които им е крив целият свят. Винаги някой друг или нещо друго са му виновни, никога нищо не зависи от него.

— По-рано днес може би имаше основание да смята така, като се има предвид колата, която го блъсна в гръб и отпрати безследно.

Ричард Крофт преглътна.

— А… жив ли е?

— Все още не знаем, но положението не изглеждаше твърде обнадеждаващо.

— Ох. Каква ужасна трагедия.

Той въздъхна тежко.

— Е, предполагам, че ще е по-добре да бъда напълно откровен с вас.

— Разбира се — каза Ким, без да разбира защо му се беше развързал езикът.

— Малко преди пожара узнах, че Артър е снабдявал някои от момичетата с наркотици. Не твърде силни, но все пак наркотици.

— Защо? — попита остро Ким.

Ако са го били разкрили, е щял да изгуби работата си, да се сдобие с полицейско досие и най-вероятно да излежи няколко месеца във "Федърстоун".

— Уилям поемаше нощните смени, така че в двете му свободни вечери го заместваше някой друг. Понякога ги вземаше Артър и така си докарваше допълнителни доходи. Но никой не беше разбрал, че Артър прекарва първата половина от смяната си в кръчмата. След като бяха открили това, някои от момичетата се бяха възползвали от ситуацията.

— Изнудвали са го? — попита Брайънт.

— Не бих искал да използвам точно тази дума.

Това се стори напълно разбираемо на Ким, като се вземеше предвид, че той е бил човекът, отговорен за дома.

— Артър не е казал на никого, явно от страх да не си изгуби работата.

— Естествено — избухна Ким. — Отговарял е за безопасността на петнадесет-двадесет момичета на възраст между шест и петнадесет години. В негово отсъствие е било възможно да им се случи какво ли не.

Ричард я погледна въпросително.

— Нима одобрявате поведението на въпросните момичета?

Не, не го одобряваше, но все още не беше срещнала нито един човек, на когото изобщо да му е пукало за момичетата сред всички, които са били отговорни за тях.

Тя подбра внимателно следващите си думи.

— Не. От друга страна, ако Артър си беше вършил съвестно работата, нямаше да изпадне в подобна ситуация.

Той се усмихна в знак на съгласие.

— Така е, но и въпросните момичета не са били примерни граждани.

Ким потисна гнева, който внезапно се надигна в нея. Значи поведението на момичетата моментално ги превръщаше в неморални престъпници без никакви перспективи за бъдещето? С модели за подражание като Артър Канъг това никак не я учудваше.

Но беше учудена от неочакваното признание на Ричард за Артър. Каква полза можеше да има той от това?

Ричард се наведе напред.

— Още чай?

— Господин Крофт, не изглеждате особено обезпокоен от факта, че бившите ви колеги измират с неестествено ускорени темпове…?

— По мои сметки говорим за две убийства, една естествена смърт и един нещастен случай, който може, а може и да не е завършил със смърт.

— Какво се случи тогава в дома в Крестуд? — попита остро тя.

Ричард Крофт отговори, без да се замисля:

— Иска ми се да знаех, но бях работил във въпросната институция едва през последните две години.

— И през това време броят на избягалите момичета доста се е увеличил, не сте ли съгласен?

Той я погледна право в очите, но привидното му хладнокръвие сякаш беше нарушено от нотка на раздразнение. Непринуденият разговор беше преминал в разпит. Не му се понрави да бъде оспорван начинът, по който беше управлявал дома.

— Има младежи, които не обичат правилата, дори когато те са в техен интерес.

Доколкото Ким си спомняше, почти всички правила в тези домове защитаваха интересите на персонала, а не на обитателите.

— Разказахте ни за поведението на Артър, но доколко вие самият участвахте в живота на момичетата в дома в Крестуд?

— Не много. Работата ми беше насочена към организационните решения, свързани с ефективното функциониране на институцията.

Казваше "институция" толкова често, че създаваше впечатление за "Крестуд" по-скоро като строго охранявано крило в затвора "Броудмур", отколкото като дом за изоставени деца.

— Господин Крофт, има ли някаква причина да смятате, че някой от вашите колеги би искал да навреди на някое от момичетата?

Той се изправи.

— Разбира се, че не. Как изобщо ви хрумна подобен въпрос? Това звучи ужасяващо. Всички, които работеха в дома, бяха там, за да се грижат за тези момичета.

— Срещу месечно заплащане — каза Ким, не успяла да се въздържи.

— Не говоря само за тях — тросна се в отговор той. — Дори и пасторът не успя да повлияе на някои от момичетата.

— Ами Артър?

— Просто беше допуснал грешка. Никога не би навредил на някого.

— Разбирам ви, господин Крофт, но ние открихме труп, вероятно на момиче в пубертетна възраст, погребан в близост до дома в Крестуд — и аз мога да заявя с абсолютна сигурност, че момичето не се е озовало там без чужда помощ. Той застина и прокара пръсти през косата си; това беше единствената видима реакция на думите й. Беше трудно да прочете изражението му под ботокса.

— Господин Крофт, да сте подавали възражение срещу разкопките на професор Милтън? Или да ви е известно някой друг да го е направил?

— Никога. Нямам никаква причина да го правя.

Тя се изправи и се обърна към него:

— Само още един въпрос и няма да ви безпокоя повече. Къде бяхте в нощта, когато беше убита Тереза Уайът?

Лицето му почервеня и той посочи с ръка към вратата.

— Моля ви незабавно да напуснете дома ми. Оттеглям предложението си за помощ. Ако имате други въпроси, обърнете се към адвоката ми.

Ким се отправи към вратата.

— Господин Крофт, благодаря ви за съдействието. Няма причина да оставаме повече в дома на жена ви.

Ким излезе навън в момента, когато на чакъла пред къщата паркира още една кола — "Рейндж Роувър". Шофьорът не зае свободното място между другите две коли, което означаваше, че обикновено го заема някой друг.

От колата слезе една стройна жена и взе куфарче за документи от задната седалка. Беше облечена с черен костюм, с тясна права пола с дължина под коляното. Прасците й бяха повдигнати от десетсантиметрови токчета. Лъскавата й черна коса беше опъната назад и вързана на висока опашка.

Докато минаваха покрай нея, нямаше как Ким да не забележи поразителната й красота. Жената ги удостои с лека усмивка и кратко кимване.

— Добре де, какво вижда тя в него, по дяволите? — попита Брайънт.

Ким поклати глава и влезе в колата. Вратата на къщата се затвори зад двамата съпрузи. На света все още имаше неразгадани мистерии.

Брайънт запали колата и включи на задна скорост.

— Началство, ще се научиш ли някога да се държиш любезно?

— Разбира се, веднага щом намеря с кого.

Тя въздъхна, погледна назад към имота и за миг се сети за Уилям Пейн и дъщеря му. Съдбата определено имаше изкривена представа за справедливост.

— За какво си мислиш? — попита Брайънт, когато металната порта пред тях се плъзна настрани, за да ги пусне да излязат.

— Мисля си за начина, по който реагира, когато му казахме за заровеното момиче.

— Какво по-точно имаш предвид?

— Така и не ни попита дали сме успели да я идентифицираме. Не се учуди на нищо, което му казахме. Ботоксът може и да притъпява изразителността на лицето му, но не би могъл да контролира очите си.

Инстинктите на Ким бяха подбудили отрицателната й реакция по отношение на господин Ричард Крофт. Той знаеше нещо — и тя не се съмняваше в това. Но все още й убягваше онази тънка нишка, която трябваше да дръпне, за да се разплетат всички тайни на дома в Крестуд.

ГЛАВА 39

— Тези пък какво искаха? — попита Нина Крофт, като остави куфарчето си на пода в антрето.

— Разпитваха за Крестуд — отговори Ричард, като последва жена си в кухнята.

След петнадесет години съвместен живот у нея все още имаше две неща, които не спираха да го удивляват.

Първото беше, че все още изглежда така фантастично, както и при първата им среща. Беше се влюбил лудо в нея и за негово съжаление това не се беше променило.

Второто беше леденото отчуждение, което вече седем години се четеше в погледа й.

Нина спря пред кухненския остров по средата на голямото помещение. Той застана срещу нея. Тя го погледна над кухненските съдове от луксозната френска марка "Льо Крьозе".

— Какво им каза? — настоя да узнае тя.

Ричард сведе очи. Седем години по-рано, след раждането на втория им син, той беше изпаднал в еуфория. След като беше наблюдавал как красивата му жена ражда тяхното дете, беше обзет едновременно от любов и свирепа загриженост, които го накараха да повярва, че никога нищо не би могло да разруши връзката между тях двамата. Почувства, че би могъл да й каже всичко.

Два дни по-късно, след като сложи Харисън в креватчето му, Ричард беше почувствал такава близост между себе си и жена си, че беше решил да й довери тайните, които криеше Крестуд.

След тази вечер никога повече не прекараха нощта в едно и също легло.

Нямаше гняв, нямаше обвинения, нито заплахи, че ще го предаде на полицията. Помежду им се спусна мразовита мъгла, която така и не се вдигна.

— Какво искаха да знаят?

Той повтори разговора им дума по дума. Съпругата му не показа никакви признаци на емоция, докато той не стигна до последните им въпроси. Едва тогава едно мускулче на бузата й затрепка. Когато приключи с разказа и зачака да му отговори, той почувства как под косата му изби капка пот.

— Ричард, още преди години ти казах, че няма да позволя прегрешенията от миналото ти да се отразят нито на моя живот, нито на децата ми.

— Имаш предвид онази нощ, след която завинаги напусна леглото ми, скъпа моя?

Понякога съпругата му се обръщаше към него с толкова видими усилия да прояви толерантност, че той го усещаше като ритник в стомаха; в такива моменти реагираше с твърдост, която изненадваше и него самия.

— Да, любими — всички мили чувства, които изпитвах към теб, угаснаха по време на среднощното ти самопризнание. Достатъчно позорен е фактът, че при една проверка на дома в Крестуд щяха да излязат наяве твоите кражби от бюджета на институцията.

Тя вдигна очи към тавана, все едно мъмреше Харисън.

— Да присвоиш пари, които са били предназначени за онези момичета, е непростимо, любов моя — продължи ледено тя. — Но да избереш точно този начин, за да го прикриеш… Честно казано, нямам думи.

Той за пореден път прокле честността си пред нея онази нощ. Да, беше си вземал по една малка допълнителна заплата. Заслужаваше го, а и на момичетата нямаше да им се отрази. Основните им нужди винаги бяха удовлетворявани.

Отвращението върху лицето на жена му си проправи път към неговото сърце, което отказваше да спре да я обича. Първичната реакция на Крофт беше да й го върне. Да я нарани по начин, който да събуди у нея някакво чувство.

Той наклони глава и се усмихна.

— Добре поне, че има някой, готов да ми предложи любовта си, дори когато собствената ми жена отказва.

Ричард затаи дъх. Щеше да бъде доволен на каквато и да било емоционална реакция. Нещо, което да подскаже, че не всичко между тях е безвъзвратно разрушено.

Тя се изсмя с глас. Смехът й нямаше нищо общо с радостта или щастието.

— Марта ли имаш предвид?

Не беше очаквал подобна реакция.

— Ти… ти знаеш за Марта?

— Дали знам, мили мой? Не просто знам, а й плащам щедро за тази услуга.

Ричард отстъпи назад, сякаш му беше ударила шамар: Това беше лъжа. Нямаше как да е вярно.

— О, Ричард, ти си един смешен дърт глупак. Марта има голямо семейство в родната си България, което издържа с работата си. Годишната й заплата осигурява прехраната им. Заплащането на нейните… извънредни задължения осигурява образованието на двамата й братя, така че ако ти изглежда особено ентусиазирана да прави секс с теб, то това е, защото й се плаща на час. И аз й плащам с радост, защото си е заслужила всяко едно пени.

Ричард почувства как с осъзнаването на грозната истина лицето му рязко почервенява. По-рано през деня Марта се беше държала особено настоятелно.

— Студенокръвна кучка такава.

Нина не обърна внимание на обидата и включи машината за кафе.

— Казвала съм ти, че няма да позволя името ми да бъде свързвано дори с намек за нещо скандално. Работила съм твърде упорито, за да си осигуря този начин на живот, и тъй като имаш сравнително добро име в обществото, нямам нищо против да го споделям с теб. Стига да си знаеш мястото.

Ричард почувства как отвращението на жена му го залива като вълна. Жена му беше с него само заради позициите му на депутат; кариерата на съпруга й придаваше и на нея излъчване на почтеност, което компенсираше донякъде лошата слава на нейните клиенти.

— Не гледай толкова стреснато, мили мой. Тази уговорка ни вършеше чудесна работа и това трябва да продължи да бъде така.

Кожата му настръхна при мисълта да си легне отново с Марта след всичко, което беше научил. Понякога му се беше струвало, че между тях има нещо истинско, а явно всичко е било просто бонус към заплатата.

— Защо точно Марта? — каза той, все още зашеметен от признанието й.

— Реномето е всичко за мен и не бих позволила да го съсипеш. Ти си мъж и като такъв имаш определени нужди, но аз не бих допуснала да се чукаш някъде с някоя заразна курва и да рискуваш здравето на децата ми.

Той видя как Нина изважда мобилния си телефон.

— А сега отивай да си играеш като едно добро момченце, докато аз разчиствам след теб.

Ричард застина на прага на едно съдбоносно решение. Ръцете му бяха свити в юмруци. Можеше да се обърне и да си отиде — далеч от тази къща, от студенината и надмощието на Нина.

Можеше да отиде право в полицията и да се освободи от тежестта в гърдите си. Можеше да бъде свободен от тази жена и от този начин на живот.

Той се замисли за нищожната си държавна заплата от 65.000 паунда. Каквото и да правеше, от комфорта на един шестцифрен годишен доход, го деляха светлинни години. Месечната му заплата едва покриваше разноските по къщата. Заплатата на жена му осигуряваше изплащането на ипотеката, колите и петте хиляди паунда джобни, които пристигаха в сметката му на първо число от всеки месец.

Ричард отпусна свитите си в юмруци ръце. Обърна се и отиде в кабинета си, с пълното съзнание, че е изгубил изцяло достойнството си.

Едва когато вратата се затвори зад гърба му, той избърса капчицата пот, стекла се зад ухото му. Малкото останала гордост му беше попречила да го направи пред погледа на жена си.

Тереза и Том бяха мъртви, а Артър беше на път да ги последва. На Ричард му се искаше да вярва, че смъртта им е била случайна. Трябваше да вярва в това… защото в противен случай вероятно той щеше да бъде следващият.

ГЛАВА 40

Ким набра телефонния номер на Стейси, докато Брайънт избираше от менюто на "Макдоналдс" пред гишето за поръчка от колата. Тя отговори на второто позвъняване.

— Стейс, трябват ни адресите на всички бивши обитатели на дома в Крестуд, които можеш да намериш, тъй като служителите започнаха да привършват.

— Да, чухме какво е станало. Уди вече слиза долу да те търси.

— Уди ме издирва — прошепна тя на Брайънт, докато слушаше как Стейси тракаше върху клавиатурата.

Брайънт се намръщи.

— Значи, първата в списъка… — обади се Стейси. — Не, чакай — първите две в списъка са близначки на име Бетани и Никола Адамс. Адресът, който имам, е на Никола — в "Бриндлиплейс" в Бирмингам.

Ким повтори адреса на глас и Брайънт го записа.

— Добре, можеш ли да се опиташ да намериш адреса на онзи пастор, за когото спомена? Името му изникна отново и си мисля, че си струва да го посетим. Може би е разговарял с момичетата.

— Заемам се, началство.

— Благодаря, Стейс. Нещо ново при Досън?

— Нищо не ми е казвал.

Ким приключи разговора.

— След днешната случка наистина трябваше да се върнем в управлението — каза Брайънт.

Ким прекрасно знаеше, че е трябвало да докладват на Уди за автомобилната злополука съгласно процедурата за действие при участие в "травмиращ инцидент", но също така знаеше, че после нямаше да има никакви шансове да си тръгне.

— По-късно ще напиша доклад и ще говоря с Уди, но точно сега нямаме никакво време. До момента изгубихме четирима души, които са работили в дома в Крестуд по времето на пожара.

Тя отхапа от бургера с пилешко. Имаше вкус на парче картон, пъхнато между две плоскости талашит. Остави го настрани и извади мобилния си телефон.

Досън отговори веднага.

— Как върви? — попита тя.

— Добре. Сърис е в изкопа и работи с ръчните инструменти, което означава, че съвсем скоро ще разберем какво точно е заровено долу.

Ким долови умората в гласа му.

— Отби ли се при Уилям Пейн?

— Тъй вярно, началство. Свързах се с охранителната фирма, за да се уверя, че алармата в къщата е в изправност. Почистих и изпробвах сензорите за движение в предната и задната част на къщата и засякох, че периметърът им на обхват е в радиус от пет метра. Накарах го да премести няколко сандъчета за цветя встрани от оградата и да смени батерията на преносимия бутон за тревога на Луси, за всеки случай… А, да — освен това инструктирах всички патрулиращи полицаи да включат дома на Пейн в обходния си периметър.

Ким се усмихна. Точно затова Досън беше част от екипа й. Понякога й се налагаше да го мъмри като двегодишно хлапе. Имаше дни, в които търпението й се изчерпваше — но имаше и такива, в които той просто си вършеше работата, при това блестящо.

— Само още нещо, началство. Казаха по радиостанцията. Артър Канъп е умрял.

Ким замълча. Беше очаквала това.

— Полицаите все още държат района отцепен. Човек никога не знае, може и да открият нещо.

Ким приключи разговора.

— Канъп — прошепна тя.

— Умрял ли е? — попита Брайънт.

Тя кимна и въздъхна. Честно казано, беше й трудно да прецени как се чувства в момента. Съпругата му беше проявила подчертана липса на интерес към него. До момента не бяха разговаряли с някой, който да пази топли чувства към този човек — било то по отношение на миналото или настоящето. Вероятно Морийн щеше да отчете липсата му по количеството неизпита бира и неизядени хлебчета със сирене, но малцина щяха истински да тъжат по него.

Ким искаше да вярва, че този груб, нетърпим мъж някога, е бил достоен човек, който се е озлобил с годините, но отявлената престъпна небрежност, която беше проявил спрямо задълженията си в дома преди десет години помете напразните й опити. Подозираше, че Морийн беше права и че Артър винаги е бил озлобен и себичен — сега просто трябваше да разбере дали не е бил и нещо повече от това. Колко далече би стигнал, за да прикрие следите си?

Брайънт избърса устата си с една салфетка, а Ким погледна часовника на автомобилното табло. Минаваше три и купчината документи в полицейското управление ги зовеше. Денят беше дълъг и изтощителен, а списъкът с бившите обитатели на дома можеше да почака до утре. Тялото й се нуждаеше от един душ и почивка.

— Да карам ли към адреса в Бирмингам, началство?

Тя се усмихна и кимна.

ГЛАВА 41

С площ от 70 декара, "Бриндлипейс" беше втората по големина обновена градска зона с разнообразни функции в Обединеното кралство. Богатството от архитектурни стилове в квартала се простираше от няколко крайречни фабрики до училище във викториански стил, всички реставрирани наскоро.

Проектът беше започнат през 1993 година и към момента обхващаше три обособени района.

Многообразните ниски сгради на "Бриндлиплейс" предлагаха луксозни офис помещения, търговски площи под наем и бяха приютили различни галерии, а в "Уотърс Едж" се намираха баровете, ресторантите и кафенетата. Жилищната част започваше от "Симфъни Корт".

Когато стигнаха до четвъртия етаж на сградата "Кинг Едуардс Уорф", Брайънт попита:

— Началство, какво правим тук, по дяволите?

Отвори им стройна, атлетична млада жена, облечена с черен клин и прилепнала спортна блуза без ръкави. Руменината на лицето й подсказваше, че наскоро е полагала физически усилия.

— Никола Адамсън?

— А вие сте?

Брайънт показа служебната си карта, преди да представи и двамата.

Жената отстъпи встрани и ги покани в просторен апартамент, който заемаше целия етаж от сградата.

Ким стъпи на пода от буков ламинат, който стигаше чак до кухненската част.

Пред една от стените, на която беше закачен голям телевизор с плосък екран, бяха разположени по диагонал бели кожени дивани. Под екрана имаше различни електронни уреди, вградени в стената. Никъде не се виждаха жици и кабели.

В тавана беше монтирано точково осветление, а няколко кръгли лампички бяха вградени над облицованата с камъчета камина.

Стъклена маса за хранене, заобиколена от столове от тиково дърво, обозначаваше края на всекидневната. Веднага след това ламинираният под преминаваше в каменни плочи.

Ким прецени, че се намираше сред около 140 квадрата жилищна площ.

— Мога ли да ви предложа нещо за пиене — чай, кафе?

Ким кимна.

— Кафе, колкото може по-силно.

Никола Адамсън се усмихна широко.

— Един от онези дни, така ли?

Жената се отправи с леки стъпки към кухнята, обзаведена с лъскави бели шкафове с акценти от кафяво дърво.

Ким не отговори и продължи да се разхожда наоколо. Цялата лява стена представляваше голямо стъкло, прекъснато единствено от няколко каменни подпори. Отвъд нея се простираше тераса и дори без да излиза на нея, Ким можеше да види гледката към канала "Бриндли Луп".

В другата част на помещението Ким видя пътека за бягане, отчасти скрита зад параван в ориенталски стил. Помисли си, че ако наистина се налагаше човек да се упражнява, със сигурност нямаше по-добър начин за това.

Жилището изглеждаше доста впечатляващо за жена на двадесет и няколко години, която в ранния следобед си беше вкъщи.

— С какво се занимавате? — попита направо Ким.

— Моля?

— Доста хубаво място. Просто се чудех как успявате да си го позволите.

Чувството за такт на Ким я беше напуснало някъде около единадесет сутринта. Денят се очертаваше да бъде доста дълъг, а жената или щеше да й отговори, или — не.

— Не мога да разбера какво значение има това, при положение че работата ми е напълно законна, но ще ви кажа — работя като екзотична танцьорка и по една случайност съм доста добра в това.

Ким предположи, че жената говори истината. Движенията й бяха природно грациозни и гъвкави.

Тя донесе поднос с две порцеланови чаши, от които излизаше пара, и бутилка вода.

— Работя в "Роксбърг" — каза тя, сякаш това обясняваше всичко, и Ким я разбра.

Клубът беше достъпен само за членовете му и предоставяше забавления за възрастни с големи възможности. Строго спазваната политика на клуба гарантираше редки посещения от местната полиция, за разлика от другите подобни клубове в центъра на Бирмингам.

— Знаете ли защо сме тук? — попита Брайънт.

След като беше допуснал грешката да се облегне назад в луксозния диван, сега се опитваше с всички сили да се надигне, преди да потъне целият в тапицерията.

— Разбира се. Не знам дали ще успея да ви бъда полезна, но можете да ме питате за каквото прецените.

— На каква възраст бяхте, когато живеехте в дома в Крестуд?

— Аз живях там повече от веднъж. Откакто сме навършили две години, двете със сестра ми постоянно бяхме прехвърляни напред-назад в системата.

— На колко години сте на тази снимка? — попита Ким, като посочи една снимка със сребърна рамка, поставена на масичката до нея.

Двете момичета бяха напълно еднакви, точно както и дрехите им. И двете бяха облечени с колосани бели училищни ризи от магазина за безплатни униформи. Ким си спомняше много добре както униформите, така и безплатните подигравки, които вървяха в комплект с тях.

Двете момичета имаха и еднакви вълнени розови жилетки, с избродирано цвете от лявата страна. Бяха абсолютно идентични, с изключение на прическата. Русите къдрици на едната падаха свободно покрай лицето й, а на другата бяха вързани във висока опашка.

Никола протегна ръка към снимката и се усмихна.

— Толкова добре помня тези жилетки. Бет изгуби своята и вземаше моята, без да ме пита. Беше единственото нещо, за което се карахме.

Брайънт отвори уста, но изражението на Ким го накара да замлъкне. Лицето на жената се беше променило. Вече не гледаше самата снимка, а отвъд нея.

— Може и да не им личи, но тези жилетки бяха безценни за нас. Веднъж на Мери й трябваха доброволци, за да избършат стените. Бет и аз се съгласихме, защото Мери беше добра жена и даваше всичко от себе си. В края на деня ни даде няколко паунда заради усилията ни.

Никола най-сетне вдигна поглед. Лицето й беше едновременно тъжно и изпълнено с копнеж.

— Не можете дори да си представите как се почувствахме. Още на следващата сутрин отидохме на пазара в Блекхийт. Цял ден разглеждахме сергиите и се чудихме какво да си купим. В крайна сметка не бяха важни толкова самите жилетки, колкото фактът, че бяха чисто нови и наши. Не ни бяха подарени от по-големите момичета и не бяха взети от благотворителния магазин за дрехи втора употреба. Бяха нови и бяха наши.

От дясното око на Никола се изплъзна една сълза. Тя върна снимката обратно на място и избърса бузата си.

— Звучи глупаво и няма как да разберете наистина…

— Аз мога — каза Ким.

Никола се усмихна снизходително и поклати глава.

— Не, наистина не можете…

— Наистина мога — повтори Ким.

Никола я погледна в очите, задържа с погледа си нейния и след няколко секунди кимна.

— За да отговоря на въпроса ви, на тази снимка бях на четиринадесет години.

Брайънт погледна Ким и тя му направи знак с ръка да продължи.

— Живели ли сте в друг дом за изоставени деца, освен в Крестуд?

Никола кимна.

— Нашата майка беше пристрастена към хероина и колкото и да ми се иска да кажа, че е полагала усилия, за да се справи, не мога да го направя. Докато навършим дванадесет години, живеехме в различни приемни семейства, домове за изоставени деца или при майка ни, когато успееше да се изчисти и да ни вземе при себе си. Не помня всичко с големи подробности.

Ким прочете в очите й, че всъщност не й беше никак трудно да си спомни всичко.

— Но двете бяхте заедно? — каза Ким, като погледна към снимката.

В продължение на шест години тя също беше изпитвала това чувство.

Никола кимна:

— Да, бяхме заедно.

— Госпожице Адамсън, имаме основание да вярваме, че едно от заровените тела принадлежи на някой от обитателите на дома в Крестуд.

— Не — каза тя и поклати глава. — Не може да е вярно.

— Помните ли нещо от престоя си там, което би могло да ни помогне?

Очите на Никола сякаш преглеждаха спомените й. И Ким, и Брайънт замълчаха.

Никола бавно поклати глава:

— Наистина не мога да си спомня нищо. Двете с Бет не общувахме много с другите. Не мога да ви помогна.

— Ами сестра ви? Мислите ли, че тя би могла да знае нещо?

Никола сви рамене и в този момент мобилният телефон на Ким звънна. Две секунди по-късно зазвъня и телефонът на Брайънт. И двамата започнаха да ровят в джобовете си и ги изключиха опипом.

— Извиняваме се за прекъсването — каза Брайънт. — Докъде бяхте стигнали?

— Може Бет да успее да си спомни нещо. В момента живее при мен — Никола погледна часовника си. — Ако искате да я изчакате, би трябвало да се прибере след около половин час.

Телефонът на Ким започна да вибрира в джоба й.

— Не, няма нужда — каза тя и се изправи.

Брайънт също стана и подаде ръка.

— Ако се сетите за нещо моля, обадете ни се.

— Разбира се — каза тя и ги изпрати до вратата.

Ким се обърна и реши да си опита късмета.

— Спомняте ли си някое от момичетата да е обичало да носи мъниста?

— Мъниста?

— Да, може би на гривна?

Никола се замисли за момент, после изведнъж вдигна ръка към устата си.

— Да, да, имаше едно момиче, Мелани. Беше по-голяма от мен и не я познавах добре. Беше една от "готините" момичета, непослушните.

Ким затаи дъх.

— Да, сега си спомням и мънистата. Даваше ги на най-добрите си приятелки. Имаха си нещо като таен клуб.

Никола започна да кима.

— Да, точно така, бяха три. И всички носеха такива мъниста. Ким усети как стомахът й се свива. Можеше да се обзаложи, че и трите бяха избягали.

ГЛАВА 42

— Мамка му — каза Брайънт, когато влязоха в колата.

Ким имаше чувството, че всеки момент ще повърне.

— И ти ли си мислиш за същото?

— Ако си мислиш, че вероятно има заровен още един труп, значи да.

— Сега сложи едно "най" пред "вероятно" и ще попаднеш право в целта.

Ким закопча предпазния колан и се извърна към него.

— Записа им имената, нали?

Брайънт кимна и тя извади телефона си. Той направи същото.

— Две пропуснати обаждания и съобщение от Досън — каза тя.

— Моите са от Уди.

Всеки набра номера на гласовата си поща. Ким изслуша развълнувания глас на Досън и после изтри съобщението.

— Досън иска незабавно да се върна на местопрестъплението.

Брайънт се изхили.

— Уди иска по същото време да те върна обратно в управлението — и въпреки многобройните ти таланти, според мен все пак не можеш да бъдеш на две места едновременно.

Той се обърна към нея:

— Е, началство — точка А или точка Б?

Ким го погледна и вдигна едната си вежда.

— Да, и аз така си помислих.

ГЛАВА 43

Брайънт паркира колата на парчето оголена земя. Беше им отнело четиридесет минути да изминат дванадесетте километра от центъра на Бирмингам дотук.

Ким отвори вратата.

— Кажи на Досън, че сме тук, и виж дали всичко с него е наред.

— Тъй вярно, началство.

Тя притича до третата тента. Това тук заприличваше по-скоро на панаир със сергии, отколкото на местопрестъпление. Ким спря на входа. Обърна се и погледна надолу към третата къща в подножието на хълма и затворничката, която живееше вътре. Помаха с ръка, за всеки случай.

После влезе в тентата и Сърис се обърна да я погледне.

Ким надникна в изкопа.

— Къде се е дянала? — попита тя, без да се замисля, че не знаеше пола на трупа.

Нямаше друга информация, че второто тяло е от женски пол, освен онова, което й подсказваше вътрешният й глас — но това обикновено й стигаше.

— Тялото е при Дан в другата тента. Преместиха го преди около половин час. Успяхме да пресеем една трета от пръстта в изкопа и мисля, че би искала да знаеш, че отрихме още…

— Мъниста — довърши вместо нея Ким.

— Как разбра?

Ким сви рамене.

— Нещо друго?

Сърис въздъхна тежко и бавно кимна.

— Претърсихме обстойно района и открихме…

— Още една аномалия — отново я прекъсна Ким.

Сърис постави дясната си ръка на кръста.

— Аз да си тръгвам тогава?

Ким се усмихна.

— Извинявай, просто съм уморена. Знаеш как е. Ще успеете ли до края на утрешния ден да приключите с втория изкоп?

— Утре сутринта първо започваме да разкопаваме третото място. Все още не сме го обозначили. Не искаме да даваме преднина на лешоядите — каза Сърис, имайки предвид пресата. — Все още не знаем със сигурност дали третата аномалия представлява още един труп.

Дълбоко в себе си Ким го знаеше, при това със сигурност.

— Пресата следи внимателно всяко наше движение, затова накарах момчетата да опаковат машината и да стоят встрани от въпросното място, за да не будят подозрение, след като приключиха с търсенето.

— Как ще разберете къде да копаете, ако не сте го обозначили? — попита Ким.

— Измерих с крачки разстоянието от края на тентата. Повярвай ми, ще знам къде да копаем.

Ким й вярваше.

— Добрата новина е, че мястото на първите разкопки ще бъде разчистено и запълнено още утре. Трябва само да се разпиша, че сме приключили, и първата тента ще бъде свалена.

— Има ли нещо друго, което трябва да знам?

— Намерихме няколко парчета плат; всички са надписани, опаковани и изпратени в лабораторията. Може да ви помогнат с установяването на самоличността.

След срещата с Никола Ким допускаше, че изборът ще е само измежду три имена.

— Нещо друго?

Сърис поклати глава и се обърна.

Ким оценяваше високо упоритостта на Сърис. Беше приела, че в този случай тя самата бе движена от нещо по-силно от обикновеното желание да разреши загадката. Колкото и да се опитваше да убеди самата себе си, че случаят не е по-различен от другите, не успяваше. Мъчителното минало на тези момичета й беше познато. Никоя от тях не беше избрала доброволно начина, по който да се развие живота й. Причината за тяхното поведение не можеше да бъде проследена с точност до годината, месеца или часа. Сред безконечния низ от върхове и спадове, един ден надеждата у тях просто се е стопила.

Винаги беше нещо привидно незначително. Ким помнеше как я бяха наричали просто "дете". Всяка от тях е била наричана просто "дете",за да не се налага на персонала да помни имената им.

Ким знаеше, че за нея беше важно тези забравени деца да получат правосъдие; и тя нямаше да намери покой, докато не им го осигури.

Затова оценяваше високо всеки, който се бореше за това редом до нея.

— Ей — каза Ким, когато стигна до изхода. — Благодаря ти.

Сърис се усмихна.

Ким се отправи към тентата с техническото оборудване. Даниъл беше с гръб към нея, но тя успя да види, че той и другите двама до него бяха заети да надписват прозрачни пликове.

— Какво ново, докторе?

— Без обиди, без шегички — просто така?

— Виж, изморена съм, но сигурно мога да скалъпя…

— Недей, няма нужда. Днес ще мога да мина и без тях.

Ким забеляза, че докторът изглеждаше по-потиснат от обикновено. Раменете му бяха леко прегърбени, докато поставяше черепа в един прозрачен плик. Върху бели лепенки бяха отбелязани с черен маркер съдържанието на плика и мястото, на което беше намерен черепът.

Неговият помощник понечи да вземе капака на кутията за съхранение, но Даниъл поклати глава.

— Още не.

Ким беше объркана. Беше виждала как се опаковат скелети и знаеше, че най-отдолу се слагат най-тежките кости, върху тях по-леките, а най-отгоре се поставяха най-крехките.

Черепът обикновено се поставяше последен.

Тя остана неподвижна до него, а той протегна ръка и взе един контейнер с размерите на кутия за сандвичи, предварително застлан с тънка хартия. В края на масата бяха струпани няколко малки костици. Ръката му леко потрепна.

— Възрастен или не? — попита Ким.

— Със сигурност не. Към момента не мога да изкажа предположение за причината за смъртта. На пръв поглед, няма видими травми по тялото й.

Гласът му беше тих и премерен.

Ким изпита известно объркване.

— Чакай малко, докторе. След като жертвата е непълнолетна, нямах намерение да те притискам да ми кажеш пол, но ти изведнъж започна да говориш за нея, сякаш е била, момиче, още преди да сте занесли тялото в лабораторията.

Той свали очилата си и разтърка очи.

— Точно така. Нямам никакви съмнения относно пола на жертва номер две.

Той отново погледна към кутийката.

— Защото тази млада дама е била бременна.

ГЛАВА 44

— Какъв кошмарен ден — каза Брайънт, когато спря колата зад сградата на управлението.

Това бяха първите му думи, откакто си тръгнаха от мястото на разкопките.

— Досън нещо се беше умълчал — добави той.

— Това учудва ли те?

Досън не беше откъснал поглед от кутийката с малките кости, докато не ги поставиха в голямата кутия, редом до тялото на майката.

— Брайънт, прибирай се вкъщи. Аз отивам да се видя с Уди и после също ще се прибера.

Минаваше седем часът вечерта, което означаваше шести пореден работен ден и общо тринадесет часа, откакто той беше започнал. Брайънт я беше следвал неотлъчно. Само че той имаше семейство. За разлика от нея.

С последни сили Ким се качи по стълбите към третия етаж. Почука и зачака.

Когато Уди я повика, тя с възхита отбеляза колко гняв можеше да побере човек само в една дума.

Когато седна пред бюрото, стрес топката вече беше в ръката му.

— Искали сте да ме видите, сър?

— Три часа по-рано, когато се обадих по телефона, щеше да е най-добре — изръмжа той.

Ким хвърли поглед към дясната му ръка и можеше да се закълне, че чува жалните вопли на стрес топката, която се моли за малко милост.

— Развитията на мястото на разкопките изискваха…

— Стоун, участвала си в травмиращ инцидент.

— Брайънт не шофира чак толкова зле — пошегува се вяло тя.

Беше дълъг ден.

— Млъквай. Идеално си запозната с процедурата и с необходимостта да се върнеш в управлението, за да докладваш и цялостното ти състояние да бъде подложено на оценка.

— Нищо ми няма, питайте Брайънт…

— Ще ме прощаваш, но нямам намерение да си губя времето с него.

Той се облегна назад и прехвърли стрес топката в лявата си ръка. Мамка му, още не се беше изплъзнала от лапите му.

— Аз имам дълг — грижата за вас е и моя грижа — а ти правиш всичко възможно да ми попречиш да го изпълня. Трябва да ти бъде предоставена подкрепа и психиатрична помощ.

Ким завъртя очи към тавана.

— Когато изпитам нужда да говоря с някой, който да ми каже как трябва да се чувствам, веднага ще ви уведомя.

— Може би проблемът е в липсата на каквито и да било чувства у теб, Стоун.

— Не и според мен.

Той се наведе напред в стола си, вперил поглед в нея.

— Може би не точно сега, но ще дойде ден, в който потискането на всички тези неща ще се отрази на възможността ти да се справяш с проблемите.

Ким не вярваше в това. Винаги беше успявала, точно по този начин. Неприятните преживявания бяха складирани в плътно затворени кутии. Беше важно кутиите никога да не бъдат отключвани и единственото, което не разбираше, беше защо повече хора не правеха като нея.

Старата поговорка гласеше, че времето лекува всичко. А тя беше усвоила изкуството да манипулира времето. В сегашно време, едва преди седем часа, тя не беше успяла да спаси живота на Артър Канъп, но всички събития в промеждутъка оттогава насам бяха изпълнили действителността и бяха отдалечили случката някъде в миналото. От нейна гледна точка от въпросната случка можеше да е минала и цяла седмица. Следователно всичко беше свършило много по-отдавна, отколкото предполагаше Уди.

— Сър, благодарна съм ви за загрижеността, но наистина съм добре. Разбирам, че не мога да спася всички, и не се самообвинявам, когато някой умре.

Уди вдигна ръка.

— Достатъчно, Стоун. Решението ми не подлежи на обсъждане. Щом случаят приключи, или ще се подложиш на терапия, или ще излезеш в принудителен отпуск.

— Но…

Той поклати глава.

— В противен случай негативните емоции, които таиш в себе си, ще те погубят.

Онова, което таеше в себе си, не беше негова работа. Беше заключено и прибрано на сигурно място. Ким се страхуваше единствено то да не излезе наяве. Излезеше ли на свобода, неминуемо щеше да я съсипе безвъзвратно.

Тя въздъхна тежко. Щеше да остави тази битка за някой друг ден.

— Решението ми не подлежи на коментар, но преди да си тръгнеш, има още нещо, за което искам да поговорим.

"Страхотно", помисли си тя.

— Получих обаждане от суперинтенданта, който на свой ред е получил обаждане от своя шеф. И двамата настояват, че трябва точно ти да бъдеш освободена от работата по случая.

Той се облегна обратно в стола си.

— Кажи ми кого точно успя да вбесиш днес?

Нямаше смисъл да го лъже. Очевидно някой беше приел нещата доста лично.

— Сър, бих могла да ви предоставя списък, но със сигурност няма да е напълно изчерпателен. От друга страна, единственият човек, който наистина се ядоса, е Ричард Крофт — но не вярвам той да е чак толкова влиятелна личност.

Настъпи кратка пауза, после двамата се спогледаха.

— Жена му — казаха в един глас.

— Какво точно му каза?

Тя сви рамене.

— Много неща — отговори Ким.

Помисли си, че съпругата на Крофт явно наистина го обича много.

— Свидетел или заподозрян?

Тя сви устни.

— По малко и от двете.

— Мамка му, Стоун. Кога най-сетне ще проумееш, че полицейската работа на толкова високо ниво изисква и малко политика?

— Не, сър, политика се изисква в полицейската работа на вашето ниво. Моята работа е просто да разбера истината.

Уди я изгледа намръщено. Ким не беше искала думите й да прозвучат по този начин. Надяваше се, че той го знае, и реши, че е по-добре да не казва нищо повече.

Тя вирна брадичка.

— И какво е вашето решение, ще ме отстраните ли от случая?

— Стоун, няма нужда да ме държиш за ръката, прекрасно се справям и сам. Вече са уведомени, че ще останеш начело на разследването.

Ким се усмихна. Трябваше да се досети и сама.

— Повече от ясно е, че депутатът крие нещо — иначе нямаше да насъска хрътката си.

За първи път от много дни насам той като че ли се усмихна в отговор на думите й.

— Точно затова реших, че е най-добре и аз да насъскам моята.

— Тъй вярно, сър — каза Ким, а усмивката й стана по-широка.

ГЛАВА 45

Ким премести поглед от Брайънт върху Стейси:

— Е, добре, нов ден. Досън отива направо на разкопките и ще се обади, когато има нещо ново. И така, да обобщим — продължи тя. — От шестимата известни ни служители на дома в Крестуд останаха само двама: Ричард Крофт и Уилям Пейн. Ричард Крофт не ме харесва особено, така че не вярвам да узнаем нещо повече от него. Но определено крие нещо.

— Началство, две от възраженията срещу проекта за разкопки на професора са подадени от адвокатската кантора "Травис, Дън и Коен".

— Съпругата на Крофт?

Стейси кимна.

— Подписва се с моминското си име, Коен.

— Значи каквото и да крие той, съпругата му знае за него.

— Струва ли си да я посетим в кантората? — попита Брайънт.

Ким поклати глава.

— Вече се е опитала да ме отстрани от случая, така че нямам намерение да я дразня допълнително.

Тя сви рамене:

— Съпругата няма да ни помогне. Каквото и да крие Крофт, жена му е негов съучастник и ще се опитва да ни попречи по всеки възможен начин.

— Колко далече може да стигне според теб? — попита Стейси.

— Зависи доколко може да й навреди информацията, която ще разкрием — отговори Ким.

Спомни си за оградата около къщата, колите и не на последно място — кариерата й.

Ким застана пред дъската, която беше разделена на две. От своя страна първата половина беше разделена на четири квадрата. В горните два квадрата бяха вписани обстоятелствата около смъртта на Тереза Уайът и Том Къртис. Долните два бяха отделени за Мери Андрюс и Артър Канъп.

— Има ли нещо ново за Артър от съдебните следователи? — попита Ким.

— По крачола на панталона му има набити парченца стъкло от счупен фар от страната на пътника и частици бяла боя: В момента се опитват да научат повече за колата.

Ким впери поглед в лявата половина на дъската. Не можеше да докаже, че Мери Андрюс и Артър Канъп са били убити, но знаеше, че смъртта им е свързана с нещо зловещо, което се беше случило преди десет години.

"Какво сте направили?", попита ги безмълвно тя.

Другата половина на дъската беше разделена на две части, по една за всяка от изровените към момента жертви. Ким знаеше, че до края на деня ще трябва да добавят още едно отделение.

Отстрани с печатни букви бяха написани три имена:

Мелани Харис

Трейси Морган

Луиз Данстън

— Как върви установяването на самоличността? — попита Стейси, проследявайки погледа на Ким.

Ким не се обърна.

— Оказва се, че тези трите са били близки, сформирали собствена групичка. Надявам се, че доктор Бейт ще ни предостави още улики, които да ни помогнат да свържем имената с всяко от момичетата.

— Началство, мислиш ли, че са повече от три? — попита Стейси.

Ким поклати глава. Имаше причина точно тези момичета да станат жертви на убиеца.

— Може ли да научиш още нещо за всяка от тях във "Фейсбук", без да те усетят?

— О, да. Когато ги попитах дали някой си спомня за мен, едно момиче се поинтересува дали съм срамежливото чернокожо момиченце, което носи големи очила и заеква. Казах, че съм аз.

— Какво знаем за пастора?

— Единственият пастор, който би могъл да има нещо общо с дома в Крестуд, се казва Виктор Уилкс — онзи, който е организирал благотворителното събитие. Името му се появи на няколко пъти в коментарите. Всички момичета го наричат просто "Таткото", вместо с общоприетата му титла "отец", демонстрирайки явна привързаност към него. Посещавал ги е веднъж месечно и им е изнасял кратка проповед.

— Нещо за миналото му?

— Трудна работа. Засега знам, че е живял няколко години в Бристъл, после една-две в Ковънтри и една година в Манчестър. Пуснах няколко мейла, да видим дали нещо ще клъвне.

— Къде живее сега?

— Дъдли.

— От колко време?

Стейси набра нещо на клавиатурата.

— Две години.

— Имаш ли адрес?

Стейси подаде на Ким лист хартия, а в това време Брайънт затвори телефона.

— Началство, обадиха се от регистратурата. Имаш посетител.

Ким се намръщи. Беше твърде заета за непредвидени срещи.

— Обади се и им кажи…

— Няма мърдане, началство. Посетителят се казва Бетани Адамсън — и е видимо ядосана.

ГЛАВА 46

— Мога ли да ви помогна с нещо? — попита Ким, когато слезе пред регистратурата.

Жената се обърна и Ким моментално се стъписа. Не oт това, колко много си приличаха с Никола; двете бяха еднояйчни близначки. Удиви се колко малко си приличаха на практика.

Жената не подаде ръка за поздрав.

— Казвам се Бетани Адамсън и искам да поговорим.

Ким отстъпи назад и направи знак на Бетани Адамсън да я последва.

Докато вървяха към стая за разпити номер две, зад гърба й се чуваше монотонно почукване. Ким набра кода и задържа вратата отворена. Жената мина право покрай нея, стиснала бастуна в дясната си ръка.

Ким забеляза, че Бетани беше обута с удобни ботуши с нисък ток, които стигаха до коленете й. Носеше черни джинси, които висяха свободно около бедрата й. Беше облечена с обемисто зимно яке, което скриваше слабата й фигура, но изглеждаше по-крехка от сестра си.

— Нямам много време, госпожице Адамсън.

— Онова, което искам да кажа, няма да отнеме много време.

Ким се изненада от тежкия, типичен за региона акцент.

Кимна й да продължи, като продължаваше да я оглежда изучаващо. Ако не знаеше, че са близначки, щеше да реши, че Бетани е доста по-голямата сестра. Русата й коса беше вързана в стегната опашка, а корените й бяха мръсни и мазни. Лицето й, макар и с идентична структура, изглеждаше по-слабо и грубо от това на сестра й.

Разпределението на ведрост и обаяние определено беше в ущърб на тази близначка.

Ким забеляза, че жената сякаш отпускаше тежестта на цялото си тяло върху бастуна. Ким й посочи стола, но Бетани поклати глава.

Ким също остана права. Стояха една срещу друга, от двете страни на металната маса за разпити.

— Вчера си говорила със сестра ми.

Ким се смути от яростта, изписана по лицето на жената. Устните й бяха присвити, а веждите — свъсени.

Ким кимна.

— Натъкнахме се на имената ви в хода на настоящото ни разследване.

— Нямаме нищо за казване.

Ким беше заинтригувана.

— Как може да бъдете сигурна в това?

Бетани Адамсън потърси с поглед очите на Ким. В нейните се четеше студенина и безчувственост. Погледът й не беше гневен или развълнуван. Просто безжизнен и непреклонен. Ако лицето говореше за вътрешните преживявания на човека, то тази жена не беше изпитала нито миг радост през целия си живот.

— Просто съм сигурна — каза тя.

Ким скръсти ръце пред гърдите си.

— Сестра ви беше малко по-склонна да помогне.

— Но тя все пак не разбира, нали?

— Какво не разбира?

Бет въздъхна тежко.

— Имахме трудно детство. Майка ни беше наркоманка, която ни вземаше и връщаше в домовете за сираци, като че ли бяхме книги от библиотеката. Постепенно пораснахме и всички надежди за нормален живот угаснаха, понеже никой не ни искаше. Всяка от нас имаше единствено другата.

— Разбирам ви, госпожице Адамсън, но…

— Годините, които прекарахме в дома в Крестуд, не бяха от най-прекрасните. Не мога да ти опиша какво е чувството майка ти да се интересува само от издръжката, която получава за теб.

Жената не откъсваше поглед от очите на Ким.

— Израснахме без любов и сигурност и не искаме да се връщаме към тези спомени. Нито една от нас.

Ким знаеше какво има предвид, дори да отказваше да си го признае. Въпреки начина, по който се държеше тази жена, на Ким й се искаше да прояви разбиране към нея. Подобна враждебност не й беше чужда, но от всички страни не спираха да изникват стари и нови трупове.

— Какво се случи на онова място, Бет? — попита тихо тя.

— Госпожица Адамсън, ако обичаш. И е твоя работа да разбереш какво се е случило там, но без да замесваш сестра ми и мен. Това няма да се отрази добре на нито една от нас.

— Дори ако успееш да ни помогнеш да заловим един сериен убиец?

Лицето й остана безизразно.

— Дори тогава. Сестра ми е твърде учтива, за да ти го каже, но аз не съм. Остави ни на мира.

— Ако разследването изисква отново да говорим с вас…

— На твое място не бих го направила. Ако не ни оставиш на мира, ще съжаляваш, заклевам се.

С учудваща бързина Бетани Адамсън прекоси разстоянието до вратата. Беше излязла още преди Ким да осъзнае, че срещу нея току-що беше отправена истинска заплаха.

Но вместо да я сплашат, думите на жената имаха тъкмо обратния ефект върху нея.

Един нов въпрос глождеше Ким.

Никола и Бет бяха израснали по един и същи начин, но бяха различни като деня и нощта. Какво, по дяволите, беше превърнало Бетани Адамсън в един толкова враждебно настроен, изпълнен с омраза човек?

ГЛАВА 47

Жилищният квартал "Холитрий" беше разположен между "Бриърли Хил" и "Уърдсли". Общинските сгради, построени в началото на седемдесетте години, се простираха на площ от три километра и половина и към момента приютяваха поне трима регистрирани сексуални насилници.

Още с навлизането в квартала Ким винаги се сещаше за деветте кръга на ада от поемата на Данте. Най-отвън бяха разположени сиви панелни къщи с изпочупени прозорци, заковани с дъски или преградени с решетки. Оградите, които някога бяха разделяли сградите, отдавна бяха изчезнали, градините пред опустелите къщи се използваха като своеобразни бунища от местните жители. Навсякъде имаше изоставени автомобили с различни на цвят съставни части. По-навътре бяха разположени панелни общежития с по дванадесет жилища всяко. Фасадите им сякаш се състезаваха коя може да предложи най-много вулгарни изрази и цветущи описания на това как се правят бебета, изрисувани със спрей. Общината отдавна беше изгубила и тази битка. Без да излиза от колата, Ким можеше да подуши мириса на покварата, просмукал се в коридорите на блоковете, където се продаваха повече хапчета, отколкото в аптеката.

По средата се издигаха три високи сгради, надвиснали като наблюдателни кули над останалата част от квартала. Общината отричаше този факт, но там настаняваха всички, които бяха изгонени от другите общински жилища в района. Събрани накуп, годините, прекарани в затвора от обитателите на тези сгради, щяха да стигнат чак до ледената епоха..

— Знаеш ли, началство, ако наистина е вярно, че Толкин се е вдъхновил за създаването на Мордор от този регион, явно е идвал точно насам.

Ким беше съгласна. Надеждата отдавна беше напуснала тази земя. Знаеше го от личен опит — самата тя беше прекарала първите шест години от живота си в "Холитрий".

Брайънт спря колата пред редица сгради, в които някога бе имало магазини, обслужвали жителите на квартала. Последно беше затворил продавачът на вестници, след като едно дванадесетгодишно момче беше извадило нож, за да го обере.

Сградата по средата, където се беше помещавал ресторант за бързо хранене, сега работеше по една сутрин седмично като център за доставки.

Пред входа се размотаваха седем момичета на около петнадесет години. Напереният им вид подсказваше, че покрай тях не може да припариш. Брайънт я погледна и Ким му се усмихна.

— Бъди по-внимателна, началство.

— Винаги.

Брайънт остана на мястото си, а Ким се приближи към главатарката. Косата й беше боядисана в три нюанса на лилавото, а гладката кожа на лицето й беше обсипана със стомана.

Момичето протегна дясната си ръка.

— Входна такса.

Ким я погледна в очите и продължи да се усмихва.

— Колко?

— Стотачка?

Ким поклати глава.

— Тц, много са. Знаеш как е, криза.

Момичето се усмихна самодоволно и скръсти ръце пред гърдите си.

— Точно затова са ми високи цените.

Приятелките й се изкикотиха и свойски се сбутаха помежду си.

— Добре, ако ми отговориш на един лесен въпрос, имаме сделка.

— Нищо няма да отговарям, понеже няма да се намърдаш вътре, кучко.

Ким сви рамене и понечи да се обърне.

— Хубаво, сега ще си тръгна, но иначе щеше да можеш поне да си опиташ късмета.

Колебанието трая около секунда.

— Добре, питай.

Ким отново се обърна и погледна жадните за пари очи.

— Кажи ми колко щях да платя, ако бях поискала да ми направиш петнадесет процента отстъпка?

Лицето на момичето се изкриви от объркване.

— Не ти знам шибаната…

— Виждаш ли, ако ходеше на училище, щеше да можеш да изкараш много повече.

Ким се приведе на два сантиметра от лицето на момичето:

— А сега се разкарай от пътя ми, преди да те извлека за халката на носа.

Гласът на Ким беше спокоен; погледът й казваше всичко необходимо.

Момичето продължи да я гледа цяла минута. Ким остана неподвижна, без да мигне.

— Хайде, момичета, кучката не си струва — каза тя и се отмести наляво.

Хайката я последва.

След като входът се разчисти, Ким се обърна към тях:

— Ей, момиче! Искаш ли десетачка, за да наглеждаш колата?

Момичето се поколеба, но друго я побутна по гърба.

— Става — изръмжа тя.

Брайънт последва Ким в празната сграда, от която бяха останали само стените. Всичко ценно беше изнесено, включително и окаченият таван. По средата на отсрещната стена преминаваше двуметрова пукнатина.

В ъгъла стояха трима мъже. Обърнаха се вкупом. Двама от тях моментално ги изгледаха уплашено и тръгнаха да ги заобикалят, за да стигнат до вратата. Професионалните престъпници надушваха като хрътки полицаите още от съседния окръг.

— Да не ви обидихме нещо, момчета? — попита Брайънт.

Едно от момчетата се озъби в израз на неуважение и Ким поклати глава. Чувството беше взаимно.

Ким разпозна мъжа, който остана. Бяха се срещнали в крематориума, докато преследваше тялото на Мери Андрюс.

— Пастор Уилкс, не ви познах в тези дрехи — пошегува се Брайънт.

Виктор Уилкс едва се усмихна в отговор на шегата, която със сигурност не чуваше за първи път. От друга страна, Брайънт имаше право.

Свещеническите одежди превръщаха Уилкс в добре познат обект на благоговение и почит. Тук, в една напълно обикновена обстановка, той приличаше на съвсем обикновен човек. На пръв поглед в крематориума й се беше сторило, че наближава шестдесетте, но без служебното си облекло изглеждаше с десет години по-млад. Светлите джинси и синята спортна блуза подчертаваха фигурата на един доста по-атлетичен мъж, отколкото тя беше очаквала.

— Мога ли да ви предложа нещо за пиене? — посочи той една сребриста електрическа кана.

Ким забеляза, че последните два пръста на дясната му ръка бяха свити като кука. Беше виждала подобни травми при хора, които практикуват бокс без предпазни ръкавици. Този факт, както и сравнително едрата му фигура, я накараха да си помисли, че в някакъв момент от живота си беше излизал на ринга.

Ким погледна електрическата кана, смушка Брайънт и той отговори.

— Не, благодарим, пастор… отче…

— Просто Виктор, моля.

— Какво правите тук, по дяволите? — попита го Ким.

Никой нормален човек не би влязъл доброволно на подобно място.

Той се усмихна:

— Опитвам се да вдъхна надежда, инспекторе. Тук живеят някои от най-безправните хора в страната. Иска ми се да им покажа, че може да бъде различно. Лесно е да ги съдим, но у всеки от нас има по нещо добро, човек трябва просто да се загледа.

"Аха", каза си тя, когато гласът му превключи на служебния режим на проповедник.

— Какъв ви е процентът на успеваемост? — попита раздразнено Ким. — Колко души успяхте да спасите?

— Нямам квота за това, мила моя.

— За щастие — каза тя и се отдалечи навътре в помещението.

Брайънт смени темата, насочвайки разговора към разследването:

— Научихме, че сте посещавали редовно дома в Крестуд разговаряли сте с момичетата, изнасяли сте кратки служби.

— Точно така.

— Също така научихме, че от време на време сте прикривали отсъствията на Уилям Пейн.

— Това също е вярно. Всички го прикривахме понякога. Вярвам, ще се съгласите, че ситуацията му никак не е завидна. Предаността му към дъщеря му е достойна за възхищение. Той неспирно се грижи за нея. Всички служители правеха всичко по силите си, за да му помогнат.

Той се замисли за момент, после добави:

— Е, почти всички служители.

Ким завърши обиколката си на стаята и застана до Брайънт.

— Като стана дума за служителите, можете ли да ни кажете кой работеше в дома в Крестуд, когато го посещавахте?

Виктор пристъпи към каната, а Ким искрено се зачуди как все още никой не я беше изнесъл за вторични суровини.

Той пусна едно пакетче чай в пластмасова чаша.

— Ричард Крофт тъкмо беше назначен за управител. Постът му сякаш включваше предимно административни задължения. Мисля, че му бяха казали да затегне бюджета и да подобри ефективността. Почти не общуваше с момичетата и това му харесваше. Така и не можах да се отърся от усещането, че той никога не се посвети напълно на мисията на дома, сякаш искаше просто да си свърши работата, да постигне зададените цели и да си тръгне.

— Какво ще кажете за Тереза Уайът?

— Между тях имаше търкания, разбира се. Бяха прескочили Тереза при избора на управител и тя се дразнеше от Ричард заради по-високата му позиция.

Уилкс разбърка течността в опит да извлече малко аромат от пакетчето чай.

— Не мога да кажа, че Тереза беше особено блага жена, и двамата с Ричард от самото начало бяха в конфликт. Мразеха се взаимно и всички го знаеха.

Ким си помисли, че всичко това беше много интересно, но по никакъв начин не обясняваше двете, вероятно дори трите мъртви момичета, заровени в земята.

— Имаме основание да вярваме, че Тереза е била с избухлив характер.

Виктор сви рамене и не каза нищо.

— Изпитвали ли сте го на свой гръб?

— Не, лично не.

— Може би знаете за някого, който го е изпитвал? — настоя Ким.

Той се поколеба, после разпери ръце.

— Не виждам как истината може да навреди в този момент. Тереза ми довери, че срещу нея е била подадена жалба. Бях чувал да се говори, че от време на време е имало по някой шамар или удар, когато не е успявала да удържи гнева си, но този случай беше по-различен. Беше ударила едно от момичетата толкова силно в корема, че то беше започнало да кашля кръв.

Ким усети как кракът й започна да потропва на място. Сложи ръка на коляното си, за да спре.

— Това ли беше основанието за жалбата?

Той поклати глава.

— Не, Тереза не се безпокоеше толкова от сведенията за самото посегателство, колкото за причината за него, спомената в жалбата.

— Която е…?

— Според жалбата Тереза Уайът е ударила момичето, защото й е отказало да правят секс.

— Така ли е било?

Виктор видимо се поколеба:

— Не мисля така. Тереза ми разказа честно за побоя. Призна ми точно какво е направила, но се закле, че причината не е била секс. Знаеше, че подобно обвинение би унищожило репутацията й. Щеше да остане залепено като пиявица за името й до края на живота й.

Ким затвори очи и поклати глава. Тайните започваха да изплуват една след друга.

— Кой беше подал жалбата? — попита Ким.

Беше готова да заложи мотора, къщата и работата си, че е било едно от трите момичета.

— Не ми каза. Поговори с мен само за да й олекне. Просто искаше да сподели с някого за това, за да успее да види по-ясно нещата.

"Разбира се", помисли си Ким. Опазил Бог Тереза Уайът да обмисля дали да не си признае.

— Ами Том Къртис? — попита Брайънт.

Виктор трябваше да се замисли, за да се сети за него.

— А, да, за готвача ли става дума? Беше доста мълчалив. Нямаше търкания с никого. Създаваше впечатление на истинско агънце, ако мога така да се изразя. Няколко пъти му направиха забележка, че се държи твърде свойски с момичетата,

— Наистина ли? — попита Ким.

— Беше на двадесет и няколко години — най-младият член на персонала — и му беше най-лесно да общува с тях. Според някои дори твърде лесно — но това беше само слух и не бих искал да го коментирам повече.

— Със сигурност сте имали лично мнение по въпроса.

Лицето на Виктор придоби сериозен вид и той вдигна дясната си ръка.

— Няма да петня името на покойника, при положение че самият аз не съм бил свидетел на неуместно поведение.

— Да разбирам ли, че други са били? — настоя Ким.

— Не е моя работа и нямам желание да правя догадки.

— Разбираме, Виктор — каза Брайънт спокойно. — Моля, продължете.

— Мери Андрюс беше практична жена, която отделяше на момичетата най-много внимание. Беше строга, но любяща и винаги готова да помогне. За Мери те не бяха просто задължение.

— Ами Артър?

Виктор се засмя.

— Ах, Артър Канъп; почти бях забравил за него. Злочест човек, винаги така съм си мислил. Чудех се какво ли му се е случило, за да стане толкова озлобен и враждебно настроен. Особено човече, не харесваше никого.

— В частност Уилям Пейн? — попита Брайънт.

Виктор сбърчи нос.

— О, не мисля, че беше нещо лично. Трудно е човек да не харесва Уилям. Според мен Артър се дразнеше, че всички от персонала от време на време помагахме на Уилям. Не му беше приятно някой друг да получава повече от самия него.

— Как се държеше с момичетата?

— Кой, Артър ли? Никак. Мразеше ги до една. А за тях не беше трудно да му правят номера. Правеха си шегички с него, криеха му инструментите, такива неща.

— Правеха ли си шегички с Уилям?

Виктор се замисли за момент. Нещо премина през лицето му, но той поклати глава.

— Всъщност не, Уилям работеше през нощта и затова почти не общуваше с момичетата.

Ким се наведе напред в стола си. Той премълчаваше нещо.

— Какво можете да ни кажете за момичетата, които живееха там?

Той се облегна назад.

— Не бяха лоши деца. Някои бяха настанени в дома само временно, поради семейни усложнения. Някои живееха там вследствие на съобщения за упражняван върху тях тормоз. Имаше момичета, които чакаха да ги настанят при някой роднина, а имаше и такива, които нямаха никакви роднини.

— Спомняте ли си две близначки, Никола и Бетани?

В очите му грейна усмивка.

— О, да. Прекрасни момиченца. Ако си спомням правилно, Никола беше по-общителната от двете. Бетани често се криеше зад сестра си и я оставяше да говори вместо нея. Не общуваха много с другите момичета. Предполагам, защото си бяха добре заедно.

— Тоест, нямаше проблемни деца? — попита Ким.

Всичко това изобщо не създаваше впечатление за един от онези домове за изоставени деца, в които беше живяла.

— Разбира се, че имаше и по-трудни деца. Млади момичета, затворени в себе си. Имаше три момичета… съжалявам, но не помня имената им. Поотделно бяха непокорни, но събрани заедно, ставаха непоправими. Подстрекаваха се една друга и вършеха всевъзможни поразии; крадяха, пушеха, ходеха по момчета…

Той извърна поглед, преди да добави:

— И други неща.

— Какви други неща? — попита Брайънт.

— Не е моя работа да го коментирам.

— Нараниха ли някого? — обади се Ким.

Виктор стана и отиде до прозореца.

— Не във физическия смисъл на думата.

— Тогава как? — попита тя и погледна към Брайънт.

Виктор въздъхна тежко.

— Бяха жестоки, особено когато бяха заедно.

— Какво направиха? — настоя Ким.

Виктор продължи да стои до прозореца.

— Едно от момичетата беше живяло наблизо и знаеше за Луси. Един ден трите предложили да си поиграят с нея, за да може Уилям да излезе и да си свърши някаква работа. Като безкрайно доверчив човек, какъвто е, той решил да се възползва и да отиде до супермаркета. Върнал се само след час, но не открил никъде нито момичетата, нито Луси. Претърсил къщата от горе до долу.

Виктор се обърна и се приближи отново към тях.

— Знаете ли къде я открил?

Ким усети как челюстта й се стяга.

— Съблекли я и я натъпкали в кофата за боклук. Нямала сили да излезе самичка.

Той преглътна.

— Стояла захвърлена там повече от час, заровена в боклук, отпадъци от храна и собствените си мръсни пелени. Горкото момиченце беше само на три годинки.

Ким почувства как започва да й прилошава. Накъдето и да се насочеше разследването, някак си винаги се озоваваха на прага на Уилям и Луси Пейн.

Беше време да си поговорят отново.

ГЛАВА 48

— Какво, по дяволите, става тук? — извика Ким, когато колата спря пред къщата на семейство Пейн.

Освен патрулна кола, отпред беше паркирана и линейка. Задните врати на линейката зееха широко отворени.

Тя се затича към колите и в този момент от къщата излязоха двама санитари с носилка в ръце.

Малкото, крехко тяло на Луси почти се губеше в преносимото легло. Носеха я като бебе. Извън инвалидния стол, степента на парализа на крайниците й беше още по-очевидна. Дребното й лице беше покрито с кислородна маска, но Ким успя да види очите й и ужаса, който струеше от тях.

Ким нежно я докосна по ръката, но санитарите бързаха, да я качат в линейката.

Уилям Пейн излезе тичешком от къщата. Лицето му беше пребледняло. Очите му бяха широко отворени от страх.

— Какво се е случило? — попита Ким.

— През нощта започна да се задушава, но тази сутрин сякаш беше по-добре. Бях горе, за да сменя чаршафите на леглата, и сигурно отново й е било трудно да диша, но не е могла да издаде нито звук. Не е могла да ме повика.

И двамата стояха зад линейката, докато санитарите са опитваха да наместят носилката в неподвижна позиция.

Очите на Уилям почервеняха, когато се опита да потисне сълзите си.

— Успяла е да натисне преносимия си бутон за тревога, така че само чух приближаващите се сирени. Когато слязох долу, вече беше започнала да посинява.

Той разтърси глава, когато сълзите му започнаха да се стичат. Гласът му беше дрезгав и уплашен.

— Можеше да умре, защото не успях да чуя нейния зов за помощ.

Ким отвори уста, за да каже нещо успокоително, но в този момент единият санитар изскочи от линейката.

— Сър, трябва да…

— Тръгвам. Моля да ме извините…

Ким му помогна да се качи през задните врати на линейката. Те се затвориха зад него и колата бързо се отдалечи с включени сигнални светлини и сирени.

Ким усети как гърлото й се стяга, докато наблюдаваше отдалечаващия се автомобил.

— Май нещата не изглеждаха добре, началство?

Ким поклати глава и пресече пътя към мястото на разкопките.

Тя влезе в тентата на жертва номер две. Сърис беше коленичила в изкопа. Обърна глава и се усмихна.

Ким й подаде ръка. Сърис свали гумената си ръкавица, хвана се за ръката на Ким и излезе от изкопа. Ръката й беше топла и мека, покрита с талк от вътрешността на ръкавицата.

Сърис пристъпи към горния край на изкопа.

— Чух сирени. Всичко наред ли е?

Ким сви рамене. Не виждаше смисъл да й разказва за Луси. Сърис не участваше в тази част от разследването, а и собствените й чувства спрямо това младо момиче я учудваха толкова много, че не вярваше да може да ги обясни на някой друг.

— Значи приключихте с първия изкоп, така ли? — попита Ким.

Първият гроб беше запълнен и върху него бяха подредени чимове трева. Приличаха на зле присадена коса. Тентата също беше свалена, но на друго място беше издигната нова.

— Намерихте ли нещо на новото място?

— Скоро. Отчитанията показват, че обектът е на по-малко от шестдесет сантиметра дълбочина.

За разлика от Сърис, която беше учен и не би приела, че става дума за тяло, преди да види костите, Ким вече знаеше вътре в себе си, че там се намираше третото момиче. Оставаше само да разберат коя от трите.

— Този изкоп също ще бъде официално закрит и запълнен преди края на деня.

Нещо друго?

— Извадихме мънистата — каза тя и се приближи до една разгъваема тръбна маса. — Единадесет на брой. И това.

Сърис вдигна една прозрачна торбичка.

Ким я взе в ръка и опипа плътността на плата.

— Предполагам, че е бархет — каза Сърис.

— Пижама?

— Възможно е, но само горната част.

— Няма долнище?

Сърис поклати глава.

Ким замълча. Липсата на долна част на облеклото извикваше в ума й картина, от която й се повдигаше.

— Може да е било от различен плат, част от друга пижама, платът може вече да се е разложил.

Ким кимна. Можеше само да се надява.

— Нещо друго?

Сърис й подаде една пластмасова чинийка, пълна с кални парченца.

— Метални частички, но мисля, че нямат нещо общо с убийството.

— Какво следва сега?

Сърис избърса ръце в джинсите си.

— Отивам към третия изкоп, идваш ли?

Ким я последва до последната тента.

— Точно навреме, началство — каза Досън, когато Ким влезе. Тя погледна към земята и видя недвусмислените очертания на човешко стъпало, което се подаваше от тъмната пръст.

Под тентата стояха седем души, всички вперили поглед в плиткия гроб. Нямаше значение, че повечето от тях бяха предполагали какво ще открият. Всеки труп заслужаваше една минута уважение — мълчаливо обещание, че всеки от тях ще направи всичко по силите си да изправи извършителя пред закона.

Сърис се обърна към нея. Ким срещна погледа й. Беше уплашен, но решителен.

С нисък и плътен глас тя каза онова, което всеки от тях си мислеше:

— Ким, трябва да намериш кучия син, който е сторил това.

Ким кимна и излезе от тентата. Точно това възнамеряваше да направи.

ГЛАВА 49

— Началство, получих съобщение — каза Брайънт, когато излязоха от тентата. — Доктор Дан иска да ни покаже нещо.

Ким не отговори, а закрачи надолу по хълма.

Брайънт запали колата и потегли към болница "Ръселс Хол". Знаеше кога да я остави сама с мислите й.

У нея се надигаше гняв. Независимо от всичко, което бяха направили, тези момичета не бяха заслужавали да умрат. Повдигаше й се от мисълта как някой беше решил, че може да разполага с живота им. Самата тя беше живяла като тези момичета — и всички те заслужаваха шанс.

Съдбата на един човек не беше предопределена от неравния старт в живота. Ким беше пример за това. Детството й подсказваше, че ще се отдаде на престъпления, наркотици, опити да се самоубие — а може би и по-лошо. Всяка случка я беше тласкала да провали живота си, както и този на околните, но тя беше показала среден пръст на всичко и беше избрала сама пътя, по който да поеме. Нямаше причина да вярва, че всяка от трите жертви не би могла да постигне същото.

Брайънт спря колата пред главния вход на болницата.

Тя изхвърча навън и закрачи напред. Брайънт я настигна пред асансьорите.

— За Бога, началство, намали малко. С ръгбито се справям. Да ти смогвам на темпото обаче е съвсем друга работа.

Тя поклати глава.

— Хайде, старче, размърдай се малко.

Ким влезе в моргата. Видя скелета на жертва номер две, подреден на масата до този на жертва номер едно.

Макар че виждаше само останките на мъртвата, Ким изпита известно облекчение, че жертва номер едно вече не се намираше в бездушната обстановка в лабораторията. След като са били приятелки приживе, сега двете отново бяха заедно.

Облекчението й не трая дълго, защото в следващия момент видя събраните малки кости, поставени до тялото на втората жертва.

— Бебето? — попита тя.

Даниъл кимна.

Не си размениха поздрави или любезности.

Ким погледна отблизо. Костите бяха толкова малки, че не приличаха на нищо конкретно, което я натъжи още повече.

На Даниъл се падаше да огледа обстойно костите за улики, без да мисли за тях като за съставните части на зародиш, От всички тях се изискваше научна безпристрастност. Работата им трябваше да бъде лишена от всякаква емоция. И все пак той трябваше да извлече улики от живот, който дори не беше живян. Нещо, което тя не би могла да направи.

Днес нямаше да има остроумия.

— На каква възраст е? — попита тя.

— Костите започват да се оформят в тринадесетата седмица. При раждането новороденото има около 300 кости. Бих заключил, че това дребосъче е било заченато двадесет до двадесет и пет седмици преди настъпването на смъртта.

"Значи без съмнение е било човешко същество", помисли си Ким. Както от морална гледна точка, така и според закона, аборт се извършваше до настъпване на дванадесетата седмица, освен ако бременността не застрашаваше сериозно здравето на майката.

— Значи двойно убийство, началство — майка и дете?

Тя кимна. Прииска й се да докосне костите. Да ги покрие. И не знаеше защо.

Даниъл заобиколи масата и застана между двете момичета.

— Не знам дали е важно, но научих нещо повече за начина на живот на жертва номер едно. Била е висока около метър и шестдесет, не се е хранела пълноценно, направо бих казал, че е била недохранена.

Брайънт извади бележника си.

— Не е получавала достатъчно стоматологични грижи и долните средни резци са били изкривени. В някакъв момент от живота й два от пръстите на лявата й ръка са били счупени, а освен това има фрактура на десния пищял. Травмите са получени доста преди момента на смъртта.

— Физически тормоз?

— Най-вероятно — каза той и се обърна на другата страна, но преди това тя успя да забележи как тежко преглътна.

Той насочи вниманието си към жертва номер две.

— Все още нямам толкова подробна информация относно втората ни жертва, но има нещо, което ми се стори важно.

Той отиде до горната част на масата и внимателно отмести челюстта на жертва номер едно.

— Вижте отблизо вътрешната страна на зъбите.

Ким се наведе и погледна отблизо. Видя споменатото от Даниъл изкривяване на долните зъби, но освен липсата на плът и венци, всичко изглеждаше относително нормално.

— А сега погледнете жертва номер две.

Ким се обърна и се наведе над черепа на жертва номер две. Зъбите й бяха сравнително прави и нямаше видими наранявания, но имаше нещо необичайно в цвета на емайла им.

— Жертва номер едно почиствана ли е? — попита тя.

Даниъл поклати глава.

— Никоя не е почиствана.

Гатанките започваха да омръзват на Ким и търпението й се изпари.

— Изплюй камъчето, докторе.

— Наличието на пръст в устната кухина на жертва номер, едно може да бъде обяснено с разлагането на плътта, вероятно пет или шест години след настъпването на смъртта. Пръстта, полепнала по зъбите на втората ни жертва, е била там още от деня на заравянето й.

Ким бързо сглоби парченцата на мозайката, разпръснати от Даниъл. Имаше само един начин, по който пръстта да полепне по вътрешната страна на зъбите толкова бързо.

Момичето е било заровено живо.

ГЛАВА 50

Трейси "избяга" първа и понякога ми се искаше да не го беше правила. Болката от съжалението, което изпитах веднага след това, беше толкова непозната и изненадваща, че не намирах думи да я опиша.

За един психопат не е привично да изследва своите минали постъпки, освен ако не е имало объркване в плана — и дори тогава целта е рационален, а не емоционален анализ.

Светът сякаш промени орбитата си, докато аз се боричках с момичето на земята. Когато я покорих напълно, аз осъзнах, че съжалявах не за онова, което бях сторил, а че нямаше да я видя отново; че няма да съзерцавам отново как се поклащат бедрата й, докато се разхождаше из стаята.

Съжалявах единствено заради онова, което бях загубил аз.

Равновесието на света отново се възстанови.

Въпреки всичко аз знаех, че Трейси беше различна. Някои момичета изпъкват пред останалите още от малки. Щом влязат някъде, всички се обръщат, за да ги видят. И това се дължи не на външната им красота, а на същината им; на непреклонната им воля. Онази уверена решителност, че ще имат всичко, което си пожелаят.

Колко привлекателно и примамливо.

Знаех, че Дайна, майката на Трейси, беше продавала деветгодишното тяло на дъщеря си срещу тридесет и пет паунда. Седмица по-късно, вече осъзнала пазарната й стойност, тя значително вдигна цената. Два месеца по-късно, Дайна окончателно се оттегли от бизнеса.

Социалните служби отведоха Трейси от дома й на четиринадесетгодишна възраст. Настаниха я в дома в Крестуд заедно с другите момичета — жертви на физическо и сексуално насилие и престъпна небрежност.

Тя не изпитваше признателност за това.

Не беше жертва и искаше да остане точно там, където беше живяла.

След като беше научила по трудния начин, че не може да има доверие на никого, Трейси беше укривала от Дайна част от изработеното през последните две години. Трейси не се оплакваше от трудностите в живота. Просто намираше начин да ги превърне в предимства.

Разказа ми всичко за детството си. Все едно че някой четеше с монотонен глас сухото описание на фактите. Гласът й сякаш трепна веднъж или два пъти, но тя бързо се овладя и продължи нататък.

Слушах я, кимах и й предлагах подкрепа.

После правихме секс. Поправка… аз правих секс, а тя се съпротивляваше. "Изнасилване" е грозна дума и не описва онова, което се случи между нас.

След като свършихме, тя се изправи и ме погледна в очите. Погледът й беше студен и пресметлив, непривичен за едно толкова младо лице.

— Ще си платиш за това — каза тя. — И още как.

Не се страхувах, че Трейси може да разкаже на някого за случката. Тя нямаше доверие на никого освен на себе си. Щеше да измисли начин как да ми отмъсти и същевременно да извлече изгода за себе си.

Възхищавах се на младежкия й оптимизъм и никак не се учудих, когато няколко месеца по-късно дойде и ми каза победоносно:

— Бременна съм и е твое.

Развеселих се, макар да се съмнявах някое от двете твърдения да е вярно. Едно от нещата, които харесвах у Трейси, беше умението й винаги да извърта нещата в своя полза.

— И? — попитах аз.

И двамата знаехме, че предстоят преговори.

— Искам пари — каза тя.

Усмихнах се. Разбира се, че искаше пари. Въпросът беше колко точно. Припомних си няколко суми от предишни подобни сделки. Цената на един аборт, плюс малко отгоре. Нормална пазарна цена.

Замълчах, като се осланях на най-ефективното поведение по време на преговори.

Тя наклони глава на една страна и зачака. Явно владееше същата техника.

— Колко? — отстъпих аз.

У това момиче имаше нещо.

— Достатъчно.

Аз кимнах. Разбира се, че щях да й дам достатъчно.

— Петстотин плюс…

— Страшно си далече — каза тя и присви очи.

Беше си струвало да започна с малка сума. Човек никога не знае. Бях успявал на два пъти…

— Колко си представяш?

— Пет хилядарки и ще пея.

Изсмях се с глас. Това не беше малко отгоре.

— Абортите не…

— Няма да правя никакъв шибан аборт. Няма как да стане. Искам пари, за да избягам.

Тя се потупа по корема.

— Да започна на чисто.

Нямаше начин това да се случи. Аз съм разумен човек. Знаех, че ако сега отправи обвинение, никой няма да й повярва; но едно живо генетично доказателство би застрашило свободата ми. Рождената му дата щеше да тегне над мен като постоянна заплаха.

Това бебе никога не трябваше да се роди.

Кимнах с разбиране. Трябваше ми време да помисля; да се подготвя.

По-късно същата вечер бях готов.

— Трябва да отпразнуваме заминаването ти с питие — казах аз и налях обилно количество водка в мъничко кока-кола.

— Носиш ли ми парите? — попита тя и надигна чашата:

Кимнах и се потупах по джоба.

— Какво мислиш да правиш?

— Отивам в Лондон, ще си наема апартамент, ще си намеря работа и ще завърша училище.

Тя продължи да говори, а аз продължих да й наливам. Двадесет минути по-късно погледът й се замъгли и започна да заваля думите.

— Ела с мен, искам да ти покажа нещо — казах аз, като й подадох ръка.

Тя отказа, изправи се и падна обратно в стола. След няколко секунди опита да се изправи отново. Заклатушка се към вратата като новородено кученце. Изпреварих я и отворих вратата. Неочакваният полъх на свеж въздух я събори в ръцете ми. Задържах я, но краката й се преплетоха и тя падна на земята.

Със смях се опита да стане от пода. Засмях се заедно с нея, хванах я за раменете и я поведох през тревата.

Двадесет и пет стъпки на северозапад оттам я пуснах. Тя падна по гръб в дупката. Отново се захили. Аз също.

Коленичих на земята до нея, с ръце около гърлото й. Допирът на дланите ми върху кожата й ме възбуди, нищо че се опитваше да избута ръцете ми. Очите й бяха затворени и тя се гърчеше под мен, почти в безсъзнание. Движението на бедрата и поклащането на гърдите й ме опияниха. Не можех да ги подмина. Разкъсах тънките й панталонки с едно бързо движение и след миг вече бях в нея.

Тялото й се поддаде на движенията ми, неспособно да остане в съзнание. Сякаш се носеше в полусън. Нямаше съпротива, както първия път.

Когато се изправих, от очите й се виждаше само бялото. Приклекнах до нея в тясната дупка и взех разкъсаните й панталонки. Щях да ги пазя вечно. Щяха да ми напомнят за това.

Ръцете ми отново обгърнаха врата й. Палците ми опипаха ларинкса й, но така и не пожелаха да го притиснат. Красивото й лице все още се усмихваше в полусън.

Раздразнен, аз изскочих от дупката. Първата лопата с пръст се изсипа върху гърдите й. Тя все така не отваряше очи.

С бързи движения запълних дупката за няколко минути. Това беше ново за мен.

Утъпках земята и върнах отгоре тревата.

Останах с нея половин час. Не исках да бъде сама.

Седях до гроба и я проклинах, задето ме беше принудила да го сторя. Само да не беше толкова алчна. Да беше взела парите за аборта и всичко щеше да бъде наред.

Но това бебе никога не трябваше да се роди.

ГЛАВА 51

Брайънт въздъхна тежко и пъхна в устата си един ментолов бонбон. Беше инстинктивна реакция за него, след като излезеше от място, където е забранено да се пуши.

— Можеш ли да си представиш нещо по-ужасно от това да те заровят жив? — попита той, когато стигнаха до колата.

— Аха. Да ме заровят жива заедно с теб — каза тя в опит да се разведри.

— Благодаря ти, началство, само че наистина, можеш ли да си го представиш?

Тя поклати глава. Подобна смърт беше прекалено ужасяваща, за да мисли за нея. Предполагаше, че повечето хора биха искали да си отидат кротко в съня си. Нея винаги я беше блазнила идеята за куршум.

Жертва номер две трябва да е била в безсъзнание или възпрепятствана по друг начин, за да бъде поставена в гроба. Вероятно се е свестила сред плътния мрак на земята. Не е могла да чува или да помръдне. Може би се е опитала да извика, като естествена реакция от преживения шок. Устата й се е напълнила с пръст и с всяко вдишване, носът и гърлото й са се задръствали все повече и повече. Издъхнала е бавно, с жадно отворена уста, поглъщала единствено пръст.

Ким затвори очи и се опита да си представи ужаса, който е преживяла; завладяващата паника, сковала полуголото петнадесетгодишно момиче. Ким не можеше да възприеме мисълта за нещо толкова зловещо.

— Как може у един човек да има толкова зло… в смисъл, как се поражда?

Ким сви рамене.

— Едмънд Бърк е бил прав, когато е казал, че единственото нещо, необходимо за триумфа на злото, е добрите хора да не предприемат нищо.

— Какво искаш да кажеш, началство?

— Искам да кажа, че това не може да са първите му жертви. Много рядко първият признак на злото в човек е хладнокръвно убийство. Вероятно е имало ранни признаци, които или са били оправдавани, или пренебрегвани.

Брайънт кимна и я погледна.

— Колко дълго е умирала според теб?

— Не много — каза Ким, но си помисли, че вероятно й се е сторило като цяла вечност.

— Слава Богу.

— Знаеш ли, Брайънт? Не мога да продължавам повече така.

— С кое, началство?

— Не мога да продължавам да назовавам жертвите с цифри: жертва едно, жертва две. Достатъчно е, че са ги наричали така, докато са били живи. Имаме три трупа и три имена и аз трябва да ги свържа.

Ким зарея поглед през прозореца и внезапно пред очите й изплува един спомен. Петнадесетият й рожден ден се беше паднал в промеждутъка между приемни семейства пет и шест.

Два дни по-рано, един от служителите беше дошъл да говори с нея.

— Утре Ким има рожден ден и събираме пари, за да й купим подарък. Искаш ли да участваш? — беше я попитал той.

Беше го гледала право в очите цяла минута, за да види дали ще осъзнае, че току-що й беше предложил да даде пари за собствения си подарък. Лицето му беше останало безизразно.

— Сега накъде, началство? — попита Брайънт на излизане от паркинга на болницата.

След наученото от Даниъл Бейт, Ким се сещаше само за един човек, който можеше да им помогне, независимо от получената по-рано заплаха.

— Май към "Бриндлиплейс", Брайънт. Време е да посетим близначките.

Тя впери поглед в пътя напред.

— Трябва да узная имената им.

ГЛАВА 52

Никола Адамсън отвори вратата след второто почукване, облечена в сатенена пижама. Косата й беше разрошена и тя ги посрещна с широка прозявка.

Съжаляваме, ако сме ви събудили — каза Брайънт.

Нямаше място за "ако" — нищо, че минаваше обяд.

Тя отново се прозя и разтърка очи.

— Снощи работих до късно в клуба. Прибрах се към пет сутринта — или снощи, все тая.

Никола затвори вратата и тръгна направо към кухнята. Въпреки че самата тя беше само на тридесет и четири години, Ким се зачуди дали някога й се беше случвало да се събуди и да изглежда толкова зашеметяващо.

— С удоволствие ще поговоря с вас, но нека първо приготвя малко кафе.

Ким отмести една дамска чанта и седна на дивана.

— Сестра ви ме посети тази сутрин.

Никола рязко се обърна към нея.

— Какво е направила?

— Не беше особено въодушевена, че ни съдействате.

Никола поклати глава и се извърна. Бурканът с разтворимо кафе се стовари с глух шум върху кухненския плот.

Ким остана с впечатлението, че това не е първият път, когато Бет се опитва да се намеси в живота й.

— Какво ви каза?

— Нареди ми да оставя и двете ви на мира и да не отварям стари рани.

Никола кимна и тялото й сякаш се отърси от напрежението.

— Тя само се опитва да ме предпази, инспекторе. Знам, че изглежда груба, но просто е загрижена.

Тя сви рамене и седна.

— Така е при близнаците.

"Да, така е", помисли си Ким.

— Само че аз съм голямо момиче и сама предложих да ви помогна. Затова, ако имате някакви въпроси, питайте — тя се усмихна. — Особено сега, когато вече има и кафе.

— Сестра ви наскоро ли си е наранила крака? — попита Ким в опит да разбере откъде идваше горчивината у онази жена.

— Не, травмата е от детството. Когато бяхме на осем години, падна от едно ябълково дърво и се удари лошо. Костите в коляното й се натрошиха. Постепенно зарасна, но при лошо време започва да я боли. И така, с какво мога да ви бъда полезна?

Брайънт извади бележника си.

— Имаме нова информация за жертвите и решихме, че може би ще успеете да ни помогнете в разпознаването.

— Разбира се, стига да мога.

— Първата жертва може би е била най-високата. Вероятно е била слаба, а долните й зъби са били изкривени.

— Мелани Харис — каза уверено Никола.

— Сигурна ли сте?

Никола кимна.

— О, да. Много страдаше заради зъбите си. Момичетата в училище страшно много й се подиграваха, докато не се сприятели с другите две. След това никой вече не я закачаше. Покрай другите две винаги изглеждаше някак странно, толкова по-висока от тях — като надзирател.

Лицето на Никола отново придоби сериозно изражение, когато добави:

— Казаха ни, че е избягала.

Ким и Брайънт не отговориха.

— Кой би направил нещо лошо на Мелани? — попита Никола, като клатеше глава.

— Това се опитваме да разберем.

— Никола, има още една жертва — обади се тихо Ким. — Била е бременна.

Никола протегна ръка над масата и взе дамската чанта, която Ким беше преместила. Извади кутия цигари и евтина запалка. При посещението им предния ден Ким не беше забелязала нищо, което да подсказва, че тя пуши.

Тя постави цигарата в устата си, но палецът й не успя да се справи със запалката. Запали си чак на третия опит.

— Трейси Морган — прошепна Никола.

Ким се обърна към Брайънт, който отвърна на погледа й с повдигнати вежди.

— Сигурна ли сте?

— Да, сигурна съм. Не се гордея особено с това, но като малка обичах да си пъхам носа навсякъде. В училище винаги ми пишеха забележки от рода на "За Никола би било по-добре, ако обръщаше толкова внимание на собственото си поведение, колкото на поведението на околните".

Брайънт се изхили.

— Да, и аз имам една такава вкъщи.

Никола сви рамене.

— Просто обичах да се промъквам навсякъде и да подслушвам по коридорите. Помня как веднъж чух Трейси да казва на другите две момичета, че е "надула корема", както тя се изрази.

— Имате ли представа с кого е излизала? — попита Ким. — Това можеше да се окаже нова следа.

— Не, чух само да казва, че ще говори с таткото, но гледах да си тръгна по-бързо, за да не ме хванат.

Никола си дръпна от цигарата и в този момент сякаш я обзе прозрение.

— Има и трета, нали?

Те замълчаха и я оставиха за минута да осмисли тази новина.

— Ако можете да ни кажете нещо за…

— Третата беше Луиз. Не помня фамилията й, но тя беше главатарката; най-коравата. Никой не се отваряше на Луиз. Дори след като другите две избягаха — простете, след като изчезнаха — никой не смееше да й се опълчи.

Тя замълча за секунда.

— Знаете ли, сега, като се замисля, си спомням как тя настояваше, че приятелките й никога не биха избягали.

Никола загаси цигарата си в един пепелник от шлифован кристал.

— А, да. Луиз носеше протеза. Три от зъбите й бяха избити, след като се беше сбила с няколко момичета от друго училище. Не се понасяше без нея. Веднъж едно от момичетата скри протезата й през нощта, на шега. Луиз й счупи носа.

— Знаете ли нещо за някаква случка с дъщерята на Уилям Пейн?

Никола се намръщи, преди да се сети.

— А, за нощния пазач ли става дума?

Тя поклати глава.

— Не го виждахме особено често. Не знам нищо конкретно, но помня, че бяха наказани да не излизат един месец заради нещо, което бяха направили. Те винаги се забъркваха в неприятности. Въпреки това… не заслужаваха да им се случи подобно нещо.

Брайънт прелисти една страница от бележника си.

— Спомняте ли си нещо за Том Къртис?

Никола присви очи.

— Беше по-млад от другите служители. Изглеждаше някак срамежлив и доста от момичетата си падаха по него.

Тя вдигна ръка към устата си.

— О, не — нали не мислите, че може той да е бил бащата на…

Тя не успя да довърши думите си, сякаш не можеше да допусне да си го помисли.

Същата мисъл беше минала и през ума на Ким, но тя реши да не отговаря.

Ким прецени, че Никола няма с какво повече да им помогне. Тя се изправи и каза:

— Никола, благодарим ви за отделеното време. Моля, не споделяйте с никого тази информация, преди жертвите да бъдат официално идентифицирани.

— Разбира се.

Ким се отправи към входната врата и се обърна.

— Коя беше първа?

— Моля?

— Коя изчезна първа, Мелани или Трейси? — попита Ким.

Никола вече им беше казала, че Луиз е била последна.

Никола замислено се намръщи:

— Трейси беше първа, защото Мелани и Луиз мислеха, че е избягала заради бременността.

Ким кимна и прекрачи прага на вратата.

— Инспекторе…

Ким се обърна.

— Каквото и да ви е казала сестра ми, бих искала да ви помогна с каквото мога.

Ким кимна в знак на благодарност и си тръгна.

— Сега накъде, началство? — попита Брайънт.

Часовникът й показваше малко след три.

— Карай обратно към управлението.

Тя извади телефона си и позвъни на Досън.

— Хей, началство — обади се той.

— Какво става при вас, Кев?

— Запълват втория гроб, а Сърис е изровила наполовина третия труп. Доктор Бейт пътува насам. Понеже е много близо до повърхността, се надяват до довечера да я извадят цялата.

Ким осъзнаваше колко усилия бяха положили всички от екипа й.

— Щом докторът пристигне, можеш да си тръгваш. Няма нищо, което да не може да почака до утре сутринта.

— Началство, ако нямаш нищо против, бих искал да остана.

За пръв път се случваше Досън да не се възползва от възможността за почивка.

— Кев, добре ли си?

Беше свикнала с гласа му, така че ясно долови как гърлото му се стегна.

— Началство, гледах как изваждат телата на двете момичета от същата тази земя, и ако нямаш против, бих искал да остана до края.

Понякога просто я изумяваше.

— Добре, Кев. Ще ти звънна по-късно.

Тя приключи разговора и поклати глава.

— Наистина ли си чак толкова учудена? — попита Брайънт.

— Не. Той е добро хлапе, въпреки че понякога прави глупости.

— Бих работил рамо до рамо с него без никакви колебания — заключи Брайънт.

Двамата с него невинаги виждаха нещата по един и същи начин, но Брайънт можеше да бъде обективен, когато се налагаше.

Ким излезе от колата и Брайънт я заключи.

— Отиди да видиш докъде е стигнала Стейси. Впиши имената на дъската.

Искаше да заличат анонимността на момичетата възможно най-скоро.

— И после се прибирай вкъщи.

Ким се отправи към мотора и докато отключваше ремъка на каската си, се поколеба за момент.

Нещо в дома на Никола не беше наред. Нещо я човъркаше отвътре — нещо, което трябваше да долови по-рано.

Сякаш очите й казваха нещо, което умът й все още не беше осъзнал.

ГЛАВА 53

За втори път в рамките на този ден, Ким се озова пред главния вход на болница "Ръселс Хол". С риск да я глобят, тя паркира мотора си на тротоара.

На влизане мина покрай няколко пациенти и посетители, които се бяха скупчили с цигара в ръка под надписа "Пушенето забранено".

Тя се приближи към гишето на регистратурата, което беше от лявата й страна. Насреща й се усмихна жена, която според табелката на униформата си се казваше Бренда.

— Луси Пейн, приета е по-рано днес.

— Роднина ли сте?

Тя кимна.

— Братовчедка.

Бренда набра нещо на клавиатурата на компютъра.

— С5, отделение "Физикална медицина".

Ким мина покрай кафенето и погледна информационното табло. Качи се с асансьора до втория етаж и се отправи към западното крило, като по пътя се отдръпна встрани, за да се размине с едно легло на колела, което изкарваха от операционната зала.

Ким влезе в отделението зад леглото. Наоколо кротко жужаха машини и хората говореха тихо. Количката за разнасяне на медикаменти минаваше от легло на легло.

Ким видя, че беше хванала края на времето за посещения. Хората си бяха казали всичко, за което се бяха сетили, и сега стояха мълчаливо до близките си в очакване отреденото им време да изтече.

Тя се приближи към бюрото на медицинските сестри.

— Луси Пейн?

— Страничното отделение, втората врата.

Ким подмина първата врата, зад която имаше малка кухня. Стигна до втората врата и понечи да почука. Спря се точно преди ръката й да докосне дървото.

Луси спеше спокойно в огромното легло, а под главата й бяха подпъхнати пет възглавници. Към показалеца на дясната й ръка беше закачен монитор за наблюдение. От дясната й страна се чуваха ритмичните звуци на апарата.

Върху високото нощно шкафче стояха една картичка с надпис "Оздравявай скоро" и едно сиво плюшено мече.

Ким влезе в стаята и мина покрай Уилям Пейн, който леко похъркваше в креслото в ъгъла.

Тя застана до леглото и погледна спящото момиче. Луси изглеждаше на много по-малко от петнадесет години.

А беше изстрадала толкова много. Това момиче не си беше избрало тази коварна болест, която малко по малко й беше изпила силите и беше отнела способността й да се движи, както не си беше избрала и майка, която да я изостави. И със сигурност не беше избрала три глупави момичета да я натъпчат в кофа за боклук.

Днес Луси едва не беше умряла. Беше се опитала да извика, а от гърлото й се беше откъснала само тишина.

Въпреки начина си на живот това смело, решително момиче се беше опълчило. Беше се отскубнала със зъби и нокти от гибелта, просто защото й се живееше. Доказателство за това беше успешният й опит да натисне бутона за тревога.

Когато изнесоха Ким от апартамента във високата сграда в "Холитрий", също не й даваха големи шансове за оцеляване. По пътя към болницата я бяха съпътствали мълчаливи поклащания на глави и дълбоки въздишки, а когато пристигнаха, я бяха включили на интравенозно хранене, без да хранят особено големи надежди. Шестгодишното й телце беше слабо като вейка. Косата й падаше на цели кичури и не можеше да говори. На третия ден обаче тя се задържа седнала.

Ким взе една салфетка и избърса тънката струйка слюнка от брадичката на Луси.

Най-сетне беше разбрала защо това младо момиче, което познаваше едва от няколко дни, я привличаше толкова силно. Луси беше боец. Тя нямаше да се откаже да се бори да оцелее, въпреки неблагосклонността на съдбата — всеки ден, с всички сили.

По-рано днес можеше да не натисне бутона за тревога. Можеше да се предаде на болестта в очакване на покоя, но нещо я беше спряло. Надеждата.

"Има ли как това младо момиче да заживее по-добре, отколкото сега?", зачуди се Ким. Имаше ли начин съществуването й да бъде по-безопасно и по-приятно? Ким нямаше никаква представа, но знаеше, че в това крехко създание туптеше силно и решително сърце, достойно за възхищение.

Ким остави салфетката върху шкафчето и чу как похълцването зад гърба й спря.

Не се обърна.

— Знаете ли, че трябва да си поговорим? — попита тя тихо.

— Да, знам — отговори Уилям с дрезгав глас.

Тя кимна и излезе от стаята. Време беше да се прибира вкъщи.

Чакаше я работа.

ГЛАВА 54

Бет прелистваше някакво списание. Нямаше представа какво точно, но искаше да подчертае настроението си.

Усещаше, че Никола е разтревожена. Не си бяха говорили, откакто Бет се беше върнала. Познаваше сестра си. Никола искаше да я попита какво не е наред, но се страхуваше от отговора. Истината е, че нямаше сили да го понесе.

Никола никога не беше обичала да й се сърдят. За нея беше важно да радва хората. Искаше всички да са щастливи. Това обаче си имаше цена, която и двете бяха плащали прескъпо.

Нуждата й да се харесва на всички отново щеше да им струва много.

Бет беше толкова ядосана, че не можеше да вдигне глава. Никола нямаше да може да си мълчи още дълго. Бет невъзмутимо прелисти една страница.

— Майра поиска да говорим вчера — обади се Никола. — Каза, че си се държала много грубо с нея.

— Така беше — каза Бет.

Щом сестра й избираше да обсъждат маловажни събития, вместо да си поговорят за важните проблеми помежду им, така да е. Никола все някога щеше да се пречупи.

— Защо трябва да си толкова зла? Жената не ти е направила нищо.

Бет сви рамене.

— Тя е една любопитна дърта крава, която си пъха носа навсякъде. Защо ти пука какво си мисли?

— Защото ми е съседка и защото живея тук.

Никола замълча.

— Наистина ли си й казала, че ще те впиша в договора за наем?

Бет се усмихна на себе си. Тази мисъл сигурно не беше оставила онази кучка на мира през цялата нощ.

— Наистина.

— Нарочно ли искаш да усложниш живота ми, докато си тук?

— Знаеш ли какво, Ник? Аз те помолих да направиш нещо, а ти ме пренебрегна. Ти ме помоли да се държа добре с дъртата вещица, и аз те пренебрегнах. Къде е разликата?

— За Бога, Бет. Знам, че си ми сърдита. Ще ми кажеш ли поне защо?

Бет вътрешно се усмихна. Познаваше сестра си толкова добре. Както винаги.

Тя прелисти още една страница.

— Коя причина точно искаш да ти кажа?

— Която и да е. Кажи нещо, само нека това мъчение да спре. Знаеш, че не понасям да си ми сърдита.

О, да, Бет много добре знаеше това.

— Казах ти да не говориш с нея.

— С кого? — попита Никола.

Гласът й звучеше престорено. Никола прекрасно знаеше кого има предвид.

Тя прелисти още една страница, като знаеше много добре, че това още повече ще вбеси сестра й. Никола искаше Бет да й посвети цялото си внимание. Не понасяше мисълта за това, че Бет може да си стои и да не реагира на онова, което се случваше между тях. За разлика от нея.

— За жената от криминалната полиция ли говориш? — попита Никола.

— Аха.

— За Бога, Бет, как може да си толкова коравосърдечна? Откриват трупове там, където живеехме.

— Е, й?

— Ние познавахме тези момичета. Говорехме си с тях, хранехме се с тях. Как може да не те интересува поне малко?

— Може, защото не ми бяха никакви. Дори не ги харесвах, така че защо да ме интересува точно сега?

— Защото са мъртви, а не заслужаваха да умрат, каквото и да са направили. Някое чудовище ги е заровило в земята и е забравило за тях. Трябва да се опитам да помогна.

— Повече ти пука за тях, отколкото за мен.

— За какво говориш?

Този път наистина беше объркана. Беше повече от ясно. Никога нямаше да могат да се разберат, докато Никола не признаеше постъпката си.

— Знаеш какво ми сториха и дори не си мръдна шибаното пръстче.

— Бет, нямам представа нито кой ти е сторил нещо, нито какво ти е сторил. Кажи ми.

Тя прелисти още една страница от списанието и поклати глава.

— Питай жената от полицията — може би тя ще ти разкаже, след като си толкова твърдо решена да се забъркаш в това.

— Само защото знам, че случилото се има нещо общо с нас.

Ръката на Бет застина във въздуха. Страницата се изплъзна от пръстите й. Сестра й беше направила връзката; само по себе си това беше напредък. Тя искаше Никола да си спомни. Искаше да получи извинение. Искаше да чуе онези думи, които чакаше вече десет години.

Но не сега.

— Казвам ти, Ник, зарежи тази работа.

— Но аз искам всичко да излезе наяве!

Бет чу отчаянието в гласа на сестра си. Без да я поглежда. Нямаше сили да я погледне.

— Бет, иска ми се да знам какво съм направила, за да те наскърбя. С какво съм те разочаровала толкова много. Ти си моя сестра. Помежду ни има твърде много тайни. Обичам те и просто искам да разбера истината.

Бет захвърли списанието настрани и се изправи.

— Ник, внимавай какво си пожелаваш… защото може и да го получиш.

ГЛАВА 55

Ким беше свикала оперативката по-късно от обикновено. Напрежението около случая се отразяваше на всеки един от тях. Най-малкото, което можеше да направи, беше да им предложи един-два часа повече сън.

Брайънт, Стейси и Досън вече седяха зад бюрата си, когато тя приключи с доклада си за последните развития по случая пред Уди.

— Добро утро, приятели. Предполагам, знаете, че интересът на медиите към случая нараства. Всички пощуряха след издигането на третата тента. Пише го на първа страница на всички вестници, а снощи хванах коментарно предаване по телевизията.

— О, да, и аз го гледах, началство — изръмжа Брайънт.

— Вярвам, че няма нужда да ви напомням да не говорите с никакви репортери, колкото и да настояват. Случаят е твърде важен, за да рискуваме някой да извърти думите ни по какъвто и да било начин.

Ким говореше и за себе си. Знаеше на какво е способна, когато я притиснат репортери, затова мъдро беше стояла настрана от тях.

— Ако някой от вас има нужда да му се припомни колко зле се справяме към момента, да заповяда в кабинета на Уди, за да прочете някоя от статиите в пресата.

Бюрото на началника й приличаше на будка за вестници и по време на срещата им тази сутрин той се беше погрижил да я запознае подробно с написаното във всеки от тях.

— Наистина ли, началство?

Тя кимна. Беше важно всички да знаят, че ги наблюдават под лупа.

— Хайде сега, Кев — знаеш как стоят нещата. На третия ден винаги се оказва, че вината е в нас, а вече доживяхме до петия ден след откриването на първия труп, така че според мен се движим доста добре.

Ким усети как отчаянието се надига като прилив в стаята. Тя въздъхна, преди да продължи:

— Ако ви е толкова важно какво казват медиите за вас, трябваше да си изберете кариера в шоубизнеса. Ние сме полицейски служители. Нас никой не ни харесва.

— Малко е обезкуражаващо, началство — каза Стейси. — Как да работим с ентусиазъм, когато знаем това?

Ким осъзна, че силата й не беше в мотивационните речи.

— Хайде сега — всички погледнете тази стена, и я погледнете добре.

Сега, когато имената на момичетата бяха написани, бялата дъска й изглеждаше много по-поносимо. Дъската беше разделена на три колони:

Жертва 1

— Мелани Харис

Възраст — 15

По-висок от среден ръст,

недохранена, зъбен дефект,

чорап с пеперуда

Обезглавена

Жертва 2

— Трейси Морган

Възраст — 15

Бременна, липсващо долнище

на пижамата

Погребана жива

Жертва 3 — Луиз Дънстан —?

Възраст — 15

Протеза

на три горни зъба

— Някакво чудовище е убило тези три момичета. Говорим за изнасилване, побой, задушаване и заравяне. За тях това не е новина по вестниците. Това е бил животът им, тяхната собствена реалност. Всяка сутрин се събуждаме, за да хванем човека, който си е мислил, че може да извърши тези престъпления и да му се размине. Допреди няколко дни тези деца бяха напълно анонимни, забравени и безмълвни. Вече не са. Благодарение на нас Мелани, Трейси и Луиз сега могат да разкажат своята история. Помнете ми думата, ние ще хванем копелето, което им е причинило това. В случай, че имате нужда от допълнителна мотивация, значи сте сбъркали професията.

— Благодаря, началство — каза Брайънт и кимна.

— С теб съм — добави Стейс с усмивка.

— И още как — включи се Досън.

Тя зае обичайното си място на ръба на празното бюро.

— Добре, Кев, някакво развитие на местопрестъплението?

— Доктор Дан извади тялото към два часа тази сутрин. Сърис извърши първоначален оглед на изкопа, но сега предстои пресяването на почвата.

— Докторът спомена ли нещо за зъбна протеза?

— Не каза почти нищо за каквото и да било. Странна птица е той, началство.

— Кажи го на Сърис. Може да е все още в гроба.

— Стейси, нещо при теб?

— Проверих и телефонния номер на Том Къртис. Получил е повече от петдесет телефонни обаждания в двата часа преди смъртта си.

Ким се наведе напред.

— Слушам те.

— Всичките са от номера на Ричард Крофт.

— Господи — каза ядосано тя. — Нещо друго?

— Записът от дома за възрастни хора е напълно безполезен и следователно нямаме нищо будещо подозрение относно смъртта на Мери Андрюс.

— Нещо от експертите около ситуацията с Артър Канъп?

— Анализът на парченцата боя показва, че автомобилът е "Ауди", модел "ТТ", с местен регистрационен номер.

— Нещо друго?

— Да, архивите на дома в Крестуд са пълно мазало. Все още душа неофициално във "Фейсбук", а официално прозвънявам бившите обитатели на дома. Някои от вписаните като "избягали" всъщност са били там през въпросната нощ, докато някои от списъка са напуснали седмици по-рано.

"Хм", помисли си Ким. Пълна некомпетентност от страна на общината или умишлен опит за подправяне на крайния списък с обитателите на дома? Към този момент и двете възможности бяха реални.

Ким не искаше Стейси да продължава да събира информация през "Фейсбук", но явно този метод беше по-ефикасен от проверката на официалните документи.

— Стейс, подпитай за Том Къртис. Разбери колко близък е бил с момичетата. Искам да знам дали е имало слухове за съмнително поведение от негова страна.

— Заемам се, началство.

— Добре, Кев, върни се на разкопките. Брайънт, мисля, че двамата с теб трябва още веднъж да посетим депутата Крофт.

— Ъ-ъ, началство… има и още нещо — каза Стейси.

— Слушам те — каза Ким и се протегна да вземе връхната си дреха.

— Имам три адреса. Последните местожителства преди Крестуд на всяко едно от момичетата.

Ким и Брайънт се спогледаха. Това беше най-тягостното задължение за всеки детектив. Каквито и обстоятелства да бяха наложили настаняването на момичетата в дом за изоставени деца, Ким предполагаше, че имат живи роднини, които ще бъдат покрусени от новината за тяхната смърт. Брайънт мина покрай бюрото на Стейси и взе списъка. Първо щяха да се погрижат за живите, а след това за мъртвите.

ГЛАВА 56

Ким кимна към патрулната кола, която беше спряна от външната страна на желязната порта. Полицейското управление на Уест Мидландс не беше назначило денонощно наблюдение на Ричард Крофт, но патрулиращите коли бяха уведомени по радиостанцията да наглеждат дома му от време на време.

Брайънт натисна копчето на домофона и зачака портата да се отвори. След десет секунди го натисна отново.

Двамата се спогледаха. Предният път им бяха отговорили незабавно.

— Продължавай да звъниш — каза Ким и излезе от колата.

Тя се върна назад, до патрулната кола. Полицаят свали прозореца.

— Кога го проверихте за последно?

— Преди двадесетина минути. Каза, че сутринта ще работи от вкъщи, а следобяд щял да отиде в офиса си. Няколко минути по-късно излезе някаква кола. Предполагам, че беше бавачката.

Ким притича обратно до Брайънт. Според това, което беше научила току-що, Ричард Крофт е бил сам в къщата през последните двадесет минути.

— Някакъв резултат?

Той поклати глава.

— Добре, влизаме.

За момент тя застана неподвижно и обмисли как да прескочи портата. Беше изработена от ковано желязо, украсена с флорални елементи, извивки и листа. Избра си наум къде да стъпи, близо до стената от лявата й страна. Разклати портата с две ръце. Беше стабилна.

Ким си спомни как преди години Кийтс беше разказал за някакъв местен леяр, който се заклещил в ръчната си количка, докато изсипвал някакво старо желязо в пещта, и паднал в нея. Местният викарий дошъл да чете молебен над разтопеното желязо, докато го изливали в калъпите. Сети се как се беше надявала да са изработили нещо красиво с него.

"Съжалявам, приятелю", помисли си тя, когато започна да се катери. Прехвърли крака си над тридесетсантиметровите шипове, които украсяваха горния край на портата.

— Няма начин да го направя — обади се Брайънт отдолу.

— Не се дръж като невинна девойка — отговори Ким.

— Нищо чудно и да стана, ако опитам подобна хватка.

Докато се спускаше от другата страна на високата два метра и половина порта, тя си помисли, че ако имаха малко късмет, в този момент Ричард Крофт може би слушаше музика — твърде далеч от домофона, за да го чуе. Или модерната система на отваряне се беше повредила и той идваше, за да им отвори собственоръчно. Предпочиташе го леко раздразнен, вместо мъртъв.

Тя притича по алеята и усети под краката си лек наклон, който не се забелязваше от колата. Приближи се до къщата, но не видя никакви признаци на живот.

Зае се едновременно да удря по вратата и да натиска звънеца. Отстъпи назад, за да види накъде бяха насочени охранителните камери. Едната гледаше към портата, а другата към проклетите им коли. Никоя не покриваше периметъра зад къщата.

— Продължавай да чукаш — нареди Ким на Брайънт, който я беше настигнал, видимо невредим.

Тя изтича от другата страна на къщата и се спъна в една лопата, облегната на стената.

Чу хрущене под краката си, а след това видя счупеното стъкло.

Извика Брайънт по име, с всички сили. Той се появи зад ъгъла.

Входната врата на оранжерията, която преминаваше по цялата дължина на къщата, беше строшена.

Ким понечи да влезе в къщата, но спря, преди да стъпи вътре.

— След мен — каза тя и изтича обратно към входната врата.

По пътя грабна лопатата, в която се беше спънала.

— Счупи този прозорец — каза Ким, като я подаде на Брайънт. — Не искам да залича уликите около задния вход, преди да пристигнат експертите.

Брайънт застана възможно най-назад и замахна с лопатата. Тя се стовари върху стъклото и го строши.

Ким взе една тухла и натроши назъбените парчета около рамката на прозореца, за да може да се влезе безопасно.

Стъпи върху керамичното сандъче за цветя и се подпря на рамото на Брайънт. Кракът й напипа нещо стабилно под прозореца. Тя стъпи на него и усети, че ще я издържи. Едва когато влезе вътре, Ким видя, че нещото под краката й беше старинно писалище — беше влязла през кабинета.

След като стъпи здраво на земята, подаде ръка на Брайънт, за да му помогне да прескочи. През тежката дъбова врата се озоваха във фоайето. Ким тръгна наляво, а Брайънт — по стълбите. Следващата стая беше всекидневната, която й беше позната от предното им посещение. Ким я огледа набързо.

— Във всекидневната е чисто — извика тя, когато се върна във фоайето.

Чу как Брайънт извика в отговор, че и в спалнята нямало нищо подозрително.

Ким влезе в библиотеката и застина на място.

Тялото на Ричард Крофт беше проснато по средата на килима, а от гърба му стърчеше забит двадесетсантиметров кухненски нож.

Ким извика Брайънт, после коленичи, като внимаваше да не докосва нищо. Локвата кръв беше напоила килима и от двете му страни.

Брайънт се появи до нея.

— Мамка му.

Ким постави два пръста на врата му и каза:

— Още е жив.

Брайънт извади мобилния си телефон и повика линейка.

Ким отиде да потърси приемника на домофона и го намери монтиран на стената, до един извънредно голям хладилник марка "Смег".

Тя натисна копчето за отваряне и видя на екрана как металната врата започва да се отмества.

Забеляза, че охранителната система в къщата е изключена. Ким се изумяваше как хората се възползваха от алармените системи само когато не си бяха вкъщи, за да опазят вещите си. Вместо да съхранят живота си, докато бившите им колеги измират неестествено бързо.

Тя поклати глава, изтича до входната врата и я отвори широко.

Санитарите от линейката вече имаха свободен достъп до сградата.

Ким изтича към обратната страна на къщата и спря на почти два метра разстояние от мястото на влизането с взлом. Обърна се и огледа задния двор. На пръв поглед не забеляза уязвими места. В задната си част имотът беше ограден с висока метър и осемдесет ограда, вместо със стена. Декоративни дървени пана тип "пергола" добавяха още четиридесет и пет сантиметра към височината. Всички пана изглеждаха непокътнати.

— Добре, кучи сине — ако не си я прескочил, трябва да си минал през нея.

Ким започна да побутва едно по едно дървените пана, като започна от левия край на оградата. Подпорните стълбове бяха дървени, но стабилни, и до всички пана от лявата страна нямаше високи храсти. Ниско покрай тях минаваше леха с билки и подправки. Всеки, който се опиташе да се прехвърли през някое от паната, щеше да рискува да го забележат от задната част на къщата.

Ким огледа оградата, която преминаваше по цялата дължина на долния край на имота. През три метра се издигаха иглолистни дървета, високи по четири метра и половина. Повечето от дърветата съвпадаха с центъра на отделно пано — с изключение на четвъртото дърво отляво надясно.

Широко почти метър, то закриваше едно цяло пано и една дървена подпора. Тя прекоси с бързи крачки разстоянието от тридесет метра, отиде в края на градината и леко побутна паното с показалеца си. То поддаде и Ким видя, че оградното пано беше откачено от дървената подпора.

Ким дочу как някой тича от другата страна на къщата.

— Госпожо? — извика един полицай.

Тя излезе иззад дървото и нагледно демонстрира колко хитро можеше някой да влезе оттам или да се скрие за малко.

— С какво да помогна? — попита полицаят.

— Пази задния вход на къщата. Никой да не припарва до него.

Полицаят кимна и застана пред вратата, с гръб към къщата.

Ким отиде отново до дървото, мина зад него и побутна оградата. Тя се отмести с лекота — отворът беше достатъчно широк, за да се промъкне човек.

— Мамка му — каза тя.

Кучият му син беше хитър. Тя отстъпи назад към градината и се отдалечи от оградата, за да не попречи допълнително на събирането на веществени доказателства.

Качи се на люлката и дочу как забързаните сирени се приближават към портата и спират пред нея.

Погледна от другата страна на оградата и видя стръмния насип, който водеше към покрайнините на търговски комплекс; отвъд него имаше жилищен квартал, който представляваше истински лабиринт от улички, пресечки и задънени улици.

"Малко като този проклет случай", помисли си Ким и слезе обратно на земята.

Бавно измина пътя от счупеното пано на оградата до задния вход на къщата, като се оглеждаше наляво и надясно.

Накрая спря на малко повече от метър разстояние от полицая, когото беше поставила на пост.

— Как сте днес, госпожо?

Ким понечи да го попита какво точно имаше предвид с този въпрос, по дяволите, и в този момент разпозна служителя, с когото Брайънт беше говорил преди няколко дни. Човекът правеше точно онова, което го бяха посъветвали — да я заговори.

Ким завъртя очи към небето, поклати глава и се отправи към предната част на къщата. Брайънт стоеше пред вратата и наблюдаваше как се затварят задните врати на линейката.

— Как е?

— Продължава да диша, началство. Ножът все още е в него. Санитарите не искат да го вадят, преди да разберат как точно е забит. Парадоксално е, но може би оръжието, което е трябвало да го убие, в момента го поддържа жив.

— Каква ирония на съдбата — каза тя и седна на каменните стъпала.

— Ето я и прислугата — каза Брайънт.

Един "Воксхол Корса" спря рязко на чакъла. Жената, която познаваха като Марта, излезе от колата. Лицето й беше съвсем пребледняло.

— Какво… какво…

Ким остана да седи на стъпалата, а Брайънт се приближи към младото момиче.

— Господин Крофт е тежко ранен. Трябва да се свържете, със съпругата му и да я посъветвате възможно най-бързо да отиде в болницата.

Тя кимна и трескаво се втурна към къщата.

Още две патрулни коли спряха със свистене на гуми на алеята пред къщата, следвани от микробуса на съдебните експерти.

— Виж ги само — каза Брайънт, когато Ким се изправи.

— Ченгетата са като градския транспорт. Както няма никой, така в следващия момент…

— Сержант Додс — представи се един едър полицейски служител, пъхнал ръце под бронираната си жилетка.

Брайънт го отведе встрани, за да го запознае с подробностите около случая, а Ким хвана първия съдебен експерт, който слезе от микробуса.

— След мен — каза тя, без да се представи.

Мина покрай къщата и заведе високия рус мъж в края на градината.

— Проникнал е на територията през счупено дървено пано от оградата.

Тя посочи задния вход на къщата.

— Оттам е влязъл.

— Разбрано, госпожо.

Тя се върна пред къщата. Посрещна я Марта, която й подаваше мобилен телефон.

— Госпожа Крофт желае да разговаря с вас.

Ким взе телефона:

— Да.

— Инспектор Стоун, научих от Марта, че сте нанесли значителни поражения на дома ми.

— Не и колкото бяха пораженията върху съпруга ви.

— Бих искала да получа подробни обяснения какво точно сте търсили в къщата ми. Изрично изисках да ви отстранят…

— "Ръселс Хол", ако случайно се интересувате — каза Ким и прекъсна връзката.

Докато връщаше телефона на Марта, Брайънт излезе през портата.

— Готови? — попита той.

Тя кимна и двамата се отправиха към колата в края на алеята.

— Стопляш ли отношенията с госпожа Крофт, началство?

— И още как, вече сме първи приятелки — отговори мрачно Ким.

— Сега накъде, началство?

— "Холитрий" — каза тихо Ким.

Не биваше да отлагат повече.

…Отиваме да съкрушим едно семейство.

ГЛАВА 57

Брайънт прекара колата през плетеницата от улички на път за трите високи блока в средата. Комплексът разполагаше с общо 540 жилища и две основни банди, които всяваха необходимото количество страх в обитателите им.

"Делта" бяха групичка младежи от района на Дъдли. "Осите" бяха от съседния Сендуел.

Брайънт спря колата до детската площадка. Въпреки наличните люлки, катерушки и няколко пейки, в малкия парк от десетилетия не беше стъпвал детски крак. Казваха му "Ямата" и там си "уреждаха сметките" членовете на двете шайки. Доколкото беше известно на Ким, за последните две години в "Ямата" бяха открити три трупа, всеки път без никакви свидетели.

По нейни изчисления почти седемдесет жилища имаха пряка видимост към площадката, но въпреки това никой не беше видял нищо.

Навлязоха в "Суолоу Корт" напълно безпрепятствено. Никой не искаше полиция, но и никой не им пречеше да влизат. Общността живееше напълно изолирана от външния свят и престъпленията, извършени на нейната територия, бяха разрешавани на местно ниво. Главатарите на бандите бяха спокойни поради съзнанието, че никой от обикновените граждани няма да разговаря с полицията.

— Божичко — обади се Брайънт и покри носа си с ръка.

Ким си беше поела дълбоко въздух, преди да влязат средния блок. Фоайето беше мрачно и миришеше на урина. Помещението беше тясно и без прозорци. Двете крушки си стояха изпочупени и единствената светлина идваше от едно квадратна метална решетка на тавана, която предпазваше пожълтяла тръбна лампа.

— На кой етаж? — попита Ким.

— Седмия. По стълбите?

Тя кимна и се насочи към стълбището. Асансьорите в тези блокове се славеха с непостоянството си и ако заседнеха между етажите, беше много вероятно никой да не им се притече на помощ.

Изтощени или заседнали? Изборът не беше труден.

До третия етаж Брайънт беше преброил седем спринцовки, три счупени бирени бутилки и два използвани презерватива.

— Кой каза, че романтиката е на изчезване? — подхвърли той, когато стигнаха до площадката на седмия етаж.

Брайънт посочи апартамент 28С.

— Ето тук, началство.

По средата на вратата имаше видима следа от удар с юмрук; отвори им едно момиченце, което според Ким беше на възраст между три и четири години. Детето не се усмихна и не каза нищо, само смучеше сок от шише с биберон.

— Риана, разкарай се от шибаната врата! — извика женски глас.

Брайънт пристъпи напред, като отмести момиченцето от пътя си. Ким заобиколи детето и затвори вратата.

— Извинете? — извика Брайънт от запуснатия коридор. — Полиция! Може ли…

Вътре настана суматоха, после те чуха:

— Какво, по дяволите…

— Вече я подуших! — подвикна Ким, като изпревари Брайънт и влезе във всекидневната.

Завесите бяха дръпнати, но в средата имаше малка пролука.

Едно момиче с големи кръгли обеци и болнаво изражение се изправи и размаха ръце във въздуха. Беше задушно и миришеше на трева.

— Какво търсите тук, по дяволите? Нямате никакво шибано право…

— Риана ни покани да влезем — каза Ким и едва не се спъна в една люлка с новородено. — Търсим Брайън Харис.

— Това е баща ми. Той спи.

Минаваше единадесет и половина.

— Значи ти си сестрата на Мелани? — попита Брайънт.

— На кого? — отговори подигравателно тя.

Ким чу как в края на коридора се отваря врата. Към тях закрачи ядосан, полугол мъж.

— Какво става тук, по дяволите?

— Господин Харис — каза вежливо Брайънт.

Той пристъпи пред Ким, показа служебната си карта и ги представи.

— Дойдохме, за да говорим с вас относно Мелани.

Мъжът внезапно спря и се намръщи.

Ким беше започнала да си мисли, че са сбъркали адреса. Но Мелани очевидно беше наследила високия си ръст от баща си. Мъжът беше над метър и осемдесет и пет. Ребрата му се брояха, а коланът на джинсите му висеше около кокалестите му бедра. Кльощавите му ръце бяха нашарени със самоделни татуировки.

— Какво е направила пак тази кучка? — каза той и надникна зад дивана.

Ким проследи погледа му. Видя тъмнокафяв стафордширски териер, който лежеше и дишаше тежко в една клетка, предназначена за териер, само че йоркширски. Кучето беше женско, а зърната на гърдите й бяха подути и зачервени. В един кашон до клетката се бяха сгушили четири кутрета. Ким не можеше да види дали очите им вече са се отворили и знаеше, че нарочно са разделени от кучката.

Едно кученце, отделено от майка си твърде рано, с израстването щеше да развие поведенчески проблеми; проблеми, с чиято помощ членовете на бандата "Делта" да затвърдят общественото си положение.

Ким погледна в очите голямото куче, което при първа възможност щеше да бъде заплодено отново.

Тя се обърна към Брайънт, който също беше вперил поглед в кучето. Двамата се спогледаха.

— Каквото и да е направила, аз нямам нищо общо с нея. Още преди години я разкарах.

Бебето в краката им започна да плаче.

Младата жена седна и стъпи с десния си крак на гърба на люлката. Извади айфона си и започна да пише съобщения с една ръка.

Брайън Харис седна до дъщеря си. Смушка я силно.

— Тина, сложи чайника.

— Сложи го сам, мързеливо копеле такова.

— Слагай го или се омитай заедно с проклетите си деца. Тина го изгледа мръсно и се отправи към кухнята. Риана тръгна плътно след нея.

Харис се наведе напред и запали цигара, издишвайки дима над главата на бебето.

Брайънт се насили да продължи да говори спокойно и седна на срещуположния диван. Ким остана права.

— Бихте ли ни казали кога за последно видяхте дъщеря си, господин Харис?

Той сви рамене.

— Не знам точно. Беше малка.

— На каква възраст беше, когато я дадохте в дом? — попита Ким.

Брайън Харис не реагира на упрека в думите й.

— Не помня, отдавна е било — каза той.

— Проблемно дете ли беше?

— А, не, само ядеше много. Беше все гладна като теленце — каза той и се усмихна на собствената си шега.

Нито тя, нито Брайънт отговориха.

— Вижте сега, трябваше да гледам две деца, след като онази кучка, майка им, си би камшика, така че направих, каквото можах.

Той сви скромно рамене, сякаш всеки момент щяха да го обявят за баща на годината.

— Значи тя не е извадила късмет, така ли? — попита Ким. Лицето му се изкриви, така че в устата му се показаха ред пожълтели зъби.

— Просто изглеждаше странно. Само крака, никакво месо. Не беше като за портрет.

Брайънт се наведе напред.

— Отидохте ли да я видите поне веднъж, след като я предадохте на социалните служби?

Той поклати глава.

— Само щеше да й навреди. Трябваше рязко да прекратя контакта. Дори не знам къде я бутнаха. Може да е било и онова място, дето го разровиха — каза той и всмукна дим от цигарата си.

— Не ви ли хрумна да се свържете с полицията и да разберете дали една от жертвите в дома в Крестуд не е дъщеря ви? — попита раздразнено Ким.

Всеки признак на емоция от негова страна щеше да възвърне поне донякъде вярата й в човешката раса.

Той се приведе напред.

— Мелани една от умрелите ли е? "Най-сетне", помисли си Ким. Мъжът беше проявил интерес към дъщеря си, която беше изоставил преди петнадесет години.

Той се намръщи:

— Това нали няма да ми струва нищо?

Ким сви ръцете си в юмруци на дъното на джобовете си. Понякога й се искаше да може да ги заключи там, за свое собствено добро.

Тина се върна и подаде на баща си една чаша, от която излизаше пара. Ако се съдеше по лицето й, Ким не би се доверила на съдържанието на въпросната чаша.

— Господин Харис, със съжаление трябва да ви уведомим, че в процеса на разпознаване достигнахме до предположението, че Мелани е едно от наскоро изровените момичета.

Брайън Харис се опита да изглежда натъжен, но в погледа му прозираше единствено себичност.

— Разберете, разкарах я преди толкова години, че няма как да имам нещо общо с нея.

Ким видя как Риана заобикаля дивана и отива до клетката. Пъхна два пръста през решетките и започна да дърпа за муцуната кучето, което нямаше къде да се скрие. Ким пристъпи встрани и отмести детето с десния си крак. Момиченцето се насочи към кашона с кученцата, но на Ким не й се наложи да се намеси.

— Тина, разкарай я оттам.

Тина изръмжа отново и се изправи. Хвана ръката на дъщеря си и я отведе в спалнята. Сега, когато детето вече го нямаше в стаята, Ким не можеше да се сдържи. Нямаше право да използва юмруците си, но разполагаше с други помощни средства.

— Господин Харис, бих искала да ви обрисувам една картина. Да ви остане за спомен, така да се каже. Вашата петнадесетгодишна дъщеря е била брутално убита. Костите на единия й крак са били натрошени, за да не може да избяга, докато някакъв откачен кучи син се е опитвал да й отсече главата. Мятала се е, плакала е и вероятно е крещяла за помощ, докато мръсникът я е насякъл на парчета.

Ким се наведе до лицето на жалкото подобие на баща, което седеше срещу него.

— И тази информация беше напълно безплатна.

Тя погледна Брайънт.

— Готови сме.

Ким мина покрай него и се отправи към вратата. Брайънт тръгна след нея, но се поколеба, точно преди да затвори вратата зад гърба си.

— Почакай малко, искам само да го попитам още нещо.

Докато го чакаше, Ким си даде сметка, че уведомяването на близките за смъртта на любим човек не беше минало съвсем по протокола. Ако беше доловила каквито и да е признаци на вълнение и любов, или дори съжаление, щеше да се придържа към правилата. Реши, че някой друг ще уведоми останалите семейства. Нямаше си доверие, че ще запази самообладание, ако се изправи отново пред подобно безразличие към член на семейството.

Вратата на апартамента се отвори отново и Ким погледна изненадано своя колега, който излезе отвътре.

— Брайънт, сигурно се шегуваш.

ГЛАВА 58

— Ето, ти носи кученцата, а аз ще взема майката.

Брайънт натика кашона в ръцете й. Четирите кученца започнаха да обикалят в него и Ким видя, че очите им бяха отворени. Едва.

— Как, по дяволите…

— Казах му, че този път съм готов да си затворя очите за престъпната дейност, която развиват в апартамента, но само ако ми дадат кучетата.

Брайънт я последва надолу по стълбите.

— За социалните служби обаче нищо не съм казвал.

Ким слезе бързо по стълбите и спря до колата.

— Ъ-ъ… сега накъде, доктор Дулитъл?

Той сложи кучката на задната седалка и постави кашона до нея.

— Ти караш.

— Накъде? — попита тя, като влезе в колата.

— Хайде, началство, знаеш къде живея.

— Господи — възкликна тя и включи на скорост.

Проправи си път навън от комплекса и едва тогава успя да хвърли един поглед назад. Кучката надничаше над ръба на кашона. Едно от кученцата се опитваше с всички сили да я докосне по носа.

— Брайънт, никога повече не ме обвинявай, че съм импулсивна. Какво ще каже жена ти?

Той сви рамене.

— Кажи ми, че имах избор.

Ким не отговори. Колкото и да им се искаше и на двамата, те знаеха, че не могат да спасят целия свят — но понякога човек трябваше да направи нещо тук и сега.

Ким спря на един светофар.

— Началство, гледай — каза Брайънт.

Ким отново погледна назад. Кучката ближеше най-близкото до нея кученце. Другите се опитваха да се покатерят по стената на кашона.

Пет минути по-късно, тя спря пред тристайната му къща-близнак в Ромсли.

Той излезе от колата.

— Добре, ако ти вземеш…

— В никакъв случай — каза Ким. — Оправяй се сам.

— Шубе — каза той.

— И още как.

Брайънт хвана повода на кучето. Животното изскочи от колата по своя воля и спря на място. Брайънт пъхна кашона под лявото си рамо и се запъти към входната врата.

Ким се помоли наум. Беше виждала съпругата на Брайънт, когато е ядосана, и се опасяваше, че може никога повече да не види своя колега. Даваше му десет минути и после си тръгваше.

Извади мобилния си телефон и се свърза със социалните служби. Говори няколко минути и приключи разговора. Предупреждение за деца "в рисково положение", подадено от полицейски служител, щеше да възбуди моментална реакция. До един час на вратата им щеше да чука някой социален работник. Ким предположи, че за Тина вече е късно, но Риана и бебето все още имаха шанс.

Входната врата на къщата се отвори и Брайънт излезе оттам. Не беше съвсем сигурна, но сякаш всичките му крайници си бяха на мястото.

— Още ли си женен? — попита тя и се премести на мястото до шофьора.

— Майката и кутретата са отново заедно, върху едно одеяло до кухненския радиатор. На печката се готви пиле с ориз, а жената търси информация в интернет как се отглеждат кутрета.

— Ще ги задържите ли?

Той кимна.

— Засега, докато пораснат достатъчно.

— Как успя?

Той сви рамене.

— Казах й истината, началство — отговори просто той.

Ким си представи как щяха да разглезят кученцата у тях.

Тя отчаяно поклати глава.

— Добре, закарай ме сега в управлението и после отивай в болницата. Един от нас трябва да разпита Крофт, ако се появи удобна възможност.

— Ти няма ли да дойдеш?

Ким поклати глава:

— Май не е добра идея. Може и да си внушавам, но мисля, че госпожа Крофт не ме харесва особено много.

ГЛАВА 59

Ревът на нейния мотоциклет "Нинджа" замря, когато Ким спря на оголеното парче земя. Тя свали каската си и я окачи на дясната ръкохватка.

Застана на върха на хълма и огледа района отвисоко. Първите два разкопани участъка отново се сливаха с местността, а тентата с техническото оборудване беше разглобена. Временните ограждения наоколо вече ги нямаше и представителите на медиите си бяха тръгнали. Нямаше ги и охраняващите полицаи, а малкото останало оборудване беше събрано в горния край на района. Всичко наоколо отново беше просто безлюдна общинска земя, където веднъж годишно се настаняваше пътуващият панаир, за да предложи забавление на местните жители.

Само няколко плюшени мечета и увехнали цветя, поставени в подножието на хълма, загатваха за събитията от изминалите дни.

Тази част от разследването беше приключила. Всички улики от загиналите бяха събрани и сега оставаше тя и нейният екип да разгадаят значението им.

Някой ден имената на трите момичета щяха да бъдат обявени на страница в "Уикипедия". Към нея щеше да води препратка от главната страница с информация за индустриалната част на средна Англия. Тройното убийство щеше винаги да петни историческото наследство на този регион.

Читателите щяха да прескачат статията за ковачите от Недъртън, които бяха изработили котвите и веригите за кораба "Титаник", а двадесет породисти коня бяха изтеглили стотонния товар през целия град.

Подобно сензационно заглавие щеше да заличи постиженията на металургията, които датираха още от шестнадесети век.

Този случай щеше да се запомни като един от мрачните моменти в историята на региона.

— Помислих си, че може да си ти, началство — каза Досън, като излезе от тентата.

Под очите му имаше тъмни кръгове. Джинсите му бяха мръсни, а пуловерът му беше намачкан, но след всички часове, прекарани в отдадена служба около разкопките, имаше право да изглежда неспретнат.

Ким искаше да го поздрави за добре свършената работа, но думите сякаш заседнаха в гърлото й. Всеки път, когато го потупваше по рамото, той намираше начин отново да я ядоса още на следващия ден.

— Досън, искам да знаеш, че ме побъркваш. Ти си един забележителен детектив, но понякога се държиш като тригодишно хлапе.

Тя замлъкна. Не бе имала намерение думите й да прозвучат точно така.

— Виж, просто исках да ти кажа, че имаше трудна седмица в личен план, но въпреки това си свърши работата блестящо.

Досън отметна глава назад и се засмя.

— Благодаря, началство. От твоята уста това значи много.

— Наистина го мисля, Кев.

Погледите им се срещнаха. Вярваше й.

— Слушай, почини си утре. Всички работихме осем дни подред. В събота сутринта ще се съберем за няколко часа, Брайънт ще почерпи кафе и мъфини, ще обсъдим напредъка около случая и ще съставим план за следващата седмица.

— Мина цяла седмица, началство. Още ли съм основният заподозрян?

Тя поклати глава.

— Не, започвам да си мисля, че е по-вероятно да е Брайънт.

Тя влезе в последната останала тента и вътре видя Сърис, която стоеше сама до сгъваемата маса, отстрани на гроба.

— Къде са ти другарчетата? — попита Ким.

Сърис се обърна и се усмихна.

— Колегите ми са в хотела, събират си багажа и потеглят. Работихме плътно дяла седмица.

Ким кимна в знак на съгласие.

— А ти?

Сърис въздъхна тежко.

— Още малко. До няколко часа ще приключа и с този гроб. Мисля, че изровихме всичко. Жертвата не беше заровена толкова дълбоко, колкото другите, но все пак искам да го огледам обстойно.

— Значи след малко си тръгваш? — попита Ким.

Сърис поклати глава.

— Не. Ще оформям документацията до късно.

Тя протегна ръка и взе една пластмасова купичка.

— Още мъниста, но ти, разбира се, знаеш това. По тялото имаше остатъци от дрехи, но Даниъл ги занесе в лабораторията. Платът беше твърде фин и тук можеше да го повредим.

— Нещо друго?

Сърис посочи към едно квадратче пръст в ъгъла на гроба, малко по-голямо от педя. Лицето й беше измъчено и уморено.

— Опасявам се, че не, освен ако там не се появи нещо съществено.

— Откри ли протеза?

Сърис се намръщи.

— Не. Трябваше ли?

— Последната улика от процеса на разпознаване, която ми трябва.

— Дори да е била там, със сигурност не е паднала сама от тялото.

По дяволите, без нея нямаше как да потвърди казаното от Никола за самоличността на момичетата.

Ким кимна с разбиране и излезе от тентата. Спря за миг и влезе обратно.

— Сърис, добре ли си?

Сърис се обърна, учудена или от въпроса, или от човека, който го задаваше. Усмихна се, но пресилено.

— Честно казано, Ким, не зная. Цялата съм изпълнена с гняв и не мога да се отърся от него. Защото не ме интересува какво са направили или какво не са направили тези момичета. Знам само, че са се отнесли с тях като с животни. Някой ги е измъчвал и ги е заровил да гният в земята, а те са били просто деца. Искам да съм там, когато хванеш шибаното копеле, което им го е причинило. Искам да сторя същото с него — и най-тревожното е, че се чувствам напълно способна да се отнеса с него със същата жестокост.

Ким видя как раменете й увиснаха, когато свърши. Понякога забравяше, че Сърис не беше свикнала да обработва местопрестъпления и един толкова мъчителен случай като този не беше най-доброто начало.

Жената срещу нея я погледна и поклати глава.

— Как успяваш, Ким? Как преживяваш това всеки ден, без да полудееш?

Ким се замисли.

— Поправям разни неща. Вземам една купчина мръсни, ръждясали части и им вдъхвам нов живот. Създавам нещо красиво, което да компенсира грозотата, с която се сблъскваме всеки ден. Помага ми. Знаеш ли обаче кое ме крепи наистина?

— Кое?

— Увереността, че ще го хвана.

— Вярваш ли в това наистина?

Ким се усмихна.

— О, да. Защото моята решителност далеч надхвърля усилията, които трябва да положи той, за да ми се измъкне. Няма да спра, преди да си плати за стореното. И всичките ти усилия, всяка открита улика, всяка изровена кост, ще ми помогнат да го направя. Дяволски трудно е, Сърис, но си струва.

Сърис кимна и се усмихна.

— Знам това и вярвам в теб. Ще го хванеш.

— И още как. Дори ще му предам много поздрави от теб.

После двете замълчаха. Ким нямаше повече въпроси към тази жена, която беше работила неуморно дни наред, без да обръща внимание на физическото и психическото си изтощение.

Ким се приближи към нея и протегна ръка. Макар кожата й да беше груба на места, ръкостискането беше нежно и топло.

— Благодаря ти за всичко, Сърис, и ти пожелавам безпрепятствено пътуване към дома. Надявам се да се срещнем отново.

Сърис се усмихна.

— Аз също.

Ким кимна и излезе от тентата.

Трябваше да открие една зъбна протеза.

ГЛАВА 60

Когато влезе, видя Даниъл и Кийтс, които стояха от двете страни на една папка, поставена по средата на масата. Даниъл се отмести и Кийтс се обърна.

— О, инспекторе, колко се радвам да те видя.

Ким го изгледа.

— Не, наистина, така е. В моя случай отсъствието като че ли наистина увеличи привързаността. Допускам, че моята деликатна, чувствителна природа почти ще е в състояние да понесе хапливия ти език.

— Тази седмица не беше от най-трудните, нали? — попита го тя и повдигна вежди.

— Несъмнено.

Той започна да изброява на пръстите си.

— Имах двама намушкани с нож в Дъдли, един възрастен господин, припаднал в чинията по време на празничната вечеря по случай осемдесет и петия си рожден, както и два смъртни случая по неизвестни причини. А, да, и върволицата от трупове, която остави ти след себе си.

— Много ми е приятно да си бъбрим, но успя ли все пак да достигнеш до някаква полезна информация?

Той се замисли за момент и поклати глава.

— Не, размислих. Току-що осъзнах, че въобще не си ми липсвала.

— Кийтс — изръмжа тя.

— Тази сутрин изпратих резултатите от аутопсиите в кабинета ти. Както вече ти е известно, Тереза Уайът е била удавена чрез натиск върху гърдите. Жертвата вече е била потопена във водата и следователно почти не е имало опит за самозащита. Не открих никакви други следи по тялото, както и признаци за сексуално насилие. За годините си е била в сравнително добро здраве.

— Не мисля, че има нещо неясно около причината за смъртта на Том Къртис, и мога единствено да допълня, че дори само бутилката уиски е щяла да го убие. Сърцето му е било в толкова лошо състояние, че едва ли е щял да доживее, до четиридесет и пет. А, да, за последно е ял салата и ростбиф. С коричката, ако не се лъжа.

Ким завъртя очи към тавана.

— Колкото до Мери Андрюс, ти не успя да стигнеш до нея, преди да е станало твърде късно — продължи той. — За да достигна до каквито и да било заключения, обикновено имам нужда от някакъв труп. Артър Канъп е умрял вследствие на тежка вътрешна травма, причинена от сблъсък с автомобил. Черният му дроб е бил на доизживяване, но останалите му органи са били в доста добро състояние като за човек на неговата възраст.

Кийтс вдигна ръце, сякаш искаше да каже "това е всичко".

— Никакви улики, никакви следи, нищо?

— Не, защото това не ти е телевизионен сериал. Ако трябваше да снимаме едночасов вълнуващ епизод, можеше би изведнъж щях да открия в гърлото на Тереза Уайът влакно от килим, което да съвпадне с обзавеждането в дома на вашия главен заподозрян. Може би по тялото на Том Къртис щях да открия косъм, откъснал се заедно с корена от главата на убиеца. Само че не съм сериал, който можеш да си пуснеш по телевизията.

Ким изръмжа. От опит знаеше, че понасяше по-трудно поученията на Кийтс, отколкото болезнен зъбен абсцес. Намръщеното му лице подсказваше, че предстои и още.

Тя се облегна на работния плот от неръждаема стомана и скръсти ръце.

— Колко жени е убил изкормвачът от Йоркшир?

— Тринадесет — отговори Даниъл.

— И как са го заловили?

— Двама полицаи са го арестували за управление на автомобил с фалшиви регистрационни номера — отговори тя.

— Значи след тринадесет трупа така и не са го заловили заради откъснати косми и килимени влакна. Следователно мога да предам само онова, което ми казва тялото. Няма веществени доказателства, които да заменят добрите стари полицейски практики: дедукция, инстинкт и интелигентна, практична мисъл. Което ми напомня — къде е Брайънт?

Ким го изгледа и отново се обърна към масата. Видя, че етикетът на бялата му престилка се подава над яката. Претегна ръка и го напъха обратно навътре с показалеца си.

Кийтс се обърна да я погледне. Тя повдигна едната си вежда. Той се усмихна и отново се върна към работата си.

Ким погледна Даниъл.

— Докторе, откри ли протеза?

Той се обърна към нея и Ким остана поразена от умората в очите му. Знаеше, че е работил до късно, за да извадят тялото на третата жертва. Точно както би направила самата тя.

— Какво, без обиди, сарказъм или язвителни забележки?

Усети, че си приличат. Веднъж зададени, въпросите трябваха да намерят своя отговор и той нямаше да спре докато не ги получи. В случаи като този нямаше разписания, дежурства и свободно време. Нищо друго освен потребността да узнае. Ким го разбираше.

Тя наклони глава и се усмихна.

— Не, докторе. Не и днес.

Той задържа погледа й и също се усмихна.

Кийтс беше насочил вниманието си обратно към работния плот.

— Няма протеза — заяви Даниъл.

— Мамка му.

— Но би трябвало да има. Липсват три от горните й зъби. Ким въздъхна дълбоко. Вече разполагаше с имената на трите момичета. Това безспорно беше тялото на Луиз.

— Попита ли Сърис? — каза той.

— Не е при нея.

— Вижте тук — каза тихо Кийтс.

Даниъл се приближи към горната част на работния плот и погледна към мястото, което сочеше показалецът на Кийтс. Даниъл бавно кимна.

— Какво има? — попита Ким.

Кийтс я погледна, сякаш беше изгубил дар слово. Ким изведнъж се напрегна. Този човек беше виждал тела във възможно най-ужасните степени на разлагане. Беше запазвал самообладание, дори когато беше изправен пред най-невъобразимите местопрестъпления, гниенето и новообразуваните живи организми, които го следваха. Беше го чувала как по време на предварителен оглед на труп нарича личинките с думата "приятелчета". Какво, по дяволите, би могло да всее толкова ужас в него?

— Погледни тук — обърна се към нея Даниъл и посочи пубисната кост.

Ким видя, че по цялата й дължина преминава пукнатина. Тя вдигна глава към Даниъл:

— Пелвисът е счупен?

— Погледни по-отблизо.

Ким се наведе колкото можеше по-ниско и забеляза вдлъбнатините по ръба на костта. Преброи общо седем. Средната беше по-дълбока от останалите. И по двете части на счупената кост личаха зигзаговидни следи. Ким забеляза, че назъбеният участък с дължина почти три сантиметра се сливаше с дълбоката цепнатина на костта.

Ким с ужас отстъпи назад и погледна първо Даниъл, после Кийтс и накрая отново Даниъл, неспособна да осмисли онова, което се намираше пред очите й.

— Да — обади се с дрезгав глас Кийтс. — Кучият син е използвал трион, за да се опита да я среже на две.

Всички мълчаливо впериха поглед в скелета, бил някога младо момиче. Не безгрешно или невинно, но все пак младо момиче.

Ким отстъпи встрани и едва не падна върху Даниъл. Той я хвана с две ръце.

— Добре ли си?

Тя кимна и се отдръпна. Не искаше да казва нищо, преди прилошаването да отмине.

Всички се сепнаха, когато телефонът й звънна. Раздвижиха се, като че ли някой беше отместил пръста си от бутона за пауза. Беше Брайънт, който се обаждаше някъде от вътрешността на сградата.

Ким отговори на обаждането с пресъхнали устни.

— Началство, тук си губя времето.

— Още ли е в операционната? — попита тя и погледна часовника си.

Ако наистина беше така, нещата не изглеждаха обещаващо за Ричард Крофт.

— Не, откараха го обратно в отделението преди час. Ножът е изваден и опакован. На няколко пъти се свестява и губи съзнание, но госпожа Корфт не ме оставя да припаря до него.

— Идвам — каза тя и приключи разговора.

— Къде отиваш сега? — попита Кийтс.

Тя сведе поглед към тяло номер три и си пое дълбоко дъх.

— Отивам да вдигна един скандал.

ГЛАВА 61

Усещах, че Луиз ме подозираше. Тя беше различна от другите две. Мелани беше срамежлива и жалка; отчаяно търсеше обич и одобрение. Трейси беше отракана и чувствена, но във вените на Луиз течеше нещо зло.

Луиз не беше като другите две. Никой не я беше малтретирал, изоставил или пренебрегвал. Тя просто не харесваше правилата, въведени с появата на доведения баща и новороденото.

Луиз обичаше да се разпорежда — забелязах го още първия ден, когато си избираше на кое легло да спи. Момичето, което вече се беше настанило там, дръзна да й откаже и в резултат на това се сдоби с фрактура на китката.

Не беше трудно човек да повярва, че е упражнила толкова насилие върху седеммесечното си братче, та я бяха изхвърлили от собствения й дом.

За разлика от Трейси, Луиз нямаше мярка. Тя просто беше жестока. В нея нямаше нищо сексуално, нищо забавно — аз просто не можех да я понасям.

Никой не се пречкаше на Луиз. У нея бушуваше гняв, който копнееше да се развилнее на воля. Гневът бълбукаше някъде дълбоко в нея, сред болката и омразата.

Но аз знаех нещо за нея, което никой друг не знаеше.

Луиз беше зла и склонна към насилие. А също така се напикаваше нощем.

Използваше вибриращ ръчен часовник, за да се събужда в четири часа през нощта, ставаше от топлото легло и тръгваше към тоалетната. Не се връщаше, преди да облекчи пикочния си мехур.

— Здравей, Луиз — казах аз една нощ, когато тя излезе от тоалетната.

— Какво искаш? — попита тя, вдигайки ръка към устата си.

— Мисля, че трябва да си поговорим. Напоследък ми се виждаш притеснена.

— Не думай — каза тя и сложи ръка на кръста си. — Приятелките ми окапват една след друга като мухи.

Аз свих рамене.

— Явно не те харесват достатъчно, за да останат с теб.

Лицето й сякаш се сви в средата, когато тя стисна устни и присви очи.

— А може би нямат думата?

Охо, браво на мен. Само един психопат можеше да разпознае друг.

Нямаше причина да си играя игрички с Луиз. Съдбата й беше решена. Но аз реших да се позабавлявам малко.

— Как така? — попитах аз.

— Знам, че имаш нещо общо с това. Уж се държиш мило с нас, но в теб има нещо сбъркано.

Мълчаливо поздравих Луиз за прозорливостта.

— Виж само кой го казва. Кой би наранил умишлено невръстното си братче? Лошотията ти отблъсква всички. Обзалагам се, че приятелките ти са те изоставили, защото не са могли повече да те понасят. Дори собственото ти семейство те мрази.

Тя вирна брадичка и каза:

— Дреме ми.

— Защо тогава още се напикаваш през нощта?

Тя се хвърли към мен и замахна с юмрук към лицето ми, но аз бях подготвен. Сграбчих я за китката и завъртях тялото й така, че да се притисне с гръб към мен. Стиснах гърлото й с вътрешната страна на лакътя си. Тя бясно замята глава, но аз я натиснах по темето с брадичката си. С лявата си ръка запуших устата й, когато се опита да извика.

Поведох я напред и тя се опита да ме захапе за пръстите. Размахваше ръце във всички посоки, но не можеше да ме нарани.

Докато я бутах напред, за да излезем, опитите й да се пребори започнаха да замират. Сложих дясната си ръка, върху рамото й и затегнах хватката.

Изтръсках последния дъх от тялото й, все едно беше парцалена кукла. Почувствах настъпването на края, когато тя се срина върху мен, сякаш някой беше изсмукал костите й от тялото.

Преместих ръка от рамото към врата й, за да се уверя.

Кожата й остана безмълвна под допира на пръстите ми.

Метнах я през рамо и я понесох навън към подготвената дупка.

За разлика от предишните две, не почувствах нищо към плътта, която стоварих в земята. От жалката Мелани ми се беше повдигало. Сервилното й изражение беше накарало кожата ми да настръхва.

Трейси беше възбудила желание у мен. Беше я довършила собствената й алчност.

Но с Луиз не почувствах нищо. Тя беше просто цел.

Беше застраховка.

Начинът, по който я убих, щеше да послужи за заблуда.

Затова разтворих краката й и посегнах за триона.

ГЛАВА 62

Ким вървеше по коридорите на "Ръселс Хол" за втори път през последните два дни. Не беше време за свиждания, затова тя се представи по домофона като служител на полицията.

Грижата за пациентите беше с предимство, но медицинските служители се стараеха да съдействат на полицията.

Ким мина покрай малката чакалня в края на отделението. Брайънт се изправи, щом я видя. Тя му махна да седне обратно.

Спря пред бюрото на медицинските сестри.

— Ричард Крофт?

— Мисля, че пациентът все още не е готов да отговаря на въпросите ви — отговори сестрата.

Ким кимна в знак на разбиране, но имаше нужда от съдействие. Наведе се напред и тихо каза:

— Сестра, тази седмица около мен се струпаха повече от шестима умрели и всеки един от тях има нужда от отговори. Ричард Крофт едва не стана седмият — и може би ще успее да ми помогне.

Жената се намръщи още повече.

Ким вдигна ръка:

— Уверявам ви, че по никакъв начин няма да застраша здравословното му състояние.

Това не беше лъжа, защото Ким нямаше намерение да му причинява каквото и да било.

Сестрата кимна и посочи с глава третата отворена врата в края на отделението.

— Само за няколко минути, нали?

Ким кимна в знак на съгласие и тихо продължи по коридора.

Тя застана на прага и вместо към неподвижното тяло в леглото, погледна към съпругата му, която седеше в креслото, погълната от екрана на мобилния си телефон.

Ким се облегна на касата на вратата и жената извърна към нея главата си с лъскавата черна коса.

По лицето на Нина Крофт беше изписана дружелюбна вежливост. Това несъмнено беше изражението, което пазеше за обслужващия персонал. Когато очите й се спряха на Ким, всяка следа от вежливост и дружелюбие изчезна.

Ким за миг се учуди как едно толкова красиво лице можеше да излъчва толкова жлъч. Красотата изведнъж избледня и бе подменена от две присвити очи и две тънки, озлобени устни.

— Какво правите тук, по дяволите?

— Госпожо Крофт, съпругът ви трябва да бъде разпитан.

— Не сега, инспектор Стоун — и със сигурност не от вас.

Нина Крофт се изправи. Точно както се беше надявала Ким.

Ричард Крофт изпъшка в леглото си. Ким направи крачка към него и Нина моментално препречи пътя й.

— Изчезвай — изсъска тя.

Ким се опита да я заобиколи, но Нина рязко я сграбчи за ръката и я повлече към вратата. Ако не служеше в полицията, Ким щеше просто да я плесне през устата. Понякога саможертвите не си струваха.

— Изчезвай веднага от тази стая, по-далече от съпруга ми.

Нина я поведе към изхода на отделението. Когато минаха покрай чакалнята, Ким хвърли един поглед вътре и срещна очите на Брайънт. Кимна му назад, в посока на неохраняваната стая.

Когато излязоха от отделението, жената рязко пусна ръката на Ким, все едно беше прокажена.

— Не ми харесват методите ви, както не харесвам и вас самата.

— Няма да го взема присърце, обещавам ви.

Жената се обърна, за да влезе отново в отделението.

— Но всъщност проблемът не е в методите ми, нали, госпожо Крофт?

Нина се извърна и направи една крачка обратно към нея. Чудесно.

— Вие не сте глупава. Преди да се обадите и да поискате отстраняването ми от случая, вероятно сте потърсили информация за мен. По-скоро ви дразни процентът на престъпленията, които успявам да разкрия.

Нина се приближи.

— Дразни ме фактът, че се отнасяте към съпруга ми като към заподозрян, което ми говори, че не сте достатъчно компетентна да водите това разследване. Очевидно нямате нужните умения…

— Защо бихте искали да ме отстранят от случая, след като знаете много добре, че ще го разреша, колкото и време да ми отнеме?

Нина Крофт продължи да я гледа заплашително.

— Особено след като знаете, че съпругът ви е в опасност? Всяка нормална съпруга би искала да заловят убиеца възможно най-бързо, така че да изчезне заплахата за живота на любимия човек.

— Внимавайте, инспектор Стоун.

— От какво се страхувате, госпожо Крофт? Защо сте толкова ужасена от възможността да открия отговорите? И какво, по дяволите, е сторил вашият съпруг преди всичките тези години?

Нина отстъпи и скръсти ръце пред гърдите си.

— Никога няма да докажете, че е сторил нещо нередно.

— Любопитно ми е как така не твърдите, че не е сторил нищо нередно — а само че няма да успея да го докажа.

— Играете си с думите.

— Съпругът ви знае нещо за онова, което се е случило в дома в Крестуд преди десет години — а за разлика от него има други, които не са имали късмета да оживеят, за да го разкажат.

Жената я гледаше равнодушно. Ким беше почти сигурна, че не е срещала друга жена, която да е по-лишена от съчувствие от Нина Крофт.

Ким невярващо поклати глава.

— Възпрепятствате разследването при всяка една възможност. Опитахте се безуспешно да ме отстраните от случая. Използвахте влиянието си на адвокат, за да се опитате да попречите на разкопките…

Гласът й заглъхна в момента, в който я осени истината.

— Ти си отровила кучето на професора! Когато позволените от закона мерки са се оказали безрезултатни, ти си решила на всяка цена да осуетиш разкопките. Господи, що за човек си ти?

Нина сви рамене.

— Арестувайте ме за непозволена употреба на телбод, ако искате.

Ким забеляза някакво раздвижване зад главата на Нина Крофт и се досети, че Брайънт вече е излязъл от болничната стая.

Ким се наведе към нея и заговори:

— Ти си едно безскрупулно, студено, жалко подобие на жена. Не ти пука за никого и за нищо. Мисля, че знаеш точно какво се е случило на онова място — и единственият човек, когото се опитваш да защитиш, си самата ти. Мога да ти обещая едно: ще дойде денят, когато ще те посетя отново, и в този ден ще има един особено публичен арест за възпрепятстване на правосъдието.

Ким замълча, когато Брайънт мина през първата двойна стъклена врата.

— Сега вече наистина имаш основание да подадеш жалба. Така че дай всичко от себе си, моля те.

Брайънт застана до нея.

— Разбра ли всичко необходимо? — попита тя.

Брайънт кимна и се обърна към Нина.

— Съпругът ви пита за вас.

Нина погледа първо единия, после другия и осъзна, че са я изиграли. Лицето й почервеня. Нина Крофт не обичаше да губи.

— Ах, ти, малка, подла кучка…

Ким се обърна и се отдалечи.

— Като гледам, вече сте първи приятелки, началство?

— До гроб. Какво разбра?

— Абсолютно нищичко.

Ким спря насред крачката си.

— Шегуваш ли се?

Брайънт поклати глава.

— Не.

— Имаме жертва, оцеляла след нападение. Единствената оцеляла жертва на кучия син, който е убил поне двама души

— И Крофт не казва абсолютно нищо?

— Началство, човекът едва успява да каже две думи. По системата с "да" и "не" все пак успях да разбера, че е бил изправен, с гръб към вратата, когато ножът се е забил в гърба му. Паднал е по очи и моментално е загубил съзнание.

Ким издиша през зъби.

— Минути, Брайънт. Явно сме го изпуснали за няколко проклети минути. Който и да е бил, извършителят е знаел, че има съвсем малко време, преди Марта да се върне с покупките. А освен това е знаел единствения начин да влезе и излезе незабелязано.

Когато излязоха от болницата, навън беше тъмно.

— Слушай, казах същото и на Кев. Почини си утре. В събота ще се опитаме да сглобим всичко. Беше адска седмица.

Както никога, Брайънт не възрази.

Ким заобиколи болницата, за да отиде при паркирания си мотор. Зави зад ъгъла в тъмното.

Когато посегна да вземе каската, заключена за вилката, телефонът й звънна.

ГЛАВА 63

Тя натисна зелената слушалка. Индикаторът за батерията светеше в червено.

— Какво става, Стейс?

— Началство, бях се разровила в стари публикации във "Фейсбук" и попаднах на нещо, което мисля, че трябва да знаеш.

— Слушам те.

— Преди около осем месеца едно от момичетата видяло случайно Том Къртис и семейството му в зоопарка в Дъдли. Писала е в страницата колко е напълнял и как се чуди какво толкова са му харесвали по онова време. Има няколко глупави шегички по негов адрес, как си мушкал наденицата в нечие хлебче и разни такива, но после споменават и нашите момичета.

Ким затвори очи, защото знаеше какво следва.

— Явно е правил секс с някоя от трите, началство.

Ким се сети за петнадесетгодишното бременно момиче.

— Споменават ли името на Трейси?

— Не, началство, точно там е работата. Том Къртис е спял с Луиз.

Ким поклати глава и почувства как гневът се надига в гърдите й.

— Добре ли си, началство?

— Да, Стейси. Добра работа, сега си тръгвай…

Думите й заглъхнаха, защото батерията на телефона й се изтощи.

Тя сложи телефона в джоба си и изрита стената.

— Мамка му, мамка му, мамка му — изръмжа Ким.

Вените й се издуваха от гнева, който не намираше отдушник. Боклуците, на които бяха поверени грижите за безопасността на онези момичета, се бяха издънили здраво. Изглежда всеки един от тях беше успял да намери начин да злоупотребява още повече с тях.

Насилието над деца се делеше на четири основни категории: физическо насилие, сексуално насилие, психически тормоз и престъпна небрежност. По сметките на Ким, служителите на дома в Крестуд се бяха отчели и в четирите категории. Каква ирония, че целта на настаняването на момичетата в дома в Крестуд беше да ги отдалечи от подобно отношение.

В дома в Крестуд не беше имало нито едно момиче, което да е отишло там по собствено желание. Всяко от тях знаеше от опит, че подобни домове бяха като бунища; бяха в услуга на обществото, като квартални сметища. Места, където ненужните и увредени деца в най-добрия случай бяха обезличавани и лишавани от всяка индивидуалност, а в най-лошия бяха малтретирани още повече.

Ким знаеше това от личен опит. Знаеше какво е да очакваш да се държат лошо с теб. И постепенно, като забивано в земята колче, в един момент просто да не успееш да задържиш глава на повърхността.

Ким започна да обикаля около мотора в опит да охлади сгорещената си кръв. Свиваше и разпускаше юмруци, за да се освободи от напрежението, което се натрупваше в нея.

Всяко момиче се беше озовало в дома в Крестуд по различен повод, но всеки от тях беше ужасен.

Мелани беше отритната от баща си с такава лекота. Дарена на държавата, за да не се налага да я изхранват. Била е избрана да бъде отхвърлена, защото е била по-грозното дете. Нима беше възможно Мелани да не е знаела това? Как ли я е накарало да се почувства? Човекът, който е трябвало да се грижи за нея, я беше захвърлил, само защото е била грозна.

Момичето беше просило отчаяно внимание, беше копняло някой да я приеме, някой да я заобича. Дори се беше опитвало да си купи приятелство, само и само да се почувства на място. Доволно е било да бъде недоносчето в котилото, стига котилото да не я отхвърли.

Това беше историята на Мелани. Но не беше единствената история. Всяко дете в системата си имаше история. Ким също имаше такава. Но в началото на тази история тя не беше сама.

Образът на Майки изплува пред очите й. Надяваше се на друга картина, но винаги си спомняше точно тази. Тя пристъпи отново назад към тъмния ъгъл, когато вълнението я стисна за гърлото.

Ким и Майки бяха родени с крехко здраве, три седмици преди термина. Много скоро здравето на Ким се беше подобрило, костите й бяха укрепнали и тя беше започнала да наддава на тегло. Но не и Майки.

Когато станаха на шест седмици, майка им Пати ги беше завела вкъщи, в един апартамент във високите блокове на "Холитрий".

Първият спомен на Ким беше от третия ден след четвъртия й рожден ден: как майка й силно притиска една възглавница върху лицето на нейния брат-близнак. Как късите му крачета се мятат върху леглото, докато се опитва да се пребори за глътка въздух. Ким се опитваше да издърпа майка си настрани, но тя стискаше здраво.

Ким се хвърли на пода, разтвори уста и като бясно куче заби зъби в прасеца на майка си. Стисна с всички сили, без да пуска. Майка й се извъртя и възглавницата падна от леглото, но Ким не я пусна. Майка й започна да се клатушка из стаята и да се опитва с ритници и крясъци да се отскубне, но Ким отпусна хватката си едва когато се отдалечиха на безопасно разстояние от леглото. Помнеше как изтича до леглото и разтърси Майки, за да го свести. Той се закашля и започна да плюе и да се дави от поетия въздух. Ким го скри зад гърба си и впери поглед в майка си.

Омразата в погледа на жената, която ги беше родила, остави Ким без дъх. Тя запристъпва назад към леглото, като пазеше Майки зад себе си.

Майка й се приближи.

— Ах, ти, тъпа малка кучка! Не разбираш ли, че той е шибаният дявол? Гласовете ще спрат едва когато умре. Мамка му, не можеш ли да го проумееш?

Ким поклати глава. Не можеше. Той не беше дяволът. Беше нейният брат.

— Ще го довърша, кълна се. Ще го довърша.

От този момент нататък Ким трябваше винаги да бъде на една крачка пред майка си. През следващите години тя направи още няколко опита, но Ким винаги беше близо до Майки.

През деня носеше една значка в джоба си и се бодеше по ръката, за да бъде нащрек. Вечер гребваше пълни шепи от буркана с кафе и ги тъпчеше направо в устата си, смачквайки горчивите гранули по езика си.

Позволяваше си да заспи едва когато чуеше монотонното хъркане на майка си.

Понякога ги посещаваха от социалните служби. Някой изнурен държавен служител провеждаше десетминутна повърхностна оценка на психическото състояние на майка й; проверка, която тя някак си всеки път успяваше да премине.

Оттогава насам, Ким често се беше чудила колко ли нисък трябва да е бил допустимият резултат, за да ги оставят на грижите на майка им.

Няма признаци за употреба на кокаин — вярно.

Няма признаци родителят да залита или да е пиян — вярно.

По децата няма видими белези — вярно.

Една седмица след шестия си рожден ден Ким излезе от банята и видя брат си заключен за радиатора с белезници.

Ким с ужас погледна майка си и остана стъписана за няколко секунди. Това беше цялото време, необходимо на майка й. Ким усети как я сграбчи за косата откъм гърба. Завлече я до радиатора и я заключи за брат й.

— Ако трябва да се отърва от теб, за да се отърва от него, така да бъде.

Това бяха последните думи, които беше чула от устата на майка си.

До вечерта Ким беше успяла да провре десния си крак под леглото и да се добере до един пакет с пет маслени бисквити и половин бутилка кока-кола.

Два дни си беше казвала, че майка им ще се върне. Повтаряше си, че отново ще дойде един от редките моменти, в които съзнанието й се проясняваше, и те щяха да бъдат освободени.

На третия ден осъзна, че майка им няма да се върне, защото ги беше оставила да умрат. Вече имаха само две бисквити и няколко глътки кока-кола, затова Ким изцяло спря да се храни. Раздели всяка от последните бисквити на две половини, а после на още две, и така направи осем хапки за Майки.

На всеки няколко часа се опитваше да измъкне ръката си от белезниците, като всеки път съдираше кожата си по малко.

На края на петия ден бисквитите бяха свършили. В бутилката имаше една-единствена глътка кока-кола.

Майки обърна лицето си към нея; така слабо, така бледо.

— Кими, пак се напишках — прошепна той.

Тя го погледна в очите; изглеждаше толкова смутен от поредната локвичка сред мръсотията около тях. По детски невинният му поглед я накара да се засмее. Веднъж започнала да се смее, тя не можеше да спре. Въпреки че не знаеше защо, Майки се присъедини към нея, докато сълзите започнаха да се стичат по бузите им.

Щом сълзите спряха, тя го притисна до себе си. Защото вече знаеше. Прошепна в ухото му, че мама всеки момент ще им донесе нещо за хапване и просто да се държи. Целуна го по главата и му каза, че го обича.

Два часа по-късно той умря в ръцете й.

— Спи спокойно, мили Майки — прошепна тя, когато последният дъх напусна изтощеното му, крехко тяло.

Часове или дни по-късно се чу силен шум, после дойдоха хора. Много хора, твърде много. Те искаха да вземат Майки и тя беше твърде слаба, за да ги отблъсне. Трябваше да го пусне. Отново.

Четиринадесетте дни в болницата бяха мъглява смесица от тръбички, игли и бели престилки. Дните се сляха в едно.

Петнадесетият ден беше по-ясен. От болницата я отведоха в дома за изоставени деца. Дадоха й легло номер деветнадесет.

— Извинете, госпожице, добре ли сте? — чу се глас над нея.

Ким с почуда осъзна, че се беше свлякла по стената и седеше на земята.

Тя избърса сълзите и скочи на крака.

— Добре съм, благодаря, добре съм.

Шофьорът на линейката се поколеба за момент, после кимна и се отдалечи.

Ким остана на място и си пое дълбоко дъх в опит да разсее непоносимата скръб и да прибере спомените обратно в кутията им. Никога нямаше да си прости, че не беше успяла да спаси брат си.

Тя отключи каската от мотоциклета си. Отново беше изпълнена с ярост и решителност.

Не, нямаше да го позволи. Ким нямаше да предаде доверието на тези момичета, защото те все пак означаваха нещо за някого, мамка му. Означаваха нещо за нея — и още как.

ГЛАВА 64

Стейси се облегна назад в стола и се протегна. Мускулите на врата й пареха. Тя изви глава наляво, после надясно. Нещо изпука в дясната й плешка.

Шефката беше казала да се прибира вкъщи и тя възнамеряваше да направи точно това.

Затвори страницата във "Фейсбук" и прозореца на електронната си поща. Най-отгоре с удебелени букви все още се открояваха няколко непрочетени писма, но щеше да ги отвори в събота сутринта. Точно сега копнееше за една продължителна гореща вана със сапунени мехури, последвана от доставена вкъщи пица и някой епизод на "Истински съпруги", все едно кой.

Бръмченето на компютъра заглъхна и стаята потъна в тишина.

Стейси мушна краката си в обувките под бюрото. После облече сакото си и тръгна към вратата.

Лявата й ръка застина, преди да щракне ключа на лампата, когато тя усети, че нещо продължаваше да я човърка. Нещо, което беше видяла, но не беше успяла да осмисли както трябва.

Стейси изръмжа и се върна на бюрото си. Бръмченето на компютъра й се стори по-силно от преди, сякаш звучеше изтормозено. Тя реши, че проектира върху машината собствените си чувства.

Въведе паролата си, без да гледа, и направо отвори електронната си поща. Второто непрочетено писмо накара сърцето й да забие учестено. Тя започна да чете с широко отворени очи.

Когато стигна до края, устните й вече бяха пресъхнали.

С треперещи пръсти Стейси взе телефона.

ГЛАВА 65

Ким паркира мотора до оградата на сградата. Слезе и отстъпи встрани.

Часът беше едва осем, но й се струваше, че е много по-късно. Температурата на нощния въздух вече беше паднала под нулата и беше накарала семействата да се заключат вкъщи и да дръпнат завесите, за да се сгушат пред трепкащия оранжев пламък на камината и някой късен филм.

Когато по-рано мина през дома си, който почти не беше виждала през последната седмица, на Ким й беше хрумнало да направи същото, но знаеше, че не може да си почива. Отговорите започваха да изплуват от мъглата, но все още я измъчваше последното липсващо парче от мозайката.

На мястото на разкопките вече нямаше нищо. Бяха отстранени всички останки от разследването. Мястото й се стори зловещо пусто. Белите тенти бяха прибрани в склада и очакваха следващата жертва. Техническото оборудване беше подредено и на следващия ден щяха да го отнесат. Сърис също нямаше да бъде там.

В тъмнината, с невъоръжено око, човек би казал, че мястото изглежда по същия начин както преди една седмица. Бяха изчезнали дори няколкото букета цветя и плюшените мечета.

Но Ким знаеше, че би могла безпогрешно да открие течното местоположение на всеки един от трите гроба. И това нямаше да се промени дълго след като белезите по земята заздравееха.

Ким така и не можеше да се отърси от мисълта колко ли още щяха да останат заровени момичетата, ако професорът не беше решил, че трябва на всяка цена да открие онези закопани монети.

Но благодарение на неговата упоритост три млади момичета, които бяха лежали в неизвестност в този незнаен къс земя, сега щяха да получат подобаващи погребения. И Ким щеше да присъства на всяко от тях.

Знаеше, че този случай беше докоснал сърцето на всеки един от хората, които се бяха замесили в него. Сърис беше изровила телата от земята. Даниъл беше огледал момичетата, за да установи причината за смъртта, а сега на нея се падаше да сглоби всичко в една картина.

Погледна към къщата в средата. Вътре забеляза движение. Луси и Уилям се бяха прибрали от болницата и съвместният им живот щеше да продължи по обичайния начин. Засега.

Ким отмести поглед от осветения прозорец. Моментът на онзи наистина труден разговор с Уилям Пейн беше настъпил; само че той нямаше да избяга, а на нея й предстоеше първо да открие последното липсващо парче.

Протезата беше някъде наоколо и по някакъв начин тя беше от значение. Не беше открита върху тялото или в гроба, следователно все още се намираше някъде в сградата. Мястото, на което се намираше, щеше да й каже всичко. И този път Ким беше подготвена.

Тя протегна ръка към калъфа за багаж на мотоциклета и извади един чук. Предположи, че ако махне две греди от оградата, ще успее да се възползва от пролуката.

Ким свали черните кожени ръкавици и стисна джобното фенерче между зъбите си. С извития край на чука извади гвоздеите, които придържаха грубите дървени греди към вертикалните подпори.

Първите два излязоха лесно. Тя се опита да откърти гредата от подпората, но двата гвоздея от другата страна бяха заковани здраво. Горният се разхлаби с лекота, но долният не помръдваше. Тя успя да завърти гредата надолу, така че увисна вертикално, все още закована с упорития гвоздей.

Явно преди десет години общината беше предвидила много по-голям бюджет за съвестен труд, отколкото за качествени материали.

Ким направи същото с втората греда от оградата, което й осигури достатъчно пространство, за да се покатери и да прескочи. Щом стъпи на земята от другата страна, тя разтърси ръце и вдигна шепи пред устата си. Леденият вятър беше вкочанил голите й пръсти.

Нарочно не беше споделила намеренията си с Брайънт и останалите от екипа. Нямаше законно право да влиза в сградата, а една заповед за обиск щеше да отнеме твърде дълго време.

Беше разбрала съвсем ясно онова, което й беше казал Уди за лоялността към нейните колеги.

В отсъствието на дневна светлина трябваше да възстанови по памет разположението на задния двор на сградата. Земята беше обрасла с бурени и покрита с тухли и отломки.

Ким освети с фенерчето отворения прозорец, през който беше влязла предишния път. Опита се да прекоси по права линия от точка А до точка Б, но се спъна в една тухла от газобетон. Изруга и продължи да върви.

Стигна до прозореца и се сети, че беше използвала кофата за боклук, за да прескочи обратно оградата. Върна се, като внимаваше за тухлата, вдигна кофата за боклук и я сложи под счупения прозорец.

Освети с фенерчето ръбовете на прозореца, за да види къде са назъбените стъкла. После го пъхна в устата си и се подпря с две ръце, за да се провре през счупения прозорец.

И така, беше вътре.

ГЛАВА 66

Разбрах, че съм бил прав, когато я видях за пръв път. Нейното старание и упоритост й бяха свършили добра работа. Вероятно твърде добра.

Защото я бяха довели обратно при мен.

В началото мислех, че няма да се срещнем, но нещата вече стояха по друг начин.

Моята застраховка, моята хитра уловка не беше достатъчна. За някои може би щеше да бъде. Но не и за нея.

Ето я тук, сама, късно през нощта, промъква се в изоставена сграда, в търсене на отговори. Няма да намери покой, преди да разкрие всички тайни.

Всяка една от тях.

Беше въпрос на време разсъжденията й да я доведат до мен. Не можех да поема този риск.

Ако не беше толкова умна, щях да й позволя да живее. Хората трябва да поемат отговорност за действията си.

Помня как бях на дванадесет години и седях в столовата. Роби имаше сандвич с пилешка салата. Изглеждаше толкова по-вкусен от моите филии с шунка и кашкавал. Поисках да си ги разменим, а той ми се изсмя в лицето.

След едно счупено ребро, едно посинено око и два навехнати пръста сандвичът беше мой и беше вкусен.

Ясно е, че можеше и да му се размине. Ако се беше съгласил на размяната, щеше да си остане невредим. Опитах се да го обясня на учителите, но те не можеха да ме разберат. Но намираха оправдания за липсата на разкаяние у мен.

А всъщност не ме тормозеше нищо. Не търсех внимание. Не се държах зле, защото баба ми беше умряла.

Просто исках този сандвич.

Жалко беше, че тази жена трябва да умре. Липсата на острия й ум и безпогрешния й усет ще бъде осезателна, но тя сама си е виновна.

Вината не беше моя.

Моята единствена вина беше, че преди години, един-единствен път, бях допуснал грешка.

Все пак дори най-великите умове понякога грешат.

Докато гледах как прескача оградата, аз осъзнах, че самата тя току-що беше допуснала последната си грешка.

ГЛАВА 67

Ким стъпи на ламинирания плот и стъклата изхрущяха като чакъл под ботушите й. В тишината на тъмното помещение звукът й се стори оглушителен.

Тя слезе предпазливо на пода и освети кухнята с фенерчето си. Нищо не се беше променило след последното й влизане с взлом преди няколко дни, но това така или иначе не беше помещението, което я интересуваше.

Въпреки това остана неподвижна за момент и си представи как момичетата се бяха промъквали тук, когато е нямало никого, за да си откраднат пакетче чипс или нещо за пиене. Колко ли пъти Мелани беше влизала и излизала от тази стая, преди да бъде зверски обезглавена?

Ким закрачи напред през помещението, нещо докосна лицето й и тя трепна. Започна да дращи страните си, отстранявайки меките нишки, после насочи светлината към дупката във форма на човешка глава, която се беше образувала в паяжината в горния край на вратата.

Тръсна глава и разтърка лицето и косата си. Един косъм я погъделичка по ухото.

Когато излезе в коридора, някъде отвисоко внезапно се разнесе силен вятър, нахлул през счупените прозорци. Една греда изпращя над главата й.

За миг Ким се запита дали беше разумно от нейна страна да влиза съвсем сама в тази сграда през нощта, но реши, че паяците и вятърът нямаше да я сплашат.

Тя продължи да върви по коридора, внимавайки да изключва фенерчето, когато минаваше покрай отворените врати на стаите, разположени в предната част на сградата.

Около сградата имаше ограда, но тя не можеше да си позволи риска някой от къщите от другата страна на пътя да забележи светлината.

От лявата й страна остана едно сервизно помещение, а отдясно беше общата стая. Тя си представи как Луиз стои вътре, свикала събрание на групичката, на която е била главатар — докато някакъв кучи син не се беше опитал да я среже на две с трион.

Ким се отправи към стаята в дъното на коридора. Стаята, от която беше започнал пожарът. Кабинетът на управителя.

Щом влезе, тя загаси фенерчето. Една улична лампа на автобусната спирка хвърляше сенки в стаята.

Ким безмълвно се обърна към Трейси, за да я попита: "Идвала ли си тук да молиш за помощ? Дойде ли да потърсиш съвет от Ричард Крофт, преди да те заровят жива?"

"Едва ли", каза си Ким.

Тя пропъди тези мисли и огледа стаята.

Зад отворената врата имаше два картотечни шкафа. Тя отвори поред всяко едно от чекмеджетата. Светлината от уличната лампа не стигаше толкова навътре в стаята. Ким прерови всяко от тях пипнешком.

Нищо.

Отиде до библиотеката от другата страна на вратата. Беше тежка, масивна мебел, която се издигаше почти до тавана. Тя прокара ръка по всеки един от празните рафтове, като стъпи на втория, за да достигне най-горния. По ръката й полепнаха тъмни сажди, но не намери нищо. Издуха колкото можа от черния прах, а останалото изтри в джинсите си.

Отиде до бюрото, което беше най-близо до прозореца, и отвори всяко чекмедже подред. На дъното намери малка касичка. Разклати я леко. Беше празна.

Ким се изправи и огледа стаята. Протезата беше тук. Усещаше го. Къде би могла да бъде?

Погледът й отново се насочи към библиотеката точно до вратата. Пожарът беше започнал в коридора, пред вратата на кабинета, възможно най-далече от спалните помещения на момичетата.

Тя сложи фенерчето в джоба си и застана срещу библиотеката. Този път опипа внимателно всеки рафт, отгоре и отдолу, както и страните. Коленичи на пода, за да провери дали няма луфт под най-долния рафт.

Нищо.

Тя кихна от праха и саждите, които се бяха вдигнали при търсенето.

Застана срещу библиотеката и вдигна ръце. Едва успя да прегърне от единия до другия край огромната мебел. Дръпна я настрани в едната посока, после в другата, като я преместваше напред сантиметър по сантиметър. След още няколко опита, библиотеката беше отместена на около една педя от стената. Не беше много, но беше достатъчно, за да провре ръката си зад нея.

Ким започна да мести ръката си нагоре-надолу по шперплатовия гръб. Щом стигна възможно най-далече с ръка, лицето й се притисна в страничната дъска.

Върховете на пръстите й се плъзгаха по грубия шперплат. Притисна се колкото можеше по-силно и напъна рамото си. Опипа отново. Лепенка. Пръстите й докоснаха края на лентичка тиксо. Напъна още веднъж с всички сили и успя да се набута в ъгъла.

За момент си спомни приемно семейство номер три, където за наказание те пращаха да стоиш в ъгъла. По нейни сметки, беше прекарала в ъгъла една трета от петте месеца, през които беше живяла при тях. И невинаги по своя вина. Понякога просто се постараваха да изглежда така.

Ким се вцепени, когато пръстите й опипаха нещо, което несъмнено беше човешки зъб.

В главата й внезапно изплува думата "наказание" и тя затвори очи. Невярващо поклати глава. Защо, по дяволите, не го беше видяла по-рано? През цялото време беше пред очите й на бялата дъска. Обезглавяване; заравяне жив; разчленяване — все видове смъртно наказание, прилагани в миналото.

Тя извади ръката си иззад библиотеката. Протезата можеше да почака. Вече не беше толкова важна, колкото преди малко.

Трябваше да се обади за подкрепление. Вече имаше всички парченца от мозайката, които й трябваха, за да разреши този случай. Едно последно посещение — и нейните момичета щяха да почиват в мир.

Твърде късно Ким видя сянка в коридора, на светлината на уличната лампа.

И не видя нищо повече.

ГЛАВА 68

Ким отвори очи и установи, че в устата й е натъпкано парче плат, завързано на възел на тила й.

Беше поставена да лежи на една страна, ръцете и краката й бяха завързани заедно в плетеница от крайници, а коленете й опираха в брадичката.

Болките в цялото й тяло бледнееха пред туптенето в главата й. Започваше от горната част и се спускаше като пипала към слепоочията, ушите и челюстта й.

Ледената студенина на бетонния под се просмукваше в дрехите й, чак до костите.

За момент Ким не успя да си спомни къде се намира и защо. Постепенно спомените от изминалия ден започнаха да проблясват в ума й, но всичко беше като колаж. Видя как Ричард Крофт лежи по очи на пода в локва кръв. Бегло си спомни как говори с началника си, но не беше сигурна дали това не се бе случило предния ден. Не точно си спомни, а по-скоро усети, че се е връщала на мястото на разкопките и е говорила със Сърис.

Картините започнаха да се подреждат в хронологичен ред и Ким си спомни как се беше върнала в дома в Крестуд, за да открие протезата.

Смътно си припомни как я намира — преди всичко да потъне в мрак.

Нямаше представа колко време е прекарала в безсъзнание, но знаеше, че се намира в кабинета на управителя. По кожата й бяха полепнали прах и сажди.

Зрението й започна да се прояснява и очите й привикнаха към светлината. Стаята изглеждаше същата, а уличната лампа хвърляше неясна светлина в помещението.

Тишината се нарушаваше единствено от шума на капеща вода някъде в далечината. Упоритото капене звучеше зловещо.

Ким подръпна въжетата, с които беше омотана. Впиваха се здраво в кожата й. Опита отново, без да обръща внимание на болката, но въжетата непоносимо жулеха разранената й кожа.

Тя се опита да си припомни дали беше видяла нещо в стаята, което можеше да й бъде от полза. Не се сети, но знаеше, че не може просто да лежи неподвижно и да чака.

Спомни си нещо, което я накара да се оживи. Опита да се придвижи напред с няколко сантиметра, като се гърчеше като опърлен червей. Усилието предизвика нови вълни на болка, които извираха през черепа й, а жлъчка изгаряше гърлото й. Молеше се да не повърне и да се задави.

Внезапно чу шум, спря да се гърчи и наостри всичките си сетива.

Изви главата си към вратата. На прага се появи една фигура. Силуетът беше познат.

Ким започна да примигва в тъмното, когато ивицата светлина от вратата попадна върху нейния похитител.

Погледът й се плъзна нагоре от обувките по краката му, тялото и раменете — право до очите на Уилям Пейн.

ГЛАВА 69

Уилям Пейн бавно запристъпва към нея. Погледът му беше безизразен и тя неволно започна да поклаща глава. Не, това не можеше да е вярно. Мускулите на стомаха й се свиха в спазми на отвращение, само щом си го помисли. Това не беше човекът, когото беше очаквала.

Той се наведе до нея и започна да се опитва да развърже възлите, които опасваха тялото й, сякаш беше някакво добиче. Пръстите му се движеха бързо, но несръчно.

Тя се опита да каже нещо, но платът в устата й сподави въпроса.

Той поклати глава.

— Нямаме много време — прошепна той.

Той понечи да каже още нещо, но от дъното на коридора се разнесе тихо свирукане.

Уилям сложи пръст върху устните си, отстъпи назад и отново застана в сянката. След като не можеше да каже и дума със запушена уста, тя реши, че той й прави знак да не го издава.

Тананикането продължи и се усили. Походката на новодошлия беше различна от тази на Уилям Пейн. Това бяха категорични, уверени, устремени крачки.

На прага отново се извиси сянка, но този път на Ким не й се наложи да чака, докато фигурата застане под светлината.

Това вече беше човекът, който беше очаквала.

ГЛАВА 70

— Брайънт, трябва да намериш началството! — извика Стейси в слушалката. — Пасторът е. Уилкс. Той е убил момичетата, а не мога да се свържа с началството по телефона.

— Чакай малко, Стейси — каза Брайънт.

Шумът от телевизора, който се чуваше на фона, започна да заглъхва. Тя предположи, че се е преместил да говори в друга стая.

— За какво говориш?

— За имейлите, дето ги разпратих просто ей така. Преди дванадесет години в Бристъл се вдигнал шум около някакво семейство, което намерило метален щифт в праха на свой починал роднина. Обвинили крематориума, че са объркали погребенията, но веднага след инцидента Уилкс е напуснал.

— Стейс, извинявай, но това не означава, че е виновен за…

Стейси сподави раздразнението си. Нямаше време.

— Проверих архивите — две седмици по-рано едно момиче на име Ребека Шоу е избягало от дома за изоставени деца в Клифтън.

— Защо биха писали за това във вестниците? — попита Брайънт.

— Защото е попадала в новините и друг път, след като я е блъснала кола. Имала е сериозни фрактури в коленете…

— Заради които се е наложило да й поставят щифтове — довърши Брайънт.

Стейси сякаш чуваше как се сглобяват парченцата от мозайката.

— Така се е отървавал от телата им — каза Стейси. — Само че след този случай не е можел да рискува отново.

Тя чу как Брайънт въздъхна тежко.

— Господи, Стейси, колко ли още…

— Брайънт, трябва да намерим началството. Батерията на телефона й падна, докато говорехме по-рано през деня, и ми се стори някак особена.

— Какво искаш да кажеш?

— Не знам — разсеяна, развълнувана. Не мисля, че си отиваше вкъщи. Опасявам се…

— Стейси, обяви на всички, че е в неизвестност. Нямам против да ми натрият малко сол на главата, ако се окаже, че й няма нищо.

— Така и ще направя, но Брайънт…

— Да?

— Просто я намери.

Нямаше нужда да добавя "жива", но и двамата го разбраха.

— Ще я намеря, Стейси, обещавам.

Стейси сложи обратно слушалката. Вярваше му. Брайънт щеше да намери Ким.

Надяваше се само да не е твърде късно.

ГЛАВА 71

Той влезе в стаята и подпря една лопата на стената.

Ким проследи с поглед как краката му се приближаваха към нея. Отчаяно искаше да погледне нагоре, но не успяваше да вдигне глава достатъчно високо. Искаше да погледне право в очите кръвожадния кучи син, който се беше опитал да пререже на две онова момиче.

Гласът му звучеше спокойно и приветливо, сякаш обсъждаха къде да излязат на вечеря.

— Колко мило от страна на твоите колеги да изкопаят няколко дупки вместо мен. Много лесно разрових отново последната от тях. Мисля, че в нея ще се чувстваш доста добре.

Ким обтегна въжетата и се опита да изплюе плата от устата си.

Усети, че примката около дясната й китка започва да се разхлабва леко, но не достатъчно.

Виктор Уилкс се изсмя на висок глас.

— Това сигурно е нещо ново за теб. Обикновено ти ръководиш нещата, но не и този път.

Ким почувства как в нея се надига гневът, породен от безсилието. При равни условия можеше да го повали с голи ръце. Щеше да го счупи от бой. Единственият начин да надделее над нея беше да я овърже като някаква проклета пуйка.

Той коленичи до нея и тя най-сетне успя да го погледне в очите. Неговите грееха победоносно.

— Доста прочетох за теб. Познавам твоя плам, твоя устрем. Мога дори да разбера съчувствието ти към младите жертви.

Гласът му звучеше мелодично, сякаш четеше опело на погребение.

— Ти си била едно от онези момичета, нали, мила моя… но за разлика от тях, от теб е станало човек.

Ким обтегна въжетата около тялото си. Повече от всичко на света й се искаше да извие врата на Уилкс и да смачка самодоволното му лице.

— О, Ким. Знаех си, че си борбена. Още щом те видях, разбрах колко си храбра.

Ким се задави от парцала в устата си.

Той наведе глава и съзря гнева в погледа й.

— Мислиш си, че няма да ми се размине?

Тя кимна и отново се задави.

— О, мила моя, само че ще ми се размине. Защото никой никога няма да посмее да се доближи отново до това място. Не и докато съм жив.

Той се изхили, преди да добави:

— И определено, докато си жива ти.

— Това вече е мястото, където са били убити и заровени три млади момичета — продължи той. — Вече никой не би се доближил до него. Припомни ми пак, кой знае, че си тук?

Ким се опита да пропълзи към него. От мястото си виждаше сянката на Уилям Пейн, който стоеше зад отворената врата. Искаше пасторът да се премести, за да не забележи промяната в светлината.

Движението й накара Виктор единствено да премести тежестта на тялото си от единия крак върху другия. Все още стоеше с рамо към вратата.

— Забрави само една малка подробност, мила моя. Правил съм го и преди. Поне три пъти — затова, вярвам, ще оцениш колко ме бива…

Гласът му заглъхна, когато сянката от лявата му страна пристъпи напред от тъмнината.

Във въздуха се чу свистене и Ким изпъшка. Осъзна, че Уилям е избързал. Докато направи трите крачки, за да стигне до него, свещеникът беше успял да се изправи и да заеме отбранителна позиция.

Сравнително лесно успя да отклони първия удар на Уилям. Макар че Виктор Уилкс беше по-нисък от Уилям, в едрото му тяло се криеше истинска мощ.

Уилям се препъна назад, Виктор се възползва от това и след секунда се нахвърли върху него. Вдигна юмрук и го стовари отстрани върху главата на Уилям, която се отметна от силата на удара.

Виктор продължи с ляво кроше, което тласна главата на Уилям в обратната посока. Стойката на пастора подсказа на Ким, че е била права за опита му като боксьор. Уилям нямаше никакъв шанс.

Ким се опита да се добере с гърчене до средата на стаята, с надеждата да успее да препъне с тялото си Виктор Уилкс и да осигури предимство на Уилям.

Никога не се беше чувствала толкова дяволски безполезна.

— Трябва да си ми благодарен за стореното, жалко лайно такова — каза Виктор, когато Уилям се свлече надолу по стената. — След онова, което онези малки кучки направиха с дъщеря ти. Трябва да си ми дяволски благодарен.

Уилям се беше свлякъл наполовина до земята, но се оттласна напред, прицелвайки се с ръка в слабините на Виктор.

Виктор направи крачка назад, за да запази дистанция. С десния си крак изрита Ким в главата, от което в очите й сякаш избухнаха експлозии.

Тя започна да примигва и след няколко секунди, когато започна отново да вижда както трябва, видя как Виктор сграбчи Уилям за гърлото и го повдига до изправено положение. Притисна го до стената, без да отпуска хватката си върху гърлото му. Ким с ужас видя как Уилям подбели очи.

Виктор се прицели още веднъж в главата на Уилям за един последен удар и след това го пусна.

Ким извика, когато Уилям Пейн се хвана за гърдите и се свлече на земята.

ГЛАВА 72

След последния удар на Уилкс Уилям се свлече на земята, с лице на сантиметри от нейното. Ким веднага започна да го оглежда за признаци на живот, но оскъдната светлина й попречи да прецени както трябва.

Виктор Уилкс се надвеси над тях и завлече безжизненото тяло на Уилям по-далече от нея, сякаш беше чувал с картофи.

Ким видя как той постави два пръста на врата на Уилям.

— Жив е. Засега.

Ким въздъхна от облекчение.

Виктор се приближи и коленичи до нея. Извади един нож от джоба си и опря острието в гърлото й.

— Знам, че предсмъртното ти желание е да си поговориш с мен — и аз ще го удовлетворя, но ако започнеш да викаш, ще ти прережа гърлото. Разбрахме ли се?

Ким остана неподвижна и продължи да се взира в бездушните му очи. Това вече не беше приветливият пастор, който с мекия си глас успокоява събралите се опечалени, жадни за утеха. Тържествуващото самодоволство беше изчезнало и на негово място се беше разкрило черното сърце на един убиец.

Уилкс извади парцала от устата й. Парчето плат се свлече около врата й.

— Ще си платиш за стореното, копеле такова — изръмжа тя.

Думите се откъснаха със стържене от гърлото й, пресъхнало като шкурка от парчето плат в устата й.

Тя преглътна три пъти, за да овлажни устата си.

Той коленичи до тялото на Уилям, като опря острието в сънната артерия на Уилям.

— О, аз не мисля така, мила моя. Единствено ти би заподозряла точно мен. Прочетох го в погледа ти още преди няколко дни. Макар самата ти все още да не го беше разбрала. Знаех, че съвсем скоро ще се досетиш за истината.

— За това, че си убил три невинни момичета?

— Не бих ги нарекъл точно невинни.

Ким знаеше, че трябва да го забави възможно най-дълго. Никой не знаеше къде се намира. Прав беше, че никой нямаше да й се притече на помощ. Единственият й шанс за бягство лежеше неподвижно на два метра от нея.

Трябваше да го кара да продължава да говори. Докато той говореше, тя дишаше.

Ким се прокле, задето не се беше сетила по-рано. Нещо в думите на Никола я беше накарало да се усъмни. Трейси Морган не би казала, че ще вземе пари от таткото на детето. Би използвала думата "баща" или би го назовала по име. В действителност тя беше казала, че ще вземе пари от Таткото — както го бяха наричали момичетата от дома.

— Детето на Трейси е било от теб?

— Разбира се, че беше от мен. Тъпата малка кучка си мислеше, че може да ме изнудва. Даже искаше да роди бебето и да започне живота си на чисто.

— Изнасили ли я?

— Да кажем, че го играеше недостъпна.

Всяка клетка в тялото й копнееше да вземе ножа и да го забие докрай между очите му.

— Зъл кучи син. Как си могъл да сториш нещо подобно, по дяволите?

— Защото тя беше едно нищо. Както голяма част от тях, и тя си нямаше никого. Животът й нямаше смисъл.

— Защо не е съобщила за онова, което си й сторил?

Ким се досети за отговора на въпроса, още преди думите да излязат от устата й.

— Защото знаеше, че си го заслужава. Дълбоко в себе си тя също усещаше, че е едно нищо. Че животът й — или по-точно липсата на такъв — нямаше никакво значение. Съществуването й не беше важно за никого. Никой не плака, никой не тъжи. Беше безполезна.

Гневът започна да се надига у Ким. Тя познаваше това чувство. Мъчителното осъзнаване на факта, че всички хора в живота ти получават пари, за да бъдат част от него. Чувството на безполезност, което никога нямаше да си отиде, след като се беше загнездило веднъж в нея. Всеки ден имаше по някоя случка, която й припомняше това чувство, докато повярва напълно в него.

— Значи Трейси беше първата? — попита Ким.

Трябваше да го кара да говори, докато измисли как да се измъкне.

— Да, Трейси беше първата. Дружките й щяха да си останат невредими, ако не бяха решили да са толкова настоятелни. До последно твърдяха, че Трейси не е избягала.

— Но ти си я заровил жива — каза Ким, невярващо.

Уилкс сви рамене, но Ким видя нещо в погледа му.

— Не ти е стискало да я убиеш сам? — попита с учудване тя. — Планът ти не е бил да я заровиш жива. Щял си да я убиеш, но не ти е стискало да го направиш. Боже мой, все пак си изпитвал нещо към нея.

— Не ставай смешна — изръмжа той. — Не изпитвах нищо към това момиче. Просто й дадох да пие водка, за да се оправя по-лесно с нея. Вече бях решил какво точно да направя.

Ким усети как в гърлото й се надигна жлъч. Пред очите й изплува Трейси Морган: замаяна, доверчива. Кучият син не беше успял да устои на изкушението.

— Отново си я изнасилил, нали?

Видя го как се усмихва.

— Виждаш ли, прав бях. Знаех си, че умееш да използваш главата си по предназначение.

— Но ти си Божи служител.

— И Той ме познава по-добре от всеки друг, но въпреки това ми предостави всички тези възможности. Ако вярваше, че не съм в правото си, Той сам щеше да ме спре.

— Другите две не повярваха, че е избягала — продължи той. — За разлика от всички останали. Носеха се слухове, че е бременна, и всички решиха, че или е избягала с бащата на детето, или е отишла някъде, за да се отърве от бебето.

— Но не и приятелките й?

— Не, малките курвички не искаха да мирясат и продължиха да настояват.

— Нарочно ли хвърли вината върху Уилям Пейн?

— Не и в случая с Трейси. Нея просто исках да я разкарам. Но после разбрах, че трите момичета, които създаваха главоболия на мен, се бяха отнесли ужасно и с дъщеря му, затова реших да се застраховам.

Ким прозря всичко. От онзи момент нататък той умишлено беше посещавал Уилям по време на нощните му смени, за да му предложи да прекара още малко време с дъщеря си. Дори останалите служители да са били наясно с това, те са си затваряли очите заради болестта на Луси. Виктор е знаел, че по този начин вината ще падне първо върху Уилям Пейн.

— Кой откри протезата? — попита Ким.

— Тереза Уайът. Знаеше, че Луиз не би отишла доброволно където и да било без своята зъбна протеза. Сваляше я само докато спи. После събра две и две и получи именно сбора, който очаквах. Прегледа списъка с нощните смени и откри, че и трите момичета са изчезнали по време на дежурствата на Уилям. Всички, разбира се, знаеха за случката с Луси. Не им отне много време да решат, че той е убиецът.

— И после са го прикрили?

Виктор се изкикоти.

— И още как.

— За да защитят Уилям?

— През ум не им мина дори. Е, да, привидно всички му съчувстваха. Животът му не беше за завиждане. Ден след ден гледаха как детето му линее, без да може да стори каквото и да било. Ако не беше той, Луси щеше да остане самичка. Но го направиха единствено заради себе си.

На Ким не й се понрави как говори за Уилям в минало време. Замисли се дали не беше изкопал гроб, достатъчно широк и за двамата.

— Сигурен съм, че вече знаеш всичките им тайни. Едно официално разследване щеше да им се отрази пагубно. Щяха да разобличат Ричард в незаконно присвояване на финанси. Щяха да обвинят Тереза в побой и сексуално насилие над Мелани. Щяха да разобличат Том, че е спял с Луиз, и никой нямаше да му повярва, че е било по взаимно съгласие. От своя страна Артър мразеше всеки един от тях тримата. Бяха превърнали живота му в пълен ад. Момичетата вече бяха мъртви, така че нямаше повече какво да спечели.

Ким дочу сирени в далечината, но знаеше, че е невъзможно да идват за нея. Зачуди се дали би могла да ги използва така, че да остане жива. После отново се съсредоточи в разговора.

— Кой беше главатарят?

— Заедно взеха решението, че няма да спечелят нищо, ако уведомят полицията. Трябваше възможно най-бързо да разпратят на други места останалите момичета и да унищожат уличаващите документи.

— Затова ли беше пожарът?

— Да, хаосът около пожара и настаняването на момичетата на други места щяха да създадат истински административен кошмар.

— Някой не говори ли с Уилям?

— Нямаше нужда да го правят. Няколко думи от моя страна за емоционалното му състояние и озлобеността му към момичетата бяха напълно достатъчни.

— И после запалиха пожара?

— Да, но момичетата бяха в пълна безопасност. Запалиха пожара възможно най-далече от спалните помещения. Алармата се включи незабавно, Артър Канъп беше готов и чакаше да помогне на момичетата да напуснат сградата.

— И така, три момичета са изгубили живота си. Уилям е останал без работа, а някои от служителите са изгубили душевното си равновесие. А ти си се измъкнал невредим?

— Както вече казах, Той ми помага.

— Той ли ти помагаше в Манчестър, Бристъл или къде ли още не?

— Той е винаги до мен — каза Виктор и се усмихна.

— Убеден ли си в това? — попита Ким.

Тя прочете съмнението в погледа му, когато воят на сирените се усили. Знаеше, че няма да й се удаде друга възможност да се спаси. Много скоро той щеше да насочи ножа срещу нея и да я зарови в гроба на някоя от предишните си жертви.

Трябваше да го накара да се стресне, за да направи нещо глупаво.

Сирените се усилиха и на Ким й хрумна нещо.

— Пропуснал си нещо много важно, Виктор — каза тя, като се усмихна широко. — И то ще те довърши.

Щом Виктор се надвеси по-близо към нея, за да чуе какво ще му каже въпреки шума, който вдигаха сирените, Уилям изпъшка и се завъртя по гръб.

Тя видя бутона за тревога на Луси, който висеше на шията му. Значи в крайна сметка не се беше хванал за гърдите.

Сирената зави още по-силно. Ръцете и краката на Ким бяха увързани заедно.

— Какво точно съм пропуснал?

Лицето му беше точно до нейното. Беше убеден, че сирените не идват към тях, и искаше да разбере как не е успял да покрие следите си.

Макар и вързана, Ким вече знаеше, че има предимство над него.

— Както сам каза, аз знам как да използвам главата си по предназначение.

Ким отметна главата си назад, сетне с всички сили замахна напред с нея. Челото й се стовари върху горната част на носа му. В главата й сякаш избухнаха фойерверки и тя за миг се зачуди дали звукът от счупена кост дойде от нея или от него.

Болезненият вой, който се разнесе от устата на Уилкс, веднага й подсказа правилния отговор на този въпрос.

Той инстинктивно посегна към лицето си и ножът падна на около петнадесет сантиметра от завързаните й ръце. Той се изправи с клатушкане и тя опита да се приближи с гърчене към ножа.

— Проклета кучка — извика той, докато се олюляваше из стаята.

В мига, в който завързаните й ръце успяха да хванат ножа, Виктор сякаш осъзна, че оръжието вече не беше в ръцете му.

Без да сваля ръка от лицето си, той се насочи към лопатата до вратата.

Счупеният му нос й беше спечелил малко време, но докато лежеше завързана на пода, един удар с лопатата по главата й щеше да я довърши.

Звукът на сирената стана оглушителен.

Тя обърна ножа към тялото си и започна да реже въжето, което Уилям беше успял да разхлаби. Благодарение на това Ким имаше няколко сантиметра свобода на движение, макар че крайниците й си оставаха завързани.

Ръцете на Ким продължиха да работят възможно най-бързо. Още две крачки и той щеше да бъде до нея.

Уилям протегна дясната си ръка и сграбчи Виктор за глезена. Той се спъна и падна, но после скочи бързо отново на крака.

Ким дръпна със средния си пръст едно от въжетата и то се затегна около крайниците й. Това беше въжето, което държеше ръцете и краката й заедно.

Тя започна да реже още по-усилено. Дишането й стана кратко и учестено, докато се опитваше да пререже свързващото въже.

Виктор застана над нея. Ярост пламтеше в погледа му, от носа му се стичаше кръв. На светлината на уличната лампа кръвта сякаш образуваше мустаци и брада върху лицето му.

Той вдигна лопатата високо във въздуха и замахна надолу. Тя се претърколи наляво. Лопатата се стовари на земята, на сантиметри от главата й. Шумът от удара сякаш избухна в ухото й.

Усещаше как въжето започва да се разхлабва под движенията на ножа. Представи си как въжето се разкъсва под натиска на острието.

Но не се разкъсваше достатъчно бързо.

Лопатата отново се издигна над главата й. Гневът в погледа на Уилкс беше смъртоносен.

Знаеше, че следващия път ще я улучи.

Сирената беше спряла и беше настъпила злокобна тишина.

С победоносен блясък в очите Виктор намести ръцете си около дръжката на лопатата.

Ким видя как лопатата се спуска към главата й.

Нямаше повече време. Пусна ножа и с всички сили започна да дърпа ръцете си встрани една от друга, като се молеше да е разкъсала правилното въже.

Ръцете и краката й отхвръкнаха встрани и тя сграбчи коленете си, но летящата надолу лопата не можеше да бъде спряна. Инструментът я удари в долната част на гърба, с всичка сила.

Тя извика от болка и го дръпна за краката. Той падна по гръб на земята. Докато падаше, дясното му рамо се блъсна в стената.

Ким не обърна внимание на болката в гърба си. Знаеше, че трябва да се възползва максимално от тази възможност. Травмите, които му беше нанесла, нямаше да го държат повален още дълго.

Тя се хвърли върху краката му и се покатери върху тялото му. Той се опита да се повдигне от кръста нагоре, но Ким го изпревари. Изтегли се нагоре по тялото му и го възседна. Той започна да се гърчи и да се извива под нея, но коленете й здраво стискаха ребрата му.

Ким дочу раздвижване в кухнята и хрущене от обувки, които стъпваха върху счупени стъкла.

— Насам! — извика тя.

Ким погледна в очите му, в които се четеше единствено страх за самия него. Тя му се усмихна отвисоко.

— Изглежда и на Него му е дошло до гуша от престъпленията ти. Уилкс отново се опита да завърти тялото си и да я изблъска.

Тя сви ръката си в юмрук и го удари в носа — право в мястото, на което го беше ударила с главата си.

Той изквича от болка.

— Били са просто деца, копеле такова.

Тя отново го удари.

— А този беше от Сърис.

Обля я светлината от насочен към нея фенер. Един санитар осветяваше цялата стая.

— Ъ-ъ… полицията скоро ще пристигне — каза той, без да помръдва от мястото си, видимо объркан от гледката пред очите си.

— Слава на Бога — каза тя и извади служебната си карта.

Мъжът й хвърли един поглед.

— Добре, какво, по дяволите…

Тя посочи Уилям, който лежеше и пъшкаше на пода до нея.

— Първо се погрижете за него. Удари по главата, от двете страни.

— Вие имате ли нужда…

— Нищо ми няма. Погрижете се за него.

Виктор започна да се гърчи под нея.

— О, я да не мърдаш — каза тя и забоде дясното си коляно в ребрата му.

В стаята се втурна и вторият санитар от линейката.

— Полицията пристига — каза той, като я погледна въпросително.

Защо и двамата веднага бяха решили, че лошата беше тя?

— И тя е от полицията, Мик — каза първият санитар с известно съмнение.

Мик сви рамене и коленичи на пода от другата страна на главата на Уилям. Ким го познаваше по лице: беше го виждала при Луси, когато беше получила пристъп наскоро. Зачуди се колко ли пъти е идвал на помощ на клетото дете.

— Луси — едва продума Уилям.

— Добре е. Успя да ни каже къде да те намерим — каза Мик.

"Какво момиче само", помисли си Ким.

— Никога… няма… да докажеш… — промълви Виктор.

— Млъквай — каза Ким и отново използва коляното си.

Ким чу още сирени в далечината. Наближаваха бързо.

Сирените спряха и след секунди по коридора отекнаха стъпки.

Брайънт и Досън влетяха в стаята. И замръзнаха на място.

Тя се усмихна.

— Добър вечер, момчета. Благодаря, че наминахте — само че десет минути по-рано щях да ви се зарадвам още повече.

Брайънт протегна ръка, за да й помогне да стане, докато Досън слагаше ръцете на Виктор зад главата му.

Тя не обърна внимание на протегнатата ръка и се избута, за да се изправи. Не можеше да прецени дали изобщо имаше някоя част от тялото й, която не изпращаше сигнали за болка към мозъка, но сякаш най-непоносима беше пронизващата болка в гърба й. Ким се намръщи и изправи рамене.

— Как разбрахте? — попита тя.

— Някакъв пастор в Бристъл е отговорил на писмото на Стейси. По-късно ще ти разкажа подробностите, но да знаеш, че има и други, началство. Преди не ги е погребвал. Изгарял ги е.

Ким не се изненада да го чуе. Тя затвори очи и се помоли наум за душите на онези, които никога нямаше да бъдат открити.

После дълбоко си пое дъх.

— Изправи го, Кев.

Кевин и Брайънт хванаха по една ръка и го повдигнаха.

Виктор се опитваше да прогори дупки в кожата на Ким с враждебния си поглед. Но се лъжеше, ако си мислеше, че може да я сплаши. Явно не беше виждал как гледа Уди, когато е в лошо настроение. Виж, това вече наистина беше страшно.

— Виктор Уилкс, арестуван си за убийствата на Трейси Морган и нероденото й дете, на Мелани Харис и Луиз Дънстан. Може да не казваш нищо, но всичко, което кажеш, може да бъде използвано срещу теб в съда, мръсник такъв.

Беше приятно да го гледа в очите, докато я гледаше с такава омраза.

— Разкарайте го оттук, момчета.

Брайънт се поколеба.

— Началство…

Тя вдигна ръка.

— Добре съм. Просто го заведете на сигурно място в управлението. Няма да се бавя.

Тя долови загрижеността в погледа на колегата си. Ако му позволеше да остане още малко, щеше да я завлече насила в болницата. А сега просто нямаше време за това.

Ким се намръщи, когато се наведе към Уилям.

Санитарят, който беше по-близо, се обърна към нея:

— Госпожице, имате нужда от помощ…

Ким не му обърна внимание, а кимна към Уилям.

— Как е той?

— Тежко сътресение на мозъка. Мисли, че му показвам осем пръста с едната си ръка, така че трябва да го заведем в болницата.

— Луси — повтори Уилям.

Ким леко го докосна по ръката.

— Лично ще се погрижа за нея.

Тя благодари на санитарите от линейката и се запъти към изхода на сградата. Всяка кост в тялото й протестираше. Излезе тъкмо навреме, за да види как откарват Виктор Уилкс.

Ким се зачуди колко ли живота беше отнел. С колко още уязвими, измъчени момичета беше злоупотребил — и как щяха да разберат за тях.

— Никога повече, Виктор — каза тя, когато колата изчезна.

— Никога.

ГЛАВА 73

Ким прекоси тичешком пътя и натисна дръжката на входната врата. Беше отворено.

Тя затвори вратата след себе си и влезе във всекидневната.

— О, не — възкликна Ким и влетя в стаята.

Луси лежеше по очи на пода пред инвалидната си количка.

Ким се наведе над нея и болката преряза гърба й.

— Луси, всичко е наред — каза тя и погали момичето по косата.

После се изправи и набързо обмисли най-лесния начин да повдигне детето.

Коленичи отново и нежно обърна Луси, така че да легне по гръб. Детските й очи бяха изпълнени с ужас.

— Всичко е наред, миличка. Може ли да ми покажеш как казваш "да"?

Луси примигна два пъти.

— Ще те повдигна под мишниците, съгласна ли си?

Две примигвания.

Ким се наведе напред, пъхна едната си ръка зад врата на Луси и повдигна горната част на тялото й до седнало положение. Знаеше, че мускулите на Луси не могат да издържат тежестта на собственото й тяло, затова я придърпа към себе си така, че тялото на Луси да се облегне на нейното и да не падне назад.

Пъхна ръцете си под мишниците на Луси и я изтегли до изправено положение. Тялото й беше отпуснато и не се съпротивляваше по никакъв начин. Макар да не тежеше колкото едно нормално петнадесетгодишно момиче, Ким едва не извика от болка, когато напрегна гърба си.

— Знаеш ли какво, нека аз да водя този танц — каза Ким, завъртя Луси и внимателно я сложи да седне в стола.

После премести табуретката, за да седне пред краката на Луси. Хвана дясната ръка на момичето и я задържа.

— Добре ли си? Ранена ли си?

Нямаше примигване. Ким осъзна, че е задала два въпроса наведнъж.

— Извинявай, добре ли си?

Две примигвания.

— При баща си ли искаше да отидеш?

Две примигвания.

Ким стисна ръката й. За Бога, това момиче беше толкова сърцато.

— Той ще се оправи. Удариха го по главата и го закараха в болницата, за да го прегледат, но е добре.

Погледът на детето се изпълни с облекчение.

После Луси леко наведе глава срещу Ким.

— Луси, съжалявам, но не те разбирам.

Ким прочете раздразнението в погледа й. Тя повтори движението, този път по-силно.

— Иииииии — успя да издаде тя.

Ким почувства яда от безсилието на клетото дете. Мозъкът й функционираше прекрасно, но неспособността да споделя мислите си беше затвор, който Ким дори не можеше да си представи.

Тя отново наведе глава, като издаде същия звук, и този път Ким разбра въпроса по изражението на очите й.

На гърлото й сякаш заседна буца.

— Искаш да знаеш дали аз съм добре?

Две примигвания.

Ким сведе поглед към крехката ръка, която държеше в своята. Погледът й се премрежи за секунда, но тя се прокашля, за да се овладее.

— Нищо ми няма, Луси — и то благодарение на твоя баща.

Ким си спомни секундите, които й беше осигурил Уилям, когато грабна Уилкс за глезените.

— Той направо ми спаси живота.

Изразителните очи на момичето грейнаха от гордост.

— Сега трябва да тръгвам. Има ли някой, когото мога да повикам, за да се погрижи за теб?

Луси започна да примигва, когато входната врата се отвори. От коридора се чу женски глас.

— Не знам точно какъв цирк се разиграва тук, но…

Една закръглена дама, която наближаваше шестдесетте, спря на прага и скръсти ръце пред гърдите си.

— Коя сте вие, моля?

— Инспектор Стоун.

— Хм… прекрасно.

Жената заобиколи Ким, така че да види Луси както трябва.

— Луси, добре ли си?

Луси явно беше примигнала утвърдително, защото жената отстъпи, но не отмести поглед от Ким.

— Къде е Уилям?

— Наложи се да отиде в болницата — бързо отговори Ким.

— Какво сте му направили, по дяволите? — попита строго тя. — Добре ли е?

— Добре е, но вероятно ще прекара по-голямата част от нощта в болницата.

— Значи добре, че наминах да видя какво става, нали? Така, отивам да сложа чайника, а после ще си поръчаме нещо вкусно, нали, Луси? Ще поръчам пица, любимата ти.

Жената отиде в кухнята, но гласът й продължаваше да се чува оттам.

— Само не знам какво си въобразявате, че правите: полиция, линейки, машини, тенти. Мислех си, че всичко е приключило, но не, тази нощ трябваше пак да започнете всичко отначало…

Ким прикри усмивката си, докато не погледна към Луси, която завъртя очи към тавана. Тогава смехът свободно изригна от устата й.

— Луси, трябва да тръгвам, нали си добре?

Две примигвания.

— Имаш ли нужда от още нещо?

Две примигвания.

Ким обмисли ситуацията. Бумтящият глас на жената продължаваше да се носи от кухнята.

Ким се сети и сложи ръка върху дясното си ухо.

Две примигвания.

Ким се изправи и донесе айпода от перваза на прозореца. Постави слушалките в ушите на Луси и сложи устройството на подлакътника до дясната ръка на Луси.

— Така добре ли е?

Две примигвания и лукаво пламъче в очите й. Ким не се сдържа и се изкикоти.

После посочи вратата.

— Трябва да…

Две примигвания.

Ким докосна леко ръката на момичето и се отправи към изхода.

Линейката потегляше тъкмо когато пристигна втората патрулна кола.

Ким прекоси пътя и се върна пред дома за изоставени деца. В оградата като изваден зъб зееше дупка на мястото, където линейката се беше врязала в нея.

— Момчета, в кабинета в дъното на коридора, точно до вратата, има една библиотека. На гърба й е залепена една зъбна протеза. Опаковайте я, надпишете я и я изпратете в лабораторията.

Те кимнаха и влязоха в сградата.

Наоколо изведнъж отново се възцари тишина. Нищо не подсказваше какво се беше случило преди малко. По нищо не личеше, че едва не беше загубила живота си на това място.

А причината да не го загуби беше един преносим бутон за тревога. Едно малко устройство, което помагаше на Луси във всекидневието, я беше спасило.

Ким замръзна на място, когато осъзна какво беше пропуснала.

Повдигна й се, когато всички парчета от мозайката най-сетне дойдоха по местата си.

— Господи… — прошепна тя в тъмнината.

— Намерихме протезата, госпожо — каза един от полицаите, когато се появи зад ъгъла на сградата.

Ким осъзна, че я чакаше още работа — и имаше само един човек, който можеше да й помогне.

— Полицай, ще ми услужите ли с телефона си? — каза тя.

ГЛАВА 74

Когато мъркането на мотора угасна и Ким паркира върху чакъла, тя имаше чувството, че отново е заприличала на себе си. Беше се изкъпала, преоблякла и излъскала своя мотоциклет "Триумф". Чакаше в гаража й, блестящ като музеен експонат.

Нямаше смисъл да се опитва да затвори очи. Всяка клетка от тялото й беше призовавала тъмнината в небето да се разсее, за да може да се върне обратно на мястото на разкопките и да довърши работата си по случая.

Видя Сърис в края на полето, точно до отвора, който санитарите бяха разбили в оградата няколко часа по-рано.

Слънцето още не се беше показало, но беше на път да се появи.

— Значи не ме излъга, като ми звънна снощи. Наистина ли сме само двете? — попита Сърис.

— Аха — отговори Ким.

Канеше се да направи нещо, което като нищо можеше да й струва скъпо. Думите на Уди звучаха в ушите й. Нямаше да повлече своя екип надолу със себе си.

— Като си тръгвах от хотела, видях Дан. Изпратил ти е доклада си и потвърждава, че протезата, която си открила, е принадлежала на Луиз Дънстан.

Ким кимна. Сърис започна да натиска някакви копчета по машината и да записва числа в малък бележник.

— Добре, готова е. Колко точно си убедена, че ще открием нещо?

Ким си пое дъх, затвори очи и се съсредоточи върху усещането в стомаха си.

— По-сигурна, отколкото бих искала да бъда.

— Нали знаеш, че каквото и да открием, находката ни няма да има никаква тежест в съда?

Ким кимна. Ако се окажеше права, нямаше да се стигне до съд.

Ким пристъпи напред и протегна ръце:

— Дай ми машината и ми казвай какво да правя. Мисля, че ти създадох достатъчно главоболия за една седмица.

— Аз съм голямо момиче — сопна се Сърис. — Мога да се оправям сама. Не се обиждай, но това е доста скъпо оборудване и не мога да ти го поверя.

Ким раздразнено въздъхна.

— Сърис, защо просто не…

— Млъквай, Ким. Първо ми подай сака.

Ким посегна към земята, вдигна платнения сак и го задържа, докато Сърис пъхаше ръце в презрамките.

Сърис нагласи монитора на кръста си. Ким взе презрамката и вдигна металния прът на рамото на Сърис.

Тя отстъпи назад.

— Мислех си, че предпочиташ "Прада".

Сърис поклати глава.

— Добре, огледах наоколо и по земята има доста боклуци. Всички трябва да бъдат изчистени.

— Допускам, че това е мое задължение?

— Да виждаш някой друг?

— Добре, накъде?

— Първо ще обиколя района около задната част на сградата. Фасадата гледа право към пътя и къщите покрай него и ако търсим онова, което си мисля, че търсим, тази част е прекалено изложена на показ.

— Мога ли да помогна с нещо, инспекторе?

Ким се обърна и видя Уилям Пейн, който беше заобиколил оградата. Изглеждаше блед и уморен. Ким се приближи до него.

— Как си?

Той се усмихна.

— Натъртен, но нямам трайни поражения. Преди няколко часа ме изпратиха вкъщи.

— Как е Луси?

— Виж сама.

Ким се приближи до края на оградата. Завесата беше дръпната и Луси надничаше през прозореца.

Ким помаха с ръка и отново се обърна към Уилям.

— Не мисля, че си в състояние да…

— Инспекторе, не знам какво правите тук, но знам, че двамата с Луси някак станахме част от всичко това. Наистина бих искал да помогна.

Ким се разкъсваше от колебания.

— Те бяха просто деца. Ожесточени, изоставени, пренебрегвани деца. Онова, което сториха на Луси, не беше правилно и те го знаеха. На следващия ден и трите се върнаха по собствена воля и се извиниха за поведението си.

— Прие ли извинението им?

Той сви рамене.

— Няма значение. Луси го прие.

Ким с почуда поклати глава.

— Знаеш ли, че дъщеря ти е пример за вдъхновение?

— О, да — усмихна се гордо той. — Тя е причината да се събуждам всяка сутрин.

Ким наведе глава.

— Но и теб си те бива. Ако снощи не беше успял да разхлабиш онзи възел или да сграбчиш Виктор…

— Това не беше смелост, инспекторе. Видях те, когато влизаше в сградата, и просто дойдох да проверя дали имаш нужда от помощ. Тогава видях как Виктор Уилкс копае дупка…

Думите му заглъхнаха и той се изчерви. Ким разбра, че е станал неволно герой, но така или иначе й беше спасил живота.

— Въпреки това…

— Достатъчно — каза Уилям и вдигна ръце. — Кажи ми как мога да ви помогна, моля те.

Ким се усмихна вътрешно. Този човек не искаше благодарности, хвалебствия или съжаление.

— Добре, виждаш ли онази кофа за боклук до прозореца? Трябва да я напълним с всички онези неща по земята, които биха попречили на машината.

Уилям се зае с левия край, а Ким с десния. Започнаха от оградата и стигнаха до средата, като вдигаха всяко нещо, което намереха по пътя си.

— Хора, машината работи много по-добре, когато няма толкова трева — извика Сърис отстрани.

Ким се огледа наоколо. На места тревата стигаше до коленете.

Наведе се и започна да скубе, когато машината изведнъж издаде някакъв звук.

Ким се изправи и впери поглед в Сърис.

Тя се върна и започна бавно да се приближава. Машината отново изпищя.

Сърис погледна Ким.

— Явно инстинктът ти е подсказал правилно.

ГЛАВА 75

Сърис премести поглед от нея към Уилям, после обратно към нея.

Ким измина разстоянието между тях и взе тревите от ръцете му.

— Уилям, сега трябва да те помоля да си тръгнеш.

Той погледна измъчено към онова място на земята, върху което Сърис беше съсредоточила вниманието си. После кимна.

Ким хвана дясната му ръка.

— Уилям, искам да знаеш, че нищо от случилото се тук не е по твоя вина. Никой не е умрял заради теб. Просто един зъл, коварен човек без капка съвест се е постарал да изглежда така.

Погледът му срещна нейния. Щеше да мине време, преди да й повярва.

— Оставям те да си вършиш работата, инспекторе.

Тя стисна ръката му.

— Казвам се Ким и искам да ти благодаря за всичко, което направи.

Уилям поруменя смутено. Тя пусна ръката му.

— Сега се прибирай при чудесната си дъщеря.

Той се усмихна широко.

— Благодаря, ти… Ким. Така и ще направя.

Ким почака да се отдалечи и се приближи към мястото, на което Сърис беше оставила машината.

Сърис я погледна.

— Каквото и да има там долу, не е много надълбоко.

Ким кимна и преглътна.

Сърис й подаде ключовете от микробуса.

— Отзад има лопати. Иди да ги донесеш, докато аз очертая мястото.

Ким притича до микробуса, грабна две лопати и изтича обратно надолу по хълма. Ефектът от обезболяващите, които беше изпила по-рано, започваше да отшумява. В долната част на гърба й се разпространяваше пулсираща болка.

Сърис беше очертала мястото. Ким веднага забеляза, че е по-малко от предишните.

Сърис разчете още веднъж показанията на магнитометъра и посочи с пръст.

— Ти започни оттук, но недей да копаеш много надълбоко.

Ким заби лопатата в земята. Болката обхвана целия й гръб, но тя не й обърна внимание, а се съсредоточи върху работата си.

През следващия половин час двете копаха мълчаливо.

— Добре, Ким, спри и излез — каза ненадейно Сърис.

Дупката беше приблизително метър и петдесет дълга, около метър широка и не по-дълбока от тридесет сантиметра.

Дори домашните любимци ги заравяха по-надълбоко.

Сърис обиколи дупката два пъти, преди да влезе в нея. С помощта на ръчните инструменти започна да отстранява малки купчинки пръст и да ги слага отстрани на дупката.

Ким не каза нищо. Погледът й беше прикован в Сърис.

Сърис продължи да копае. Купчинките пръст започнаха да стават по-малки. С една малка мистрия, тя започна да изстъргва нещо в средата на дупката.

На третия път започнаха да се показват бели участъци.

Сърис взе една мека четка и я прокара по повърхността. Появи се още бяло.

Стомахът на Ким се преобърна, когато осъзна, че онова, което вижда, несъмнено бяха кости.

— Това със сигурност е ръка, Ким.

Сърис продължи да копае и да изчетква, докато накрая изрови нещо, което приличаше на раменна става. Ким не откъсваше поглед, а пред очите й се появяваха още и още кости.

— Сърис, какво е това? — попита Ким.

Погледът й се съсредоточи върху нещо, което се показваше от раменната става.

Сърис изчетка прахта още веднъж и Ким видя, че държи парче плат.

Сърцето на Ким започна да се блъска в гърдите й.

— Сърис, почисти още малко прахта.

Тя го направи и Ким изруга. Сърис се обърна и погледите им се срещнаха.

— Това ли търсиш?

Ким кимна, а краката й вече я носеха обратно към мотора.

— Сърис… трябва да…

— Върви — каза тя и извади телефона си. — Аз ще докладвам за това.

Ким изтича нагоре по хълма колкото можеше по-бързо.

ГЛАВА 76

Ким почука на вратата и си пое дълбоко дъх.

Вратата се отвори.

— Добро утро. Моля, заповядайте.

— Добро утро, Никола — каза Ким и влезе в апартамента.

Никола затвори вратата и застана на прага.

— Сама ли сте днес?

Ким кимна.

— Понякога хората ми имат нужда да си починат.

— Но не и вие?

— Скоро, Никола. Много скоро.

— Моля, седнете.

Ким така и направи. Докато сядаше, погледът й се спря върху ръба на дивана и умът й успя да осмисли значението на онова, което беше забелязала при последното си посещение.

— Как мога да ви помогна? — попита Никола.

Ким отдели секунда, за да огледа изражението на Никола. Изглеждаше спокойна и искрена. Ким не долови и капка лицемерие. Мамка му.

— Открихме още един труп.

Никола веднага покри лицето си с ръце.

— За Бога, не.

Беше искрено шокирана.

— Никола, имаш ли каквато и да било представа коя би могла да е четвъртата жертва?

Никола се изправи и започна да крачи напред-назад из апартамента.

— И през ум не ми минава кой би…

— Никола, онази групичка имаше ли четвърти член?

Никола се намръщи. Движението на очите й показваше, че се опитва да си припомни.

— Не, сигурна съм, че бяха само три.

Ким въздъхна и се изправи, сякаш се канеше да си тръгне.

— А може би Бет ще успее да си спомни дали е имало още едно момиче? — каза тя с надежда.

Никола поклати глава.

— Бет отиде да пазарува, но може би, когато се върне…

— Сигурна ли си? — попита Ким.

— Разбира се, че съм сигурна — каза Никола с усмивка.

Ким посочи с глава ръба на дивана.

— Защо тогава не си е взела бастуна?

Погледът на Никола спря върху бастуна, облегнат на ръба на дивана. Изглеждаше искрено учудена.

Ким се възползва от ситуацията и прекоси стаята. Приближи се до първата врата с надеждата да се окаже права.

— Може би още не е тръгнала. Вероятно би…

— Инспекторе, не влизайте там. Бет не обича да…

Думите й заглъхнаха, когато Ким отвори вратата.

Никола застана до нея и двете заедно огледаха стаята. Върху единичното легло имаше пружинен матрак. Нямаше чаршафи или кувертюра. До неизползваното легло имаше шкафче с две чекмеджета.

Ким отиде до гардероба в ъгъла и го отвори. Насреща й висяха седем празни закачалки за дрехи.

Ким погледна отново към Никола, която стоеше ужасена на прага.

Ким почака тя да каже нещо, но Никола продължи да гледа втренчено празната стая.

Една-единствена сълза се търкулна по бузата й.

— Пак си е тръгнала — и дори не се сбогува с мен.

Ким избута Никола от прага и затвори вратата зад гърба й. Поведе я към дивана и седна до нея.

— Бет правила ли е така и преди? — внимателно попита тя.

Никола кимна.

— Прави така, откакто напуснахме дома в Крестуд.

По бузите й се търкулнаха нови сълзи. Тя ги избърса с ръкава на пуловера си.

— Все ми се сърди, без да ми каже защо. Винаги прави така. Връща се и после отново ме оставя. Никак не е честно. Знае, че си нямам никой друг.

Ким отиде до кухнята и донесе няколко къса кухненска хартия. Седна и ги подаде на Никола. Сълзите още не бяха свършили.

— Помниш ли кога се върна предишния път?

Никола спря да плаче и се замисли. Подсмръкна и кимна.

— Преди две години, като се разболях от мононуклеоза и ме откараха в болница. Събудих се и тя беше там, седнала на ръба на леглото ми.

— А още по-предния път?

— Претърпях лека автомобилна катастрофа — нищо сериозно, само излязох от пътя. Нямах сериозни наранявания, но на момента много се уплаших. Бях съвсем млад шофьор.

— Значи откакто напуснахте дома в Крестуд, постоянно се връща и после пак си тръгва. Имаш ли някаква представа защо би могла да ти е сърдита?

Никола започна яростно да клати глава.

— Не иска да ми каже.

Ким долови отчаянието в гласа на Никола и осъзна, че щеше да бъде още по-трудно, отколкото си беше представяла.

Ким докосна ръката на Никола.

— Искам да си припомниш деня на пожара. Мисля, че се е случило нещо, което си забравила. Смяташ ли, че ще можеш да го направиш, докато аз седя тук до теб?

— Нищо не помня — каза объркано тя.

Ким стисна ръката й.

— Всичко е наред, Никола. Аз съм до теб. Разкажи ми стъпка по стъпка какво си спомняш от онзи ден и ще видим дали заедно ще успеем да сглобим картината.

Никола впери поглед в стената пред себе си.

— Помня, че беше студено и с Бет се карахме за нещо. Беше решила да ме измъчва, като не ми говори, затова отидох в общата стая.

— Кой беше в общата стая? — внимателно попита Ким.

Никола поклати глава и се намръщи.

— Никой. Всички бяха излезли навън, за да правят снежен човек.

— А ти какво направи после?

Никола наведе глава.

— Чух гласове, крясъци. Идваха от кабинета на господин Крофт.

— Какво точно чу, Никола?

Ким държеше ръката на Никола с палец, опрян в тънката й китка. Пулсът й се беше ускорил.

— Говореха си за Уилям, за това как да прикрият нещо. Казваха, че всички ще си имат проблеми и че той ще отиде в затвора. Говореха си какво ще стане с Луси.

— Спомняш ли си чии гласове чу отвътре?

— Господин Крофт и госпожица Тереза се караха. Таткото… отец Уилкс говореше тихо, чух и гласовете на Том Къртис и Артър Канъп.

"Петима", помисли си Ким.

— А Мери Андрюс?

Никола поклати глава.

— Тя си беше у дома, болна от грип.

— Какво се случи после, Никола?

— Отец Уилкс отвори вратата и ме видя. Изглеждаше ядосан. Аз избягах.

Ким усети как дланта на Никола започва да се изпотява.

— Къде отиде?

— Отидох да намеря Бет. Беше в стаята ни. Беше ми омръзнало хората да ми се ядосват.

Ким прошепна тихо:

— И ти какво направи?

— Казах й… казах й…

Ким стисна ръката й, но Никола вече беше започнала да върти главата си наляво и надясно. Очите й се стрелкаха във всички посоки в опит да си припомни, с надеждата да пренареди миналото.

— Не. Не. Не. Не. Не.

Ким се опита да задържи ръката й, но Никола се отскубна с лекота.

Започна да обикаля из стаята като животно в клетка, което търси къде да се скрие.

В нея се надигаше паника. Движенията й бяха резки и необуздани.

— Не, не може да бъде… не бих могла…

Ръката на Никола се стовари върху барплота. Обърна се и започна да блъска с юмруци по стените, по шкафовете и после да се удря в главата.

Ким изтича до нея и я сграбчи откъм гърба, като притисна ръцете й към тялото, за да й попречи да продължи да си причинява болка.

— Какво каза на Бет?

Никола се опита да се измъкне от прегръдката на Ким, но тя беше преплела пръстите на двете си ръце и нямаше намерение да я пусне.

— Моля те, недей, не мога…

Ким повиши глас.

— Никола, трябва да си спомниш. Какво каза на Бет?

Никола започна да мята главата си в двете посоки. Ким изви главата си назад, за да не я удари.

После изкрещя в ухото й:

— Кажи ми, Никола! Какво каза на сестра си?

— Казах й, че ако това ще я направи щастлива, може да вземе проклетата жилетка! — извика Никола.

Настана мълчание. Изведнъж силите напуснаха тялото на Никола и тя се отпусна на земята, повличайки Ким със себе си.

Ким отказваше да я пусне. Седна на пода и притисна Никола до себе си. Ким знаеше, че събитията отпреди десет години най-сетне се разиграваха в съзнанието й.

— Тя взе жилетката, нали?

Никола кимна и Ким усети как сълзите капят върху ръцете й.

— Затова те я объркаха с теб, нали — заради жилетката?

Никола кимна отново.

— В един момент погледнах навън и тя си играеше с другите, а в следващия вече я нямаше. Разпитвах всички и те ми казваха, че била някъде другаде. Накрая отидох в стаята си, за да я чакам, но тя така и не се върна.

— После, точно преди пожара, ги видях през прозореца на кухнята. Бяха се събрали около една дупка и аз разбрах. Не знаех какво да направя. Уплаших се, че ще се върнат и за мен и когато пожарът започна, просто се успокоих, че вече нямаше да могат да ми сторят нищо.

Ким знаеше, че Бет не е можела да избяга. Заради лошото време, коляното е щяло да й попречи.

— Никола, кога се върна Бет?

— Преди две седмици — отговори тя с дрезгав глас.

Когато са обявили началото на разкопките и Никола отново се е уплашила.

— Сега разбираш, че ти си я накарала да се върне, нали, Никола?

— Неееееее…

Звукът наподобяваше животински вой. Едно клето ранено създание, което се гърчи от болка. Ким стисна здраво Никола, която се опитваше да избяга от собствената си реалност.

Сега не беше моментът да обсъждат действията, които беше предприела като Бет. Това Никола щеше да обсъди с някой добър психиатър.

Докато седеше и полюшваше младото, съсипано момиче, завладяно от собственото си чувство за вина, Ким си каза, че Никола едва ли някога щеше да бъде в достатъчно добро психическо здраве, за да се изправи пред съда и да отговаря за убийствата на Тереза Уайът, Том Къртис и Артър Канъп.

След няколко минути Ким внимателно се измъкна заднешком.

Беше дошло времето да се обади.

ГЛАВА 77

Уилям добави капка мляко в овесената каша. Сви малкия си пръст и докосна кашата с кокалчето си. Идеално.

Той се усмихна. Любимата храна на Луси.

Дъщеря му беше изкъпана и преоблечена и го чакаше за закуска. След това щеше да почисти банята и да смени чаршафите. След като се наобядват, фурната чакаше да я изтърка хубаво.

Той отново се усмихна. Знаеше, че хората го съжаляват заради начина му на живот, но си казваше, че тези хора не познават Луси.

Дъщеря му беше за него постоянен източник на сила за живот. Тя беше най-смелият и съобразителен човек, когото той познаваше.

Знаеше, че най-много я тормози безсилието, което изпитваше заради невъзможността да се изразява ясно, и че имаше дни, в които се изтощаваше от усилието да споделя всички свои мисли само с очите си.

Но двамата бяха сключили пакт. През по-трудните дни, той я питаше дали й е омръзнало. Преди години Уилям й беше казал, че винаги ще уважава желанията й и че никога няма да удължава живота й само заради собствения си егоизъм.

През тези дни той й задаваше въпроса и със затаен дъх чакаше нейния отговор. Моментите на колебание ставаха все по-дълги, а на него му беше все по-трудно да си поеме дъх, но досега винаги беше получавал едно примигване.

С ужас очакваше деня, в който всичко това щеше да й натежи прекалено и тя щеше да примигне два пъти.

Надяваше се само, че ще има сили да спази обещанието си. Заради нея.

Уилям отблъсна тази мисъл. Вчера беше хубав ден. Луси беше имала гост.

Отначало Уилям не я позна. Младото момиче се представи като Пола Андрюс и след като я огледа в продължение на няколко секунди, той си спомни, че това е внучката на Мери Андрюс, която беше идвала заедно с нея, за да си играе с Луси. Искрено се беше натъжил, когато узна, че Мери е починала. Тя му беше истинска приятелка, докато той работеше в дома в Крестуд. Погребението й беше минало преди няколко дни и въпреки че не беше присъствал, беше наблюдавал процесията от прозореца на спалнята си.

Луси веднага позна Пола и искрено се зарадва на посещението й. След броени минути вече си бяха измислили собствен начин на комуникация, в който самият той не участваше. Уилям никога не се беше чувствал толкова доволен.

Трябваше да се признае на Пола, че нито за момент не показа да е забелязала промяната във физическото състояние на старата си приятелка.

Уилям се беше оттеглил в кухнята за няколко минути, разтревожен за дъщеря си. Никога не би попречил на някого да посети дъщеря му, но нямаше сили да отвори дума за повторна среща. Все пак беше приел, че не може да я защити от всички разочарования, които щеше да й донесе животът.

Двете момичета някак бяха успели да намерят начин да играят на една настолна игра. Той чу как Пола възкликна:

— Луси Пейн, не си се променила ни най-малко. Винаги си била една малка лъжкиня.

Уилям чу гъргоренето на Луси, за което знаеше, че представлява смях, и сърцето му полетя.

Излезе навън за тридесетина минути, за да почисти някои от плевелите между плочите, спокоен, че дъщеря му се чувства добре. Няколкото минути, прекарани отвън, на студения утрешен въздух, го освежиха и му дадоха сили до края на деня.

Два часа по-късно, Пола го беше попитала дали някой път може пак да дойде на гости.

Беше се съгласил на драго сърце.

Той прекоси дневната с овесената каша в ръце и седна на табуретката. Лицето на Луси беше розово и ведро, погледът й — бодър и бистър. Днес беше хубав ден. Посещението на Пола се беше отразило добре и на двамата.

— Никога ли не ти омръзва да ядеш каша?

Едно примигване.

Той завъртя очи към тавана. Тя също. Той се засмя с глас.

Той поднесе лъжица каша към устата й. На лицето й се изписа задоволство. По средата на втората лъжица на вратата се позвъни.

Той остави купата на перваза на прозореца.

Отвори вратата и в гърдите му веднага започна да се надига паника.

Пред него стояха мъж и жена, и двамата облечени в черни костюми с панталони. Мъжът носеше куфарче за документи, а жената беше преметнала чанта на рамото си.

Уилям веднага си помисли, че са от социалните служби, но нямаха уговорена среща, а те винаги го предупреждаваха, преди да ги посетят. Скоро след като жена му ги напусна, той трябваше да се пребори с властите, за да задържи дъщеря си. Беше правил какво ли не, беше угаждал и на най-малкия им каприз, само за да успее да им докаже, че е способен да се грижи за дъщеря си. Щом видяха колко предано се е посветил на нея, хората от социалните служби се съгласиха да измислят начин да не ги разделят, а работата, която си намери след това в дома в Крестуд, беше стабилизирала ситуацията. Въпреки това, той продължаваше да живее в страх, че някой ден може да му я отнемат.

— Господин Пейн, Уилям Пейн?

Той кимна.

Жената се усмихна широко и извади визитна картичка от джоба си.

— Казвам се Хана Еванс и работя в "Ентърпрайз Електроникс". Тук сме, за да видим Луси.

— Но… аз не… моля?

Тя потърка ръцете си една в друга и дъхна в шепите си.

— Господин Пейн, може ли да влезем?

Уилям отстъпи встрани.

Хана Еванс влезе в дневната и застана пред дъщеря му. Мъжът седна и отвори куфарчето си.

— Добро утро, Луси. Казвам се Хана и искрено се радвам да се запознаем.

Усмихваше се искрено и топло, а гласът й беше дружелюбен и спокоен, за разлика от снизходителния тон, който използваха повечето възрастни.

— Добре ли се чувстваш днес?

Луси примигна.

— Това означава "да" — обади се Уилям.

Хана остана на мястото си и му се усмихна.

— Знам това, господин Пейн. Езикът на примигванията често се употребява от хора, които имат ограничени възможности за комуникация.

Хана Еванс завъртя очи към дъщеря му, която в отговор издаде гъргорещ звук.

— Ъ-ъ… извинете — учудено каза Уилям. — Не разбирам кои сте и какво правите тук.

— Много е просто, господин Пейн. Специализираме се в разработване на най-съвременни технологични системи, които могат да бъдат използвани с минимална физическа дейност. Нашата компания съществува, за да прави живота много по-вълнуващ и интересен за хората с ограничени физически възможности.

Уилям беше объркан.

— Не разбирам. Не съм говорил с… нямам пари за…

— Доколкото разбрах, някой се е погрижил за заплащането — каза тя, като вдигна ръце. — Но това не е по моята част. Имам конкретна задача, за която съм инструктирана.

Уилям се почувства така, сякаш го бяха транспортирали в паралелна вселена. Опитваше се да намери някакво обяснение, но не успяваше.

Хана отново насочи вниманието си към дъщеря му.

— Луси, имам един въпрос. Можеш ли да движиш поне един от пръстите на ръцете си?

Две примигвания.

Хана се усмихна широко на Луси.

— Тогава мисля, че можем да направим много за теб.

ГЛАВА 78

Ким погледна съдържанието на чинията пред себе си и реши, че "Леля Беси", както се казваше компанията за производство на полуготови храни, е една проклета лъжкиня.

Тя сложи опаковката до своите произведения, които току-що беше извадила от фурната, за да ги сравни със снимката на кутията. Не, никакво количество глазура или захарни пръчици нямаше да ги спасят.

Ким хвърли кутията в кофата за боклук. Чувстваше се предадена.

После вдигна очи към тавана и каза:

— Опитвам се, Ерика. Наистина се опитвам.

На входната врата се почука.

— Отворено е! — извика тя.

Влезе Брайънт, облечен с джинси и яке, понесъл пица в кутия.

— Липсваше ни на работа днес — каза той и сложи кутията на кухненския плот.

Тя завъртя очи към тавана.

— Уди нареди така, а аз не смея да му противореча, понеже в моя случай не остава и един от деветте живота на котката.

— Така ли ти каза?

Тя кимна и започна да брои на пръсти.

— Явно съм си докарала две официални оплаквания относно поведението ми. На три пъти не съм изпълнила преки нареждания и не съм спазила установения протокол… — тя отброи останалите пръсти, — … поне още толкова пъти.

Брайънт зарови глава в ръцете си.

— О, Боже, брутално ли беше?

Ким се замисли за момент, после кимна.

— Аха, общо взето. Имаше да ми каже доста неща.

— А ти какво отговори?

— Отговорих, че моделът му няма скоби за пружини на амортисьорите на задния мост.

Брайънт избухна в смях и тя се присъедини към него. Като се замисли, май наистина беше смешно.

Това просто беше нейният начин да му благодари. Беше й кристално ясно, че би следвало да я уволни. А Уди й даде да разбере, че единствено резултатите са я спасили.

Дори да беше сбъркала само веднъж, в "Буркана" щеше да се настани някой друг.

Този случай я беше отвел много близо до възможността да загуби най-важното нещо в живота си — и въпреки това си беше струвало.

— Колко ти даде за другото?

Ким изръмжа и извади две порцеланови чаши от шкафа.

— Един месец.

— Господи, как ще се измъкнеш?

Ким сви рамене. Трябваше да се среща с психиатър в продължение на четири седмици или да се подготви за принудителен неплатен отпуск.

— Не мислиш, че наистина би го направил, нали?

Ким си спомни решителността в погледа на Уди.

— Ще го направи и още как.

— Поне мога да те зарадвам с новината, че днес през деня Ричард Крофт се чувстваше значително по-добре.

— Така ли?

— Ами да, точно преди да му прочета правата.

На Ким й се искаше да беше присъствала.

— О, кажи ми, че и госпожа Крофт е била там?

— Определено беше там. Първите няколко секунди изглеждаше като камила със запек, но после бързо се съвзе, събра си лаптопа и документите и заяви, че ще разговаря само в присъствието на адвокат.

— С нас?

— С Ричард. Подушвам в близкото бъдеще един развод по бързата процедура.

— Той какво каза?

— О, потвърди, че Виктор е убил Бет. Те само са му помогнали да зарови тялото. Каза, че идеята за пожара е била на Тереза Уайът, за да създадат объркване в архивите и да не се знае кои момичета са избягали и кои вече са били настанени в други домове.

— Ти вярваш ли му?

— Ами не знам. Всъщност няма значение. Ще си намери кадърен адвокат, но така или иначе ще лежи в затвора. Най-важното е, че животът му оттук нататък никога няма да бъде същият. Жена му, къщата, кариерата му, а вероятно и децата му, вече са минало.

Ким не каза нищо. Нямаше нищо за казване. Към Ричард Крофт изпитваше единствено отвращение. Той беше запазил живота си.

Брайънт изглеждаше замислен.

— Как мислиш, дали Виктор Уилкс наистина е толкова зъл? В смисъл, наясно съм какво е направил, но нали е служил за благото на хората и не знам, може би у него има и нещо добро…?

Понякога Брайънт изглеждаше твърде млад за възрастта си. Съжаляваше, че на нея се пада да му каже, че дядо Коледа не съществува.

Тя поклати глава.

— Не, Брайънт. Изпитвал е влечение към места, където надеждата не вирее, където отчаянието ликува; места, на които е можел да се преживява като лъч светлина сред мрака на страданието. Единствено това му е носело удовлетворение и чувство за мощ. Сексът с уплашени, уязвими, млади момичета е задоволявал една негова дълбока потребност. Намирал е начин да бъде на места, където би било непосилно да се докаже истинността на едно обвинение в изнасилване и където всеки, който създава проблеми, може лесно да бъде отстранен. Убивал ги е и това му е доставяло удоволствие. Направил го е, защото е имал възможност да го направи, и защото си е мислел, че е напълно оправдано да отнеме живота на друг човек, който се е изпречил на пътя му. Някои от жертвите на Уилкс със сигурност са от "Холитрий" и колкото и да ни е трудно да го преглътнем, вероятно никога няма да узнаем за всички тях.

В целия квартал бяха регистрирани осемнадесет избягали момичета, след като Виктор беше пристигнал там преди две години. Ако към тях се добавеха и всички изчезнали момичета, за които никой не беше съобщил — било то защото на роднините им не им е пукало или защото не са забелязали — цифрата вероятно щеше да се удвои.

— Кучи син — измърмори Брайънт.

Ким беше на същото мнение, но се успокояваше с мисълта, че Виктор Уилкс никога повече нямаше да излезе на свобода.

— Откри ли колата? — попита тя.

Той кимна.

— В гаража към апартамента на името на Никола Адамсън. Бяло ауди с ударена предна броня.

Ким поклати глава. Колкото и да се опитваше, не успяваше да изпита жал за Тереза Уайът, Том Къртис, Ричард Крофт и Артър Канъп. Заедно с Виктор Уилкс те бяха прикрили смъртта на три млади момичета и ги бяха лишили от възможността да получат правосъдие в продължение на цели десет години, само и само да опазят собствените си гнусни тайни. Всеки един от тях беше намерил начин да увеличи страданието на онези деца.

Освен това те бяха виновни и за смъртта на още едно невинно създание, чиято единствена вина беше желанието да облече розовата жилетка на сестра си.

— Знаеш ли, Ким, чудех се как така ти хрумна, че търсим двама различни убийци?

— Причините за смъртта — отговори тя. — Докато изравяхме момичетата, си пролича, че убийствата са изисквали огромно физическо надмощие, докато при настоящите убийства не беше така. Не се е изисквало никакво усилие, за да бъде потопена Тераза под водата. Гърлото на Том е било прерязано отзад, Артър е бил премазан с кола, а Ричард е бил намушкан в гърба. Всяко едно от тези убийства е изисквало хитрост, търпение и изненада, но не и физическа сила.

— Ами пожарът в дома на Тереза? С каква цел е бил запален?

— Брайънт, по земята е имало съвсем тънък слой сняг. Щяло е да има твърде много улики — не само отпечатъци от обувки, но и от бастуна — които обаче са били изцяло заличени от осемте пожарникари, двама помощници и един маркуч с вода под налягане.

— Хитро.

— Именно, нямаше как да не е жена.

— Която беше разкрита.

— Да, от друга жена.

Брайънт завъртя очи към тавана и едновременно с това изпъшка. После отново си възвърна сериозното изражение:

— Какво мислиш, че ще направи Никола, щом осъзнае истината?

Ким сви рамене.

— Всъщност Никола не е направила нищо. Била е Бет.

Брайънт я погледна недоверчиво.

— Наистина ли вярваш в това?

Бог да го поживи, той наистина беше просто устроен човек.

— О, да, Брайънт. И още как.

— На мен всичко това малко ми прилича на епизод от "Досиетата X".

Ким въздъхна.

— Бет се е появявала само когато Никола е имала нужда от нея, когато е била болна или уплашена. Подсъзнанието на Никола я е използвало като средство за утеха. Никола никога не е повярвала наистина, че сестра й е мъртва. Подсъзнанието й е блокирало този спомен, за да може да го преживее. Предпазвало я е от чувството за вина.

— Сега си представи, че когато е била Бет, Никола е имала свободен достъп до всичките си спомени. Знаела е за подслушания разговор, знаела е за последиците от случката, но само когато е живеела като другото си "аз".

Ким наистина вярваше в това: самата Никола не беше подозирала, че подсъзнателно е съживявала Бет. След срещите си с Бет тя не можеше да допусне, че всичко е било просто театър.

Тя се обърна към Брайънт.

— Опитай да си представиш как същността на човек е разделена на две половини. Никола е контролирала всекидневните дейности. Функционирала е напълно адекватно, но същевременно някой друг е контролирал подсъзнанието й.

Той поклати глава.

— Не, пак не мога да го повярвам — а не мисля, че и съдебните заседатели биха могли.

Ким подозираше, че Брайънт е прав, но се съмняваше, че ще дойде момент, в който биха обявили Никола за достатъчно здрава психически, за да я изправят на съд. Ким беше доловила вътрешната борба между Никола и Бет още щом видя начина, по който бяха убити Тереза и Том. И в двата случая полицията беше повикана възможно най-бързо. Едната половина на съзнанието беше искала всичко това да свърши.

Никола не беше лош човек и наказанието й щеше да дойде само, когато си спомнеше всичко.

Ким знаеше от собствен опит, че вината, която носи оцелелият, може да оформи начина му на мислене; именно затова тя се молеше нейните собствени спомени никога да не излязат наяве.

— Как мислиш, защо Уилкс е оцелял?

— Предполагам, че е по-скоро късмет, отколкото трезва преценка — каза Ким. — Той е щял да бъде следващият и тя щеше да го убие.

Брайънт поклати глава.

— Не мога да проумея единствено как, по дяволите, никой не е забелязал, че има само една близначка?

— В архивите е царяла пълна бъркотия, Брайънт. Знаеш, че домът е бил в процес на затваряне. Списъкът с избягалите момичета не е бил допълван своевременно и в нощта на пожара почти всички са правели нови и нови списъци. Санитарите са отвеждали момичетата в болницата, за да ги прегледат. Настанал е пълен хаос и точно това е била целта. След въпросната нощ не е имало два списъка, които да съвпадат един с друг.

— Но защо Никола не е казала на никого?

— Детето е било ужасено. Била е убедена, че ще осъзнаят грешката, която са допуснали заради жилетката, и ще се опитат да я намерят.

— Ами Мери Андрюс? Мислиш ли, че я е убила Никола или Бет — или която, по дяволите, е била в момента?

Ким поклати глава.

— Няма доказателства, които да подсказват, че смъртта й е била вследствие на нещо различно от болестта. Единствено Мери не е присъствала на разговора, затова Никола не е имала основание да я убива.

Ким въздъхна тежко.

— Мисля, че Мери Андрюс е била единственият човек, на когото момичетата са можели да имат доверие. С изключение на Уилям, който е работел през нощта, всеки един от останалите е намерил начин как да се възползва от момичетата. Учудващо ли е, че не са били деца за пример?

— Това е доста меко казано — каза Брайънт.

Тя понечи да оспори твърдението му, но се отказа. Брайънт вярваше, че човек се появява на белия свят с вродени морални принципи. Вярваше, че те се наследяват генетично, точно както цветът на очите или ръста. Ким знаеше, че това не е така. Съвестта беше нещо, което се изграждаше.

Вследствие на добър пример на поведение и устойчиви модели за подражание. Способността да различаваме доброто от лошото се усъвършенства през целия ни живот, а не я получаваме наготово при раждането.

Обстоятелствата, при които бяха израснали Трейси, Мелани и Луиз, неизменно са щели да изкривят завинаги тази способност у тях. Точно както малтретираните деца, които често на свой ред започват да малтретират по-слабите от тях.

Брайънт никога нямаше да бъде убеден, но Ким го знаеше — защото го беше преживяла. И защото онези три години бяха спасили не само живота й.

Брайънт отпи от кафето си.

— И така, какво става между теб и докторчето? Определено си допаднахте.

— Брайънт — предупреди го тя.

— Стига, Ким. Не след дълго със сигурност ще прехвърчат искри.

— А какъв е резултатът от искрите?

— Огън — каза той и очите му се отвориха широко.

— А да си чувал за огън без поражения?

Брайънт понечи да отговори, замисли се за секунда и после се отказа.

— Наистина нямам какво да отговоря.

— Именно.

— Вероятно е за добре — каза Брайънт и се замисли, преди да продължи. — С докторчето си приличате твърде много.

На лицето му се появи лукава усмивка:

— Господи, представи си само какви деца…

— Брайънт, мисля, че трябва да си гледаш работата — сопна се тя.

Понякога я познаваше твърде добре. И въпреки това, кой можеше да каже какво би могло да се случи, ако двамата с Даниъл отново се срещнат?

— Да, сигурно си права, но се съмнявам, че ще го направя.

Ким се усмихна.

— Как е животът в приюта за бездомни кучета?

— Кутретата са добре. Осиновиха ги до едно. Племенницата ми ще гледа Пебълс. Бам Бам ще живее при съседа. Йоги е запазен за най-добрата приятелка на дъщеря ми, а Бу Бу ще го вземе сестрата на Стейси.

— Нали не си обрекъл горките животинки да носят тези имена завинаги?

Брайънт поклати глава.

— Не, само докато се налага да ги различаваме едно от друго.

— Ами майката?

— Тя ще остане да живее с нас. Горкото животно е само на четири години, а вече е раждала три пъти. Свършила си е работата.

За миг, за един кратък миг, на Ким й се прииска да прегърне този огромен човек с още по-огромно сърце. Беше й колега, но освен това беше единственият й истински приятел.

Но тя остави този миг да отмине.

Брайънт слезе от високото столче.

— И така, да си дойдем на думата защо всъщност те посетих. Готов е, нали?

— Да, Брайънт, готов е.

Той потри ръце.

— Може ли, може ли, може ли?

Ким се засмя на детинското му вълнение.

Той се изстреля през вратата, която водеше към гаража.

Тя взе курабийките и ги изсипа в кофата за боклук. Накисна тавата в гореща сапунена вода.

Брайънт се върна и спря на прага.

— Ъ-ъ… Ким, няма го.

— Така ли? Колко странно.

Той се облегна на касата на вратата и скръсти ръце пред гърдите си.

— Продаде го, нали?

Ким не отговори.

Брайънт изглеждаше разочарован и объркан.

— Но ти се радваше на този мотор като малко дете. От месеци чакаше с нетърпение да можеш да подкараш проклетото чудо. Не разбирам. Той означаваше всичко за теб.

— Знаеш ли, Брайънт — има неща, които означават повече. Тя избърса тавата от курабийките и я прибра. Брайънт изглеждаше объркан. Не я разбираше.

Но Ким знаеше какво има предвид — и това беше най-важното.

ПИСМО ОТ АНДЖЕЛА

На първо място, бих искала да ви кажа едно огромно "благодаря" за това, че избрахте да прочетете "Сподавен писък". Надявам се, че сте се насладили на първата част от приключенията на Ким и се надявам да споделяте чувствата ми към нея. Макар да не е перфектна, тя е човек, когото определено бихте искали да имате на своя страна.

Ако ви е било приятно, ще ви бъда вечно благодарна, ако ми напишете кратък отзив. Ще се радвам да прочета мнението ви, а освен това така бихте помогнали на други читатели да се докоснат до някоя от моите книги за първи път. Или пък бихте могли да я препоръчате на приятелите и роднините си…

Всяка история започва с една идея, не по-голяма от зрънце, и постепенно пораства, докато наблюдавате и изслушвате хората около вас. Всеки човек е уникален и всички имаме своята история. Бих искала да уловя възможно най-много от вашите истории и се надявам, че ще се присъедините към Ким Стоун и мен по време на бъдещите ни пътешествия — където и да ни отведат.

Ако е така, ще се радвам да ми пишете — свържете се с мен чрез профилите ми във " Фейсбук", "Гудрийдс", "Туитър" или чрез официалния ми уебсайт.

Искрено ви благодаря за подкрепата, която наистина означава много за мен.

Анджела Марсънс

www.angelamarsons-books.com

www.facebook.com/angelamarsonsauthor

www.twitter.com/WriteAngie

Бележки под линия:

1

Във Великобритания — обръщение към кралицата или към по-високопоставена жена, особено в армията и полицията. — Б.р.

2

Фиктивен образ на възрастна дама с лилава коса и ексцентрични очила и тоалети, създаден от австралийския комик Бари Хъмфрис. — Б.р.

3

Герои от "Локомотивът Томас", поредица книги за деца от Ушбърт Одри и сина му Кристофър. По книгите е създаден и телевизионен сериал. — Б.р.

4

Сила Блек (1943–2015) — артистичен псевдоним на Приета Уайт, английска певица и актриса, водеща на предаването " Среща с непознат — Б.р.

5

Става дума за нашумялото отвличане на сина на прочутия авиатор Чарлс Линдбърг; 12 дни след отвличането трупът на детето е намерен близо до дома на семейство Линдбърг. Последваният процес е считан за един от процесите на века, предизвикал промяна във федералния закон за отвличане; случаят е залегнал в основата на романа на Агата Кристи " Убийство в Ориент експрес — Б.р.

Content

Марсънс Анжела Сподавен списък

Анджела Марсънс Сподавен списък Разследванията на инспектор Ким Стоун #1

БЛАГОДАРНОСТИ

ПРОЛОГ

ГЛАВА 1

ГЛАВА 2

ГЛАВА 3

ГЛАВА 4

ГЛАВА 5

ГЛАВА 6

ГЛАВА 7

ГЛАВА 8

ГЛАВА 9

ГЛАВА 10

ГЛАВА 11

ГЛАВА 12

ГЛАВА 13

ГЛАВА 14

ГЛАВА 15

ГЛАВА 16

ГЛАВА 17

ГЛАВА 18

ГЛАВА 19

ГЛАВА 20

ГЛАВА 21

ГЛАВА 22

ГЛАВА 23

ГЛАВА 24

ГЛАВА 25

ГЛАВА 26

ГЛАВА 27

ГЛАВА 28

ГЛАВА 29

ГЛАВА 30

ГЛАВА 31

ГЛАВА 32

ГЛАВА 33

ГЛАВА 34

ГЛАВА 35

ГЛАВА 36

ГЛАВА 37

ГЛАВА 38

ГЛАВА 39

ГЛАВА 40

ГЛАВА 41

ГЛАВА 42

ГЛАВА 43

ГЛАВА 44

ГЛАВА 45

ГЛАВА 46

ГЛАВА 47

ГЛАВА 48

ГЛАВА 49

ГЛАВА 50

ГЛАВА 51

ГЛАВА 52

ГЛАВА 53

ГЛАВА 54

ГЛАВА 55

ГЛАВА 56

ГЛАВА 57

ГЛАВА 58

ГЛАВА 59

ГЛАВА 60

ГЛАВА 61

ГЛАВА 62

ГЛАВА 63

ГЛАВА 64

ГЛАВА 65

ГЛАВА 66

ГЛАВА 67

ГЛАВА 68

ГЛАВА 69

ГЛАВА 70

ГЛАВА 71

ГЛАВА 72

ГЛАВА 73

ГЛАВА 74

ГЛАВА 75

ГЛАВА 76

ГЛАВА 77

ГЛАВА 78

ПИСМО ОТ АНДЖЕЛА

Бележки под линия: