Алистър Рейнолдс

Корабът на изкуплението

Инхибиторите #3

ПРОЛОГ

Мъртвият кораб беше едновременно красива и неприятна гледка.

Скейд обикаляше около него в спираловидна псевдоорбита; двигателите на нейната корвета издаваха бързо ритмично барабанене при всяка корекция на посоката на движение. Звездният пейзаж се въртеше зад кораба, слънцето на системата изчезваше и се появяваше отново при всяка извивка на спиралата. Вниманието на Скейд се задържа върху слънцето малко по-дълго, отколкото трябваше. И в резултат на това усети заплашително стягане в гърлото, предвестник на звездната морска болест.

Това бе последното, което ѝ трябваше.

Раздразнена, Скейд визуализира мозъка си в подобната му на стъкло триизмерна сложност. Тя отстраняваше слой след слой мозъчната кора, сякаш белеше плод, отказвайки се от тези части на разума си, които не я интересуваха в момента. Сребристата имплантирана пластинка, идентична с родната ѝ синаптична мрежа, осъществяваше нервния трафик. Информационни пакети пробягваха от неврон към неврон със скорост един километър в секунда, десет пъти по-бързо от пълзенето на биологичните нервни сигнали. Тя не можеше да усети движението на тези сигнали — необходимо беше ускоряване на съзнанието, което пък изискваше дори още по-бърз нервен трафик — но по този начин можеше поне да види кои части на мозъка ѝ са най-активни.

Скейд зумира едно определено място, където се помещаваше мозъчната функция, наречена Area Postrema, древна плетеница от нервната верига, която се справяше с конфликтите между зрението и равновесието. Вътрешното ѝ ухо усещаше само упоритото налягане от ускоряването на совалката, но очите ѝ виждаха циклично променящата се гледка на въртящия се зад кораба фон. Древната част от главния ѝ мозък можеше да помири това несъответствие само като заключи, че Скейд халюцинира. И затова бе изпратила сигнал до друга част на мозъка, еволюирала с цел да защити тялото от вкарването на отрова.

Скейд знаеше, че няма смисъл да обвинява мозъка си, че предизвиква това гадене. Връзката халюцинация/ отрова бе вършила добра работа в продължение на милиони години, позволявайки на предците ѝ да правят експерименти със своята храна и да разширят спектъра ѝ в по-голяма степен, отколкото иначе би било възможно. Тя просто нямаше място тук и сега, в леденостудените, опасни покрайнини на друга слънчева система. Според нея беше най-разумно подобни характеристики да се премахват чрез умело създаване на нови връзки в основната топология, но реализирането не беше толкова лесно, колкото звучеше. Главният мозък беше холографски и изключително объркан, като безнадеждно свръхусложнена компютърна програма. Затова Скейд беше наясно, че като „изключи” тази част от мозъка си, която предизвикваше гаденето, със сигурност щеше да въздейства и на други мозъчни участъци, отговарящи за други функции, защото невронната им верига съвпадаше в определена своя част. Но това тя можеше да понесе; беше правила подобни неща вече хиляди пъти и рядко получаваше страничен ефект.

Така. Виновният участък запулсира в яркорозово и се отдели от веригата. Гаденето изчезна, а тя се почувства значително по-добре.

Остана гневът от собственото ѝ безгрижие. Когато ѝ се налагаше да действа като оперативен работник в неприятелска територия, никога не бе оставяла нещата да стигнат дотук, за да осъществи такава незначителна нервна настройка. Беше станала немарлива, а това бе непростимо. Особено сега, когато корабът се бе върнал: събитие, което можеше да се окаже също толкова значимо за Майка Нест, колкото която и да е от последните военни кампании.

Вече се чувстваше по-концентрирана. Ето това бе предишната Скейд; просто от време на време трябваше да ѝ отупват праха и да я смазват.

[Скейд, ще внимаваш, нали? Ясно е, че с този кораб се е случило нещо наистина странно.]

Гласът, който чу, беше тих, женски и ограничен само в собствения ѝ череп. Тя му отговори беззвучно:

„Зная.”

[Идентифицира ли го? Знаеш ли кой от двата е или е бил?]

„На Галиана.”

Сега, след като го бе обиколила, в зрителния ѝ кортекс се бе образувало съвсем реално триизмерно изображение на кораба, придружено от обяснителни бележки, докато от корпуса му се извличаше все нова и нова информация.

[На Галиана ли? На въпросната Галиана? Сигурна ли си?]

„Да. Между трите кораба, които потеглиха заедно, съществуват някои дребни разлики в конструкцията и въпреки голямата му прилика с другите два, които все още не са се върнали, той определено отговаря на всички характеристики на нейния.”

Присъствието не отговори веднага, както се случваше понякога. [Това е и нашето заключение. Но нещо очевидно се е случило с този кораб, след като е напуснал Майка Нест, не мислиш ли?]

„И то не само едно нещо, ако питаш мен.”

[Нека започнем от предната част и да вървим назад. Виждат се доказателства за увреждане, при това значително: вдлъбнатини и дълбоки драскотини, цели части от корпуса като че ли са били отстранени, като болна тъкан. Май става въпрос за чума, как смяташ?]

Скейд поклати глава при спомена за неотдавнашното си пътуване до Казъм сити. „Виждала съм последствията от Смесената чума отблизо. Не ми се струва същото.”

[Съгласни сме. Нещо друго е. Въпреки това трябва да се наложи абсолютна карантина, за всеки случай; нищо чудно да имаме работа с някакъв заразен агент. Сега ще се съсредоточиш ли върху задната му част?]

Гласът, различен от гласовете на другите конджоинъри, които бе чувала, придоби остри, покровителствени нотки, сякаш вече знаеше отговорите на поставените от него въпроси. [Какво ще правиш със запазените структури, забити в корпуса, Скейд?]

Тук-там по корпуса безразборно бяха струпани черни кубове с различни размери и ориентация. Бяха забити в него като в мокра глина, така че предните им части бяха полускрити в материала, от който бе изработен той. От тях излизаха извиващи се опашки от по-малки кубове, които образуваха елегантни дъги.

„Според мен това са тези, които са опитвали да се отделят другаде. Очевидно не са били достатъчно бързи, за да се справят с всички.”

[Мнението ни съвпада. Каквото и да са, към тях определено трябва да се отнасяме извънредно предпазливо, макар да не е изключено вече да не са активни. Може би Галиана е съумяла да спре разпространението им. Нейният кораб е успял да стигне дотам, макар да се връща у дома на автопилот. Сигурна ли си, че на борда не е останал нито един жив човек?] „Не, няма да бъда, преди да сме отворили кораба. Но не изглежда обещаващо. Вътре няма никакво движение, никакви очевидни точици топлина. Корпусът е прекалено студен, което показва, че не се осъществяват никакви животоподдържащи процеси, освен ако не носят криоаритметичен двигател.” Скейд се поколеба, докато в главата ѝ на заден план преминаха още няколко симулации.

[Скейд…?]

„Признавам, оцелелите няма как да бъдат много — основната част от екипажа несъмнено е във вид на замръзнали трупове. Възможно е да успеем да извлечем паметта на някой и друг от тях, но дори това звучи доста оптимистично.”

[Нас ни интересува само един труп, Скейд.]

„Дори нямам представа дали Галиана е на борда… И даже да е, даже да насочим всичките си усилия, за да я върнем към живот… може да не успеем.”

[Разбираме. Времената все пак са тежки. Макар че ще бъде прекрасно да успеем, провалът би бил най-лош, ако не опитаме да направим каквото и да е. Поне в очите на Майка Нест.]

„Това ли е обмисленото решение на Нощния съвет?” [Всичките ни решения са обмислени, Скейд. Видимият провал не може да бъде толериран. Но това не означава, че няма да направим всичко, което сме в състояние. Ако Галиана е на борда, ще направим всичко възможно, за да си я върнем. Но това трябва да се направи в пълна тайна.]

„Колко пълна?”

[Завръщането на кораба няма как да се скрие от останалите на Майка Нест. Но можем да им спестим вълненията на надеждата. Ще докладваме, че е мъртва, без възможност да бъде върната към живота. Нека мъката на нашите съотечественици да бъде кратка и ярка, като нова. Така усилията им срещу врага ще бъдат още по-ожесточени. А междувременно ние ще работим върху нея с усърдие и любов. Ако я върнем към живота, появата ѝ ще бъде равносилна на чудо. Ще ни простят, че сме изопачили истината тук и сега.]

Скейд се усети, преди да се бе изсмяла на глас. „Изопачили истината ли? На мен това ми се струва чиста лъжа. И как ще направите така, че Клавейн да се придържа към вашата история?”

[Защо смяташ, че Клавейн ще бъде проблем, Скейд?]

Тя отговори на въпроса с друг въпрос. „Само не казвайте, че възнамерявате да не информирате и него?”

[Във война сме, Скейд. Има един стар афоризъм, свързан с истината и броя на жертвите, но сега няма да те бавим с него; сигурни сме обаче, че разбра за какво става дума. Клавейн е голяма придобивка в тактическия ни арсенал. Мисленето му се различава от мисленето на всички други конджоинъри и благодарение на това ни помага да имаме непрестанно предимство пред врага. Той ще потъжи кратко, няма да му бъде лесно. Но после ще дойде на себе си, точно когато ще имаме най-голяма нужда от него. Не мислиш ли, че така е по-добре, отколкото да му стоварим един продължителен период на надежда и, най-вероятно, смазващо разочарование?]

Гласът промени тона си, може би усещаше, че все още не я бе убедил. [Клавейн е емоционален човек, Скейд, много повече от останалите. Беше стар, когато дойде при нас, по-стар в неврологичен смисъл от всички останали новобранци, които сме вербували някога. Умът му все още е затънал в стария начин на мислене. Не трябва да забравяме никога този факт. Той е уязвим и се нуждае от нашите грижи, като нежно парниково цвете.]

„Но пък да го излъжем за Галиана…”

[Може никога да не се стигне до това. Прекалено избързваме. Първо трябва да огледаме кораба — възможно е Галиана изобщо да не е там.]

Скейд кимна. „Това би било най-доброто, нали? Тогава ще знаем, че тя е все още някъде там.”

[Да. Но тогава ще трябва да се заемем с решаването на дребния въпрос какво се е случило с третия кораб.]

През деветдесет и петте години от появата на Смесената чума, конджоинърите бяха научили много за това как да се справят със заразата. Като една от последните човешки фракции, разполагащи с действително ценни технологии от времето преди атаката на чумата, те се отнасяха извънредно сериозно към карантината. В мирно време най-безопасният и най-лесен начин за изследване на кораба беше in situ[1], докато се носеше в пространството в покрайнините на системата. Съществуваше обаче прекалено голям риск демаршистите да забележат тази активност, затова разследването трябваше да се проведе под прикритието на камуфлажа. Майка Нест вече беше оборудвана да приема заразени кораби, така че това бе съвършената цел.

Но въпреки всичко пак трябваше да се вземат предпазни мерки, в това число да се работи в открития Космос. Първо слугите отстраниха двигателите, режейки с лазери през лонжероните, които ги закрепваха от всяка страна на издължения коничен корпус на лайтхъгъра. Възможно бе Майка Нест да бе унищожена от повреда във функциите на двигателите и макар подобно нещо да бе почти немислимо, Скейд бе решила твърдо да не пренебрегва нищо, докато случилото се с кораба оставаше загадка. Междувременно тя нареди ракети-влекачи да пренасят огромни парчета непречистен черен кометен лед до дрейфуващия кораб, които след това слугите нанасяха по корпуса на слой с дебелина един метър. Те вършеха работата си пъргаво, без да влизат в пряк контакт с корпуса. Корабът, който бе черен още в самото начало, сега стана непоносимо черен.

След като това бе привършено, Скейд изстреля куки, които се забиха в леда и така се превърнаха в котви, застопоряващи ракетите-влекачи около корпуса. Тъй като ледът щеше да понесе цялото структурно натоварване от движението на кораба, трябваше да прикрепи към него хиляда влекача, за да предотврати напукването на някоя част от повърхностния леден слой. Когато всички се запалиха, гледката беше извънредно красива: хиляда точици със студен син пламък, излизащи от подобния на шпил корпус на дрейфуващия кораб. Тя поддържаше бавно ускорение и изчисленията ѝ се оказаха толкова точни, че се наложи да направи само една незначителна корекция, за да се приближи до Майка Нест. Всяка промяна в движението на моторите бе изчислена така, че да съвпада с моментите, в които демаршистите не получаваха информация за състоянието в пространството, моменти, за които те смятаха, че конджоинърите нямат представа.

Вече в Майка Нест, увреденият кораб бе изтеглен в широкото пет километра, облицовано с керамика пристанище. То бе специално предназначено за заразени с чума кораби и можеше да побере един лайтхъгър с отстранени двигатели. Керамичните стени бяха дебели трийсет метра и всички машини в пристанището бяха специално защитени срещу познатите щамове на чумата. Камерата се запечатваше, щом корабът влезеше в нея, заедно с грижливо подбрания от Скейд екип, който трябваше да го изследва. Тъй като въпросното пристанище имаше съвсем слаба информационна връзка с останалата част от Майка Нест, екипът трябваше да бъде специално обучен да се справя с изолацията си от милионите други конджоинъри в Нест. Изискването се отнасяше за оперативните работници, които не бяха винаги сред най-стабилните. Колкото до Скейд, тя не можеше да се оплаче — беше сред най-редкия вид; конджоинър, който бе в състояние да действа съвсем сам, дълбоко в тила на врага.

След като корабът бе закрепен, в камерата пуснаха аргон, за да се създаде налягане от две атмосфери. От кораба свалиха съвсем тънък слой лед чрез деликатно отмиване, като останалият слой трябваше да се разтопи в продължение на шест дни. Ято сензори надвисна над него като чайки, душейки аргона, за да открие евентуално наличието на чужда материя. Но не забелязаха нищо необичайно освен частици от корпуса.

Скейд не бързаше, решена да вземе всички необходими предпазни мерки. Не се докосна до кораба преди да бе станало абсолютно необходимо. Край корпуса се носеше изображение на гравитометър с форма на обръч, сондиращ вътрешната му структура, за да се запознае в подробности с нея. В по-голямата си част това, което Скейд видя, съвпадаше с очакванията ѝ, създадени от запознаването с плана на кораба, но забеляза също странни неща, които не би трябвало да бъдат там: издължената им черна маса се носеше спираловидно из вътрешността му. Напомняха ѝ пътя на куршумите, представяни в специалните изображения при разследване на криминални случаи, или на модела на движение на субатомните частици, които се образуваха при преминаването си из специалните камери. Там, където черните маси стигаха до външния корпус, Скейд откриваше неизменно някоя от полупотъналите в него кубични структури.

Но въпреки това все още не бе изключено в кораба да има оцелели, макар засега нищо да не го показваше. Неутринният радар и сканирането с гама-лъчи показваха все по-голяма част от структурата, но Скейд все още не можеше да види най-важните детайли. Тя неохотно премина към следващия етап от своето изследване: физическия контакт. Прикрепи десетки механични чукове около корпуса и залепи стотици микрофони. Чуковете започнаха да действат, ударите им отекваха. Тя чуваше трясъка чрез скафандъра си, предаван от аргона. Все едно армия ковачи работеше в някаква далечна леярна. Микрофоните се вслушваха в металическото ехо, докато акустичните вълни се разпространяваха през кораба. Една от по-старите и невронни програми извличаше информацията, скрита във времето на пристигане на ехото, и съставяше карта на томографската плътност на кораба.

Скейд виждаше всичко в призрачни сиво-зелени нюанси. Това не противоречеше на нищо, което вече бе научила и увеличаваше познанията ѝ в определени области. Но явно нямаше да види нищо повече, ако не влезеше вътре, а това нямаше да бъде лесно. Всички люкове бяха запечатани отвътре с тапи от разтопен метал. Тя ги сряза, бавно и нервно, с лазери и бормашини с наконечници от хипердиамант, усещайки страха и отчаянието на екипа. Когато отвори първия люк, изпрати разузнавателен отряд от силно укрепени слуги, раци с керамични черупки, екипирани с разум, точно колкото за извършването на зададената им задача. Те изпратиха към черепа ѝ образи.

Това, което откриха, ужаси Скейд.

Екипажът беше изклан. Някои бяха изкормени, премазани, с отрязани крайници, превърнати на каша, разпарчетосани. Други бяха изгорени, задушени или замразени. Касапницата очевидно не бе извършена бързо. Докато асимилираше детайлите, Скейд започна да си представя как вероятно се бе случило това: поредица от ожесточени схватки и последни постове на съпротива в различни части на кораба, издигане на импровизирани барикади срещу нашествениците. Самият кораб бе направил всичко възможно, за да предпази поверените му хора, като бе пренареждал многократно разпределението на помещенията и преградите, за да задържа врага. Беше опитал да наводни определени участъци със замразяваща или създаваща високо налягане атмосфера и там Скейд откри труповете на странни, тромави машини — конгломерати от хиляди черни геометрични форми.

В главата ѝ се оформи хипотеза. Кубовете се бяха прилепили към външността на кораба на Галиана. Бяха се размножили и разраснали, абсорбирайки и преработвайки многократно външната му обвивка. В това отношение те действително напомняха чумата. Но чумата беше микроскопична; човек никога не виждаше отделните елементи на спората с невъоръжено око. Това беше по-брутално и механистично по начина, по който се възпроизвеждаше. Чумата поне пропиваше трансформираната материя с нещо от по-ранните си характеристики, създавайки химерични фантазии от машина и плът.

„Не” — каза си Скейд. Това определено не беше Смесената чума, колкото и успокояваща да започваше да ѝ се вижда вече тази перспектива.

Кубовете си бяха пробили път в кораба и после бяха образували атакуващи отряди — войнишки конгломерации. И тези войници бяха убивали, напредвайки бавно напред от всяка инфектирана точка. Ако се съдеше по останките, те бяха с неравна повърхност и асиметрични, напомняха по-скоро гъсти рояци стършели, отколкото отделни единици. Вероятно бяха в състояние да се провират през най-малките отвори и след това да се събират от другата страна. Въпреки всичко битката бе отнела време. Според Скейд за окончателното превземане на кораба бяха отишли много дни. Може би дори много седмици.

Тази мисъл я накара да потръпне.

Ден след влизането си нейните слуги откриха почти цели човешки тела, само главите им бяха потънали като в черни шлемове в наобиколилите ги кубове. Чуждоземната машинария изглеждаше инертна. Слугите отстраниха части от шлемовете и откриха, че прораснали от машината остриета са проникнали в черепите на жертвите през очните ябълки, ноздрите или ушните канали. По-нататъшното изследване показа, че остриетата се разклоняваха многократно, докато достигнат микроскопични размери. Те достигаха дълбоко в мозъка на мъртвите и установяваха връзка с конджоинърските им импланти.

Но сега както машините, така и техните приемници, бяха мъртви.

Скейд опитваше да си обясни какво се бе случило; корабната документация бе здраво объркана. Очевидно Галиана се бе натъкнала на нещо враждебно, но защо кубовете просто не бяха унищожили кораба ѝ наведнъж? Инфилтрирането бе осъществено бавно и прилежно и можеше да бъде обяснено, само ако кубовете бяха искали да го запазят невредим колкото се може по-дълго.

Имаше и друг кораб: два вече ги нямаше, но какво се бе случило с този?

[Някакви идеи, Скейд?]

„Да. Но нищо, което да ми допада.”

[Мислиш, че кубовете са искали да научат колкото се може повече, нали?]

„Не се сещам за друга причина. Поставили са средства за разчитане на нервните им устройства. Събирали са информация.”

[Да. Съгласни сме. Кубовете явно са научили много за нас. Трябва да гледаме на тях като на заплаха, макар все още да не знаем къде е била Галиана, когато са я открили. Но все пак съществува някаква искрица надежда, какво ще кажеш?] Скейд не успяваше да види тази искрица. От векове човечеството издирваше извънземен разум. Засега бе успяло да намери само вълнуващи следи — патърн джъглърите, шраудърите, археологически останки на други осем-девет мъртви култури. Все още не бяха откривали друг, съществуващ в настоящето, използващ машини разум, нищо, с което да може да се мери.

Досега.

А този използващ машини разум очевидно преследваше, инфилтрираше се и избиваше, а след това нахлуваше в черепите.

Според Скейд това определено не беше плодотворна първа среща.

„Надежда ли? Сериозно ли говорите?”

[Да, Скейд, защото не знаем дали кубовете са били в състояние да предадат това знание на онова, което ги е изпратило, каквото и да представлява то. Корабът на Галиана все пак успя да се върне у дома. Трябва тя да го е докарала дотук и нямаше да го направи, ако е смятала, че довеждането на врага представлява опасност за нас. Клавейн ще бъде горд, струва ми се. Тя не е престанала да мисли за нас, да мисли за Майка Нест.]

„Но е рискувала…”

Гласът на Нощния съвет я прекъсна остро. [Корабът е предупреждение, Скейд. Това е имала предвид Галиана и точно така трябва да го изтълкуваме и ние.]

„Предупреждение?”

[Че трябва да бъдем готови. Те са все още някъде там и рано или късно ще ги срещнем отново.].

„Като ви слуша, човек ще рече, че сте очаквали пристигането им.”

Но Нощният съвет не отговори.

Измина повече от седмица, преди да открият Галиана, защото корабът беше голям и интериорът му бе претърпял съществени промени, което правеше невъзможно бързото му изследване. Скейд също влезе вътре, заедно с други разузнавателни екипи. Върху нормализиращите налягането скафандри всички носеха тежки керамични брони, които правеха движенията непохватни, ако човек не бе изключително внимателен и не предвиждаше всеки свой ход. След неколкоминутно суетене и заемане на пози, от които можеше да излезе само чрез мъчителен заден ход, Скейд написа схема за бързо осъществяване на последователността изображение на тялото/ движение и и даде команда да действа в няколко бездействащи нервни вериги. Нещата се улесниха, макар тя да имаше неприятното усещане, че я ръководи някаква неизвестна нейна част. Скейд реши да прегледа сценария по-късно и да се погрижи движенията да изглеждат напълно резултат от собствената и воля, колкото и илюзорно да бе това.

Слугите от своя страна направиха всичко, на което бяха способни. Те подсигуриха големи пространства от кораба, напръскаха с епоксидна смола с диамантени влакна останките на извънземните машини и после взеха мостри ДНК от повечето трупове в изследваните зони. Самоличността на всяка отделна проба генетичен материал беше удостоверена въз основа на данните за екипажа в Майка Нест, пазени от заминаването на изследователската флота, но още много от имената по списъка предстоеше тепърва да бъдат идентифицирани чрез проби ДНК.

Несъмнено Скейд никога нямаше да успее да идентифицира някои от имената. Когато първият кораб, този, на който се намираше Клавейн, се завърна, Майка Нест бе научила, че далече в Космоса бе взето решение експедицията да се раздели. Една част от хората искаха да се върнат у дома, защото до тях бяха стигнали слухове за войната срещу демаршистите. Освен това те смятаха, че вече бе време да доставят събраната до този момент информация, която бе прекалено много, за да се изпрати.

Разделението не бе направено сред озлобление и взаимни нападки. Да, не липсваха тъга и съжаление, но не и усещане за разединение. След обичайния период на дебати, типичен за всеки процес на вземане на решение при конджоинърите, на това разделяне започна да се гледа като на най-естествения развой на нещата. То позволяваше на експедицията да продължи нататък и същевременно да осигури завръщането на вече наученото. Но макар да знаеше кой точно бе решил да остане далеч в Космоса, Скейд нямаше как да знае какво се бе случило след това. Можеше само да прави догадки за размените, осъществени между двата оставащи кораба. Това бе корабът на Галиана, но съвсем не означаваше, че тя е останала на него, затова Скейд се подготви за неизбежното разочарование, което щеше да я обземе, ако случаят се окажеше именно такъв.

Нещо повече, то щеше да бъде разочарование за цялата Майка Нест. Галиана се бе превърнала в техен символ. Именно тя бе създала конджоинърите преди четиристотин години и на единайсет светлинни години оттук, в намиращи се под повърхността на Марс лаборатории. Беше отсъствала почти два века, достатъчно дълго, за да ѝ бъдат придадени митологичните атрибути, срещу които винаги се съпротивляваше, докато се намираше сред тях. И се беше върнала — ако действително се намираше на борда на кораба — по време на дежурството на Скейд. Почти нямаше значение, че най-вероятно беше мъртва като всички останали. За Скейд щеше да бъде достатъчно да отнесе у дома нейните останки.

Но откри не само останки.

Мястото, където почиваше Галиана, ако можеше да се нарече така, се намираше далече от централната част на кораба. Беше се укрепила зад армирани барикади, далече от другите. Внимателните изследвания установиха, че връзките между нейното местонахождение и останалите от кораба бяха умишлено унищожени отвътре. Очевидно бе опитала да се изолира, да откъсне ума си от останалите конджоинъри в кораба.

„Саможертва или самоопазване?” — запита се Скейд.

Галиана се намираше в криокамера, охладена до точката, в която всички метаболитни процеси се преустановяваха. Но черните машини въпреки всичко бяха стигнали до нея. Бяха разбили керамичната обвивка на криокамерата и се бяха натъпкали вътре в нея, така че образуваха подобна на мумия чисто черна черупка около тялото ѝ. Нямаше съмнение, че това е тя: сканирането през тази своеобразна какавида установи, че наличната костна структура отговаря съвсем точно на костната структура на Галиана. Намиращото се вътре тяло като че ли не бе понесло никакви поражения по време на полета, а сензорите успяха дори да доловят слаби сигнали от имплантираната в нея мрежа. Макар те да бяха прекалено слаби, за да позволят свързване на ниво ум с ум, явно нещо в тази какавида бе все още способно да мисли и да прониква навън.

Вниманието бе насочено към самата какавида. Химическият анализ на кубовете стигна до задънена улица: те като че ли не бяха „направени” от нищо, нито пък имаха атомен строеж. Лицата им бяха просто черни стени от чиста енергия, прозрачна за определени форми радиация. Бяха много студени… и въпреки това активни по начин, по който нито една от другите машини не беше. Отделните кубове не се съпротивляваха срещу отделянето им от масата, а след това се смаляваха бързо до микроскопични размери. Екипът на Скейд насочи скенерите към самите кубове, опитвайки да хвърли поглед върху това, което се намираше под повърхността им, но не беше достатъчно бърз. На мястото на кубовете откриваха само няколко микрограма димяща пепел. Вероятно в сърцевината им имаше механизми, програмирани да предизвикват саморазрушение при определени обстоятелства.

Щом отстрани по-голямата част от обвивката около Галиана, екипът на Скейд успя да я отнесе до специалното помещение, намиращо се в една от стените на космическото пристанище. Работеха при изключително ниски температури, за да не ѝ причинят още по-големи от вече нанесените щети.

После, безкрайно грижливо и търпеливо, Скейд се зае да отстрани останалия пласт от извънземната машинария.

Сега, когато вече почти се бяха освободили от възпрепятстващата гледката материя, те започнаха да добиват все по-ясна представа за случилото се с Галиана. Черните машини бяха проникнали насила в главата ѝ, но сякаш по не така отвратителен начин, както бяха постъпили с другите членове на нейния екипаж. Имплантите ѝ бяха отчасти отстранени, за да се направи път за нахлуващите машини, но нямаше следи от увреждане на големи и важни мозъчни структури. Скейд остана с впечатление, че до този момент кубовете се бяха учили как да проникват в черепи и че с Галиана най-сетне бяха открили как да го постигнат, без да навредят на домакина.

И сега Скейд усети, че я изпълва оптимизъм. Черните структури бяха инертни и концентрирани на определени места. С подходящите клетъчни машинки беше възможно, дори тривиално лесно, да бъдат отделени, куб по куб.

„Можем да го направим. Можем да си я върнем, каквато беше преди.”

[Внимавай, Скейд. Все още не сме си вкъщи, на сигурно.]

Както се оказа, Нощният съвет имаше право да изисква предпазливост. Екипът на Скейд се зае да отделя последния слой кубове, започвайки от стъпалата на Галиана; с удоволствие установи, че тъканите под тях бяха почти неувредени, и продължи работата си, докато стигна до врата. Всички бяха уверени, че ще могат да я затоплят до нормалната телесна температура, дори това упражнение да се окаже малко по-трудно от нормалното съживяване на замразени в криокамерите хора. Но когато започнаха да разкриват лицето ѝ установиха, че работата им съвсем не е на приключване.

Кубовете се раздвижиха и запълзяха без предупреждение. Плъзгаха се и се преобръщаха едни върху други, подобно на предизвикващи гадене вълни; последната част от какавидата се хлъзгаше по Галиана като живо нефтено петно. Черната вълна се всмука през отворите на устата, носа, ушите и очните ябълки, като остана около клепачите ѝ малко по-дълго, докато се просмуче навътре.

Тя изглеждаше така, както се бе надявала Скейд: сияйна, прибираща се у дома кралица. Дори дългата ѝ черна коса бе недокосната, замръзнала и чуплива в момента, но точно същата, каквото бе при заминаването и. Черната машинария обаче се бе настанила отново в главата ѝ, уголемявайки вече присъстващата там формация. Сканирането изясни, че мозъчната ѝ тъкан бе леко разместена, но повечето ѝ импланти бяха отстранени, за да се направи място за нашественика. Черният паразит приличаше на рак, разпрострял подобните си на щипки нишки в различни части на мозъка.

Бавно, в продължение на много дни, връщаха Галиана до температура, непосредствено под нормалната за тялото. През цялото време екипът на Скейд не изпускаше от очи нашественика, но той не се промени, дори когато останалите импланти на Галиана започнаха да се затоплят и да възвръщат контакта си с размразяващата се мозъчна тъкан.

Скейд все още се осмеляваше да се надява, че в крайна сметка щяха да победят.

Оказа се, че бе почти права.

Тя чу глас. Беше човешки, женски, лишен от тембър — или със странната, богоподобна липса на тембър — което обикновено означаваше, че гласът е вътре в главата ѝ. Този глас бе произведен от човешки ларинкс и пренесен през определено количество метри през въздуха, преди да бъде декодиран от човешка слухова система, събирайки по пътя си всевъзможни тънки несъвършенства. Този тип глас не бе чувала от много дълго време.

Гласът произнесе:

— Здравей, Галиана.

„Къде съм?”

Не последва отговор. След малко гласът додаде мило:

— Ще трябва да говориш, ако можеш. Не е необходимо да правиш нещо повече от опит за оформяне на звука. Системата ще свърши останалото, улавяйки намерението за изпращане на електрически сигнали от твоя ларинкс. Но ако оформяш само наум отговорите си, няма да излезе нищо — между твоя и моя ум не съществува директна връзка.

Струваше ѝ се, че на думите им трябва цяла вечност, за да стигат до нея. Изговарянето бе ужасяващо бавен процес след векове на нервно свързване, макар граматиката и синтаксисът да ѝ бяха познати.

Понечи да говори и чу усиления си от системата глас:

— Защо?

— Ще стигнем и дотам.

— Къде съм? Коя си ти?

— Жива, здрава и в безопасност. У дома си, на Майка Нест. Влязохме в кораба ти и те върнахме към живота. Името ми е Скейд.

Галиана виждаше само неясни сенки, но сега помещението изведнъж се окъпа в светлина. Тя лежеше по гръб, но не напълно в хоризонтално положение, а под известен ъгъл. Намираше се в ковчег, много подобен на тези, в които слагаха хората в криокамерите, само че без капак, и в резултат бе изложена на въздуха. С периферното си зрение виждаше разни неща, но не можеше да помръдне нито една част от тялото си, дори очите. Замъглената фигура пред нея се фокусира и се наведе над отворения ковчег.

— Скейд ли? Не те помня.

— И няма откъде — отвърна непознатата. — Аз станах една от конджоинърите едва след твоето заминаване.

Имаше нужда да зададе много въпроси, хиляди въпроси. Но нямаше как да ги зададе всичките наведнъж, още повече пък по този остарял, тромав начин на общуване. Все пак трябваше да започне отнякъде.

— Колко време съм отсъствала?

— Сто и деветдесет години, с точност почти до месец. Замина през…

— Две хиляди четиристотин и петнайсета година — довърши вместо нея Галиана.

— … Да. А сега сме две хиляди шестстотин и пета.

Галиана не помнеше доста неща и не беше сигурна, че иска да си спомни много от тях. Но главното бе ясно. Беше повела три кораба от Майка Нест в Космоса. Намерението беше да се изследва далече зад добре картографираните от човешкия род граници, в непосещавани досега светове, в търсене на сложни форми на извънземен живот. Когато слуховете за война достигнаха до малката флота, един от трите кораба тръгна обратно към дома. Другите два обаче продължиха нататък и прекосиха още много слънчеви системи.

Колкото и да ѝ се искаше, не можеше да си спомни какво се бе случило с другия кораб, продължил издирването. Изпитваше само шокиращо усещане за загуба, крещящ вакуум в главата си, която трябваше да бъде изпълнена с гласове.

— Моят екипаж?

— Ще стигнем и дотам — повтори Скейд.

— Ами Клавейн и Фелка? Успяха ли да се върнат? Взехме си довиждане с тях много далече оттук; би трябвало вече да са се върнали в Майка Нест.

Последва ужасна, непоносима пауза, преди Скейд да отговори;

— Върнаха се.

Галиана щеше да въздъхне, ако беше възможно да го направи. Усещането на облекчение беше изумително; не беше си давала сметка в какво напрежение живее, преди да научи, че любимите ѝ хора са живи и здрави.

В последвалите спокойни, блажени мигове, Галиана се вгледа по-съсредоточено в своята събеседница. В някои отношения тя изглеждаше точно като конджоинър от епохата на Галиана. Беше облечена с едноцветни, напомнящи пижама черни панталони и широко черно яке от нещо като коприна, лишени от каквато и да било украса или индикация за принадлежност. Беше аскетично слаба и бледа, изглеждаше почти в краен стадий на недохранване. Гладкото ѝ лице имаше восъчен тен — не беше непривлекателно, но му липсваха линийките и вдлъбнатините на обичайното изражение. А липсата на каквото и да е окосмяване по черепа и лицето ѝ придаваше вид на недовършена кукла. Дотук поне не можеше да бъде отличена от хилядите други конджоинъри: без връзката ум с ум и лишени от обичайния облак проектирани фантазии, които им придаваха някаква индивидуалност, те трудно можеха да бъдат различени едни от други.

Но Галиана никога не беше виждала конджоинър, който да изглежда като Скейд. Скейд имаше гребен — твърда, тясна структура, която излизаше от челото ѝ, на два-три сантиметра над носа, и след това извиваше назад, по средната линия на скалпа. Тясната горна повърхност на гребена беше твърде подобна на кост, но страните му бяха осеяни с красиви, фини, вертикални бразди. Те блестяха, пречупвайки светлината: електрическото синьо и сияещото оранжево, водопадът от всички нюанси на дъгата променяше цветовете си при най-лекото помръдване на главата на Скейд. Но това не беше всичко: Галиана виждаше напомнящи течност вълни в различни багри да преминават по гребена дори при липса на промяна на ъгъла.

— Винаги ли си била такава, Скейд? — попита тя.

Жената докосна леко гребена си.

— Не. Това е добавка на конджоинърите. Нещата са се променили откакто замина. Най-добрите сред нас мислят по-бързо, отколкото някога си си представяла, че е възможно.

— Най-добрите сред вас?

— Не исках да прозвучи по този начин. Просто някои от нас се сблъскаха с ограниченията на основния план за човешкото тяло. Имплантите в главите ни позволяват да мислим десет-петнайсет пъти по-бързо от нормалното през цялото време, но на цената на повишено излъчване на топлина. Кръвта ми се изпомпва през гребена и оттам — в мрежата от бразди, където излъчва топлина. Браздите са оптимизирани така, че да имат максимална повърхност, и се огъват, за да предизвикват движение на въздуха. Казвали са ми, че ефектът е приятен за окото, но това е чиста случайност. Всъщност научихме този трик от динозаврите. Те не са били толкова глупави, колкото изглеждат. — Скейд погали отново гребена си. — Това не би трябвало да те притеснява, Галиана. Не всичко се е променило.

— Чухме, че имало война — додаде Галиана. — Бяхме на петнайсет светлинни години оттук, когато уловихме вестта. Първо, разбира се, разбрахме за чумата… после пък — за войната. Не виждахме никакъв смисъл в достигащите до нас новини. Според тях сме щели да се бием срещу демаршистите, нашите някогашни съюзници.

— Новините са били верни — отвърна Скейд, с мъничко съжаление.

— Защо, за Бога?

— Заради чумата. Тя разруши обществото на демаршистите и създаде масивен вакуум във властта в Йелоустоун. По тяхна молба се заехме да създадем временно правителство, което да управлява Казъм сити и сателитните му общности. Те обясниха, че предпочитат ние да направим това, а не някои други фракции. Представяш ли си каква каша щяха да забъркат ултрите или скайджакърите? Е, това свърши работа за няколко години, но тогава демаршистите започнаха постепенно да възстановяват някогашната си мощ. Не им хареса начинът, по който бяхме узурпирали контрола над системата, а и не бяха готови да се споразумеят за мирно възвръщане на своя контрол. И така, започнахме война. Те я започнаха; всички са на това мнение.

Галиана усети как част от въодушевлението ѝ се изпарява. Беше се надявала да се окаже, че слуховете са били преувеличени.

— Но в крайна сметка ние победихме — промълви най-сетне тя.

— Не. Войната продължава.

— Но оттогава са минали…

— Петдесет и четири години — кимна Скейд. — Да. Знам. Разбира се, имаше временни затишия, прекратяване на военните действия и кратки интерлюдии на намаляване на напрежението. Но те не продължаваха дълго. Старият идеологически разкол зейваше отново, като незараснала рана. В сърцето си те никога не са ни вярвали, а ние винаги сме гледали на тях като на реакционни лудите, нямащи желание да посрещнат следващата фаза на човешкото развитие.

Галиана усети, за първи път след като се бе събудила, странен, наподобяващ мигрена натиск зад ушите. С него, от най-старите части на главния ѝ мозък на бозайник, нахлу ураган от първични емоции. Това бе ужасният страх от преследване, от усещането на приближаването на глутница тъмни хищници.

„Машини — спомни си тя. — Машини като вълци, които излизат от междузвездното пространство и се прикачват към ауспуха.

Ти ги нарече „вълци”, Галиана.

Тях.

Нас.”

Странният миг отшумя.

— Но ние работехме заедно толкова добре, толкова дълго — промълви Галиана. — Със сигурност можем да намерим пак общи интереси. Имаме много по-сериозни тревоги от някаква си дребнава борба за власт, от това кой ще управлява една-единствена система.

Скейд поклати глава.

— Опасявам се, че е прекалено късно. Сега между нас стоят прекалено много мъртъвци, прекалено много нарушени обещания, прекалено много жестокости. Конфликтът се разпростря и до други системи, където има конджоинъри и демаршисти. — Усмихна се, но усмивката изглеждаше насилствена, сякаш лицето ѝ щеше да се върне към неутралното си състояние в мига, в който отпуснеше мускулите му. — Нещата не са толкова отчайващи, колкото би си помислил човек.

Войната върви в наша полза, бавно, но сигурно. Клавейн се върна преди двайсет и две години и това веднага се отрази. Преди завръщането му бяхме постоянно в състояние на отбрана, бяхме попаднали в капана да действаме по стадния принцип. Затова на врага му беше много лесно да предвижда всяка наша стъпка. Клавейн ни освободи от веригите на този стереотип.

Галиана опитваше да си наложи да забрави вълците, изплували в съзнанието ѝ, и да се съсредоточи върху първата си среща с Клавейн. Беше се случило на Марс, когато се бе борил срещу нея, като войник на Коалицията за невронна чистота. Коалицията се противопоставяше на експериментите ѝ за увеличаване възможностите на мозъка и виждаше единствения поносим изход за това в пълното изтребване на конджоинърите.

Но Клавейн бе видял по-голямата картина. Първо, като неин затворник, ѝ бе дал възможност да осъзнае колко ужасяващи изглеждаха експериментите ѝ на представителите на останалата част от системата. Никога не бе предполагала подобно нещо преди той да ѝ го обясни търпеливо през всичките месеци на своето затворничество. По-късно, когато го освободиха и се договориха за условията за прекратяване на военните действия, именно Клавейн доведе демаршистите, за да действат като неутрална трета страна. Те съставиха документа за прекратяването на огъня и Клавейн не се отказа да настоява, докато Галиана не го подписа. Това бе майсторски удар, циментиращ връзката между демаршисти и конджоинъри за столетия напред, докато Коалицията за невронна чистота вече се споменаваше в учебниците по история само като бележка под линия. Конджоинърите продължиха експериментите си върху нервната система, които се толерираха и дори насърчаваха, стига да не опитваха да абсорбират други култури. Демаршистите използваха своите технологии, които чрез тях достигаха и до други човешки фракции.

Всички бяха щастливи.

Но Скейд имаше право: този съюз винаги бе таил скрито напрежение. И избухването на война в някой момент бе неизбежно, особено при появата на катализатор като Смесената чума.

Но пък цели петдесет и четири години? Клавейн никога не би допуснал такова нещо, сигурна беше. Щеше да види каква чиста загуба на човешки усилия е всичко това. И щеше да намери начин или да я прекрати решително, или поне да осигури постоянно прекратяване на военните действия.

Наподобяващият мигрена натиск в черепа ѝ все още присъстваше, дори сега се бе позасилил. Галиана имаше смущаващото усещане, че нещо наднича през собствените ѝ очи от черепа, сякаш не беше единственият му наемател.

„Ние намалихме разстоянието до твоите два кораба с умерения ход на древни убийци, които нямат расов спомен за провал. Ти усети нашите умове: мрачни интелекти, намиращи се на опасния ръб на разума, стари и студени като междузвездния прах. Ти усети нашия глад.”

— Но Клавейн… — рече тя.

— Какво за него?

— Той би успял да намери начин да сложи край на това, Скейд, независимо как точно. Защо не го е направил?

Скейд се вторачи встрани за момент, така че обърна гребена си странично към нея. Когато погледна отново към своята събеседница, правеше опити да си придаде някакво много странно изражение.

„Ти ни видя как превзехме първия ти кораб, като го покрихме с пласт нахални и любопитни черни машини. Машините изглозгаха кораба. Ти го видя как експлодира; експлозията остави розова форма, наподобяваща лебед, на ретината ти, и усети откъсването на мрежата от умове, като загуба на хиляда деца. Вие опитахте да избягате, но вече беше късно. Когато стигнахме до твоя кораб, бяхме по-предпазливи.”

— Това не е лесно, Галиана.

— Какво не е лесно?

— Става дума за Клавейн.

— Каза, че той се върнал.

— Да, върна се. Както и Фелка. Съжалявам, но трябва да ти кажа, че и двамата умряха. — Думите идваха една след друга, бавно като дихание. — Това стана преди единайсет години. При една атака на демаршистите срещу Нест и двамата умряха.

Съществуваше само една рационална реакция на това — отричане.

— Не!

— Съжалявам. Ще ми се да имаше някакъв друг начин… — Гребенът на Скейд стана морскосин. — Иска ми се да не се беше случвало. Те бяха важен актив за нас…

— Актив ли?

Скейд явно усети гнева на своята събеседница.

— Искам да кажа, че ги обичахме. Тъгувахме заради загубата им, Галиана. Всички.

— Тогава ми покажи. Отвори съзнанието си. Свали барикадите. Искам да погледна в него.

Скейд стоеше неподвижно край ковчега.

— Защо, Галиана?

— Защото преди да погледна в него няма да знам дали ми казваш истината.

— Не те лъжа — промълви едва чуто Скейд. — Но не мога да позволя на умовете ни да си поговорят. В главата ти има нещо. Нещо, което не разбираме, освен че вероятно е извънземно и враждебно.

— Не вярвам…

Но натискът зад ушите ѝ внезапно стана остър. Галиана имаше неприятното чувство, че някой я блъска, похищава, натъпква в някакво мъничко, неефективно ъгълче на собствения ѝ череп. Нещо неизразимо зловещо и древно сега се бе настанило зад очите ѝ, беше се сдобило с власт там.

Чу се, че говори отново.

— На мен ли, искаш да кажеш?

Скейд изглеждаше съвсем леко изненадана. Галиана само можеше да се възхищава на самообладанието ѝ.

— Може би. Коя си ти всъщност?

— Нямам друго име освен онова, което ми е дала тя.

— „Тя” ли? — попита развеселено Скейд.

Но по гребена ѝ проблесваха нервни бледозелени нюанси, което издаваше страх макар гласът ѝ да беше спокоен.

— Галиана — отвърна същността. — Преди да я превзема. Тя ни нарече — моят ум по-точно, „вълците”. Заехме се с нейния кораб и се инфилтрирахме в него, след като се справихме с другия. Първо не разбирахме добре какво представляват. Но после им отворихме черепите и абсорбирахме централната им нервна система. Тогава научихме много повече. Как мислеха, как общуваха, какво бяха направили с умовете си.

Галиана се стараеше да помръдне, макар Скейд вече да я бе поставила в състояние на парализа. Опитваше да извика, но Вълкът — защото точно така го наричаше — притежаваше пълен контрол над гласа и.

Сега всички спомени се връщаха в съзнанието ѝ.

— Защо не я убихте? — попита Скейд.

— Не става дума за това — смъмри я Вълкът. — Би трябвало да зададеш другояче въпроса: защо тя сама не се уби, преди да се стигне до това? Можеше да го направи; в нейна власт беше да унищожи целия си кораб и всички в него просто като го пожелае.

— И защо не го направи?

— Споразумяхме се, след като убихме екипажа ѝ, а нея оставихме на мира. Тя нямаше да посегне на себе си, ако ѝ позволяхме да се върне у дома. Тя знаеше какво означава това: щях да нахлуя в черепа ѝ, да бърникам из спомените ѝ.

— Защо точно тя?

— Тя беше ваша кралица, Скейд. Още щом разчетохме умовете на хората от нейния екипаж, разбрахме, че ни е необходима точно тя.

Скейд слушаше мълчаливо. От челото до тила ѝ бавно се движеха вълни в аквамарин и нефритенозелено.

— Тя никога не би рискувала да ви доведе дотук.

— Би го направила, ако сметнеше, че рискът е по-малък от ползата, която бихте имали, ако бъдете предупредени навреме. Това беше договорка. Тя ни даде време да научим някои неща и надеждата, че ще научим още. Което и правим, Скейд.

Скейд докосна с пръст горната си устна и след това го задържа пред себе си, сякаш за да улови посоката на вятъра.

— Ако наистина сте по-висш извънземен разум и знаехте къде сме, вече щяхте да сте дошли при нас.

— Много добре, Скейд. И, в известен смисъл, си права. Не знаем точно къде ни доведе Галиана. Аз знам, но не мога да съобщя това знание на моите другари. Ние сме пътуваща между звездите култура, наистина разделена на фракции, но от нашата перспектива тези особености нямат значение. От спомените, които изсмукахме, и спомените, в които плуваме, все още знаем само приблизително коя част на Космоса обитавате. Вие се разпростирате все по-надалече и тази тенденция нараства геометрично, като вероятността да се срещнем се увеличава непрекъснато. Това вече се случи веднъж и би могло да се случи и другаде, в други точки на Вселената.

— Защо ми казваш това? — попита Скейд.

— За да те изплаша. Защо иначе?

Но Скейд беше твърде умна, за да се хване на това.

— Не. Сигурно има друга причина. Искаш да ме накараш да мисля, че би могла да ни бъдеш полезна, нали?

— И как така? — измърка развеселено гласът на Вълка.

— Бих могла да те убия тук и сега. Все пак предупреждението вече е направено.

Ако Галиана бе в състояние да помръдне, или поне да премигне, щеше да даде сигнал, означаващ „да”. Наистина искаше да умре. За какво ѝ беше да живее от сега нататък? Клавейн го нямаше. Фелка я нямаше. Беше сигурна в това, така сигурна, както и че цялата конджоинърска изобретателност не би била в състояние да я избави някога от онова нещо в главата ѝ.

Скейд имаше право. Тя беше осъществила целта си, беше изпълнила последния си дълг към Майка Нест. Вече знаеше, че вълците съществуват някъде там и най-вероятно приближават, усетили мириса на човешка кръв.

Нямаше причина да я пазят жива нито миг повече. Вълкът щеше да търси непрестанно възможност да се измъкне от главата ѝ, колкото и бдителна да бе Скейд. Възможно беше Майка Нест действително да научи нещо от него, някакъв третостепенен намек за мотив или слабост, но те бледнееха пред ужасните последствия от евентуалното му бягство.

Галиана знаеше. Както Вълкът имаше достъп до нейните спомени, така и тя, в резултат на някакъв незначителен и може би умишлен процес на заразяване, имаше представа за част от неговата история. Не ставаше въпрос за нещо конкретно; почти нищо, което да е в състояние да предаде с думи. Усещаше нещо подобно на стара като света литания на хирургически геноцид; на ужасяващ процес на чистка, провеждан методично срещу появяващите се чувстващи видове. Спомените бяха пазени с мрачна бюрократична точност за стотици милиони години галактическо време, всяко следващо заличаване беше просто нова глава в корабния дневник. Понякога усещаше трескавите чистки, когато клането бе започвало по-късно, отколкото бе желателно. Чувстваше дори редките случаи на брутална намеса, когато предшестващото избиване не бе осъществено задоволително.

Това, което не усещаше обаче, бе крайният неуспех.

Внезапно и шокиращо, Вълкът се оттегли. Даде ѝ възможност да говори.

— Скейд — промълви Галиана.

— Какво?

— Убий ме, моля те. Убий ме веднага.

ПЪРВА ГЛАВА

Антоанет Бакс наблюдаваше как полицейският пълномощник минава през люка. Машината бе цялата бронирана с материала, от който се правеха летателни апарати, с остри, снабдени със стави крайници, като скулптура, направена от много ножици. Беше мъртвешки студена, защото бе прикрепена отвън на един от трите патрулни катери, които сега се бяха закачили за нейния кораб. Скрежта с цвят на урина по него, образувана от изгорелите газове на катера, започваше да се разтопява.

— Ако обичате, не се доближавайте — заяви пълномощникът. — Физическият контакт не е препоръчителен.

От облака изгоряло гориво се носеше токсична миризма. Тя пусна предпазната предна част на шлема си, когато пълномощникът тръгна към нея.

— Не знам какво се надяваш да намериш — отвърна тя, като го следваше на дискретно разстояние.

— Няма да разбера, преди да го намеря — каза пълномощникът.

Вече беше идентифицирал честотата на радиото на скафандъра ѝ.

— Хей, слушай, не участвам в незаконна търговия. Не ми се нрави особено перспективата да бъда мъртва.

— Всички казват така.

— И защо някой би внасял незаконно каквото и да било в приюта „Айдълуайлд”? Там живеят шепа аскетични, побъркани монаси и монахини, а не контрабандисти.

— Не си съвсем неинформирана относно контрабандата, а?

— Никога не съм казвала…

— Няма значение. Работата е там, мис Бакс, че сме във война. И нищо не може да се изключва без доказателства.

Пълномощникът спря и се преви, от ставите му с пукане се отделиха големи люспи жълт лед. Тялото на машината представляваше нещо подобно на черно яйце, от което изникваха множество крайници, манипулатори и оръжия. Вътре нямаше място за пилота, само за машинарията, необходима за поддържане на контакт между пълномощника и пилота. Пилотът бе все още в един от трите катера, освободен от нежизненоважните органи и натъпкан в животоподдържаща кутия.

— Можеш да провериш в приюта, ако искаш — рече тя.

— Вече съм се допитал до приюта. Но когато става дума за подобни въпроси, най-добре е да бъдеш абсолютно сигурен, че всичко е чисто, не си ли съгласна?

— Съгласна съм с всичко, което искаш, стига да се разкараш от кораба ми.

— Ммм. И защо си се разбързала толкова?

— Защото тук имам един размекнат… съжалявам, един криогенен пасажер. И не искам да започне да се разтапя при мен.

— Много ми се ще да видя този пасажер. Възможно ли е?

— Надали съм в положение да откажа.

Тъй като бе предвидила подобен развой на събитията, беше си облякла вакуумскафандъра, докато очакваше идването на пълномощника.

— Добре. Няма да отнеме и минута и после ще можеш да тръгваш. — Машината направи пауза, преди да добави: — Стига, разбира се, да няма нищо нередно.

— Оттук.

Антоанет отмести преградата, до която стоеше, и разкри извънредно нисък тунел, водещ обратно към главното товарно отделение на „Буревестник”. Остави пълномощника да тръгне пръв, решила да говори възможно най-малко и само, когато я питат. Поведението ѝ можеше да се стори някому твърдоглаво, но щеше да възбуди много по-големи подозрения, ако бе услужлива. Милицията на Конвенцията Ферисвил не беше особено харесвана, факт, който тя отдавна бе установила при взаимоотношенията си с гражданите.

— Страхотен кораб имаш, Антоанет.

— За теб съм мис Бакс. Не си спомням да сме били достатъчно близки, за да си говорим с малки имена.

— Мис Бакс, в такъв случай. Това, което казах обаче, си остава: външно корабът ти е съвсем незабележителен, но по всичко личи, че е механически здрав и чудесно приспособен за Космоса. Кораб с капацитет да осъществява печеливша търговия дори в тези мрачни времена.

— В такъв случай няма защо да върша незаконна търговия, нали така?

— Не, но ме кара да се питам защо би пропуснала тази възможност, след като си се отправила към приюта. Те имат влияние, но не и когато става дума за истинско богатство, поне доколкото успяваме да подразберем. — Машината спря отново. — Трябва да признаеш, че е озадачаващо. Обичайният маршрут е замразените да бъдат оставяни там на слизане надолу, а не при тръгване нагоре. Дори придвижването на замразено тяло е необичайно — повечето ги размразяват още преди да стигнат до „Айдълуайлд”.

— Не е моя работа да задавам въпроси.

— По една случайност обаче точно това е моята работа. Наближаваме ли?

В товарното отделение не бе създадено налягане, затова трябваше да стигнат до него по заобиколен път и да минат през един вътрешен люк. Антоанет запали осветлението. В огромното помещение нямаше никакви товари; триизмерните рамки, за които обикновено се прикрепваха товарни платформи и сандъци, сега бяха празни. Запровираха се между тях; пълномощникът подбираше пътя си с придирчивост на тарантула.

— Значи е вярно. Летиш с празно товарно отделение. Тук няма нито един контейнер.

— Не е престъпление, нали?

— Никога не съм казвал, че е. Но е извънредно странно. Ледените просяци трябва да ти плащат изключително добре, за да има смисъл да правиш това пътуване.

— Те поставят условията, не аз.

— Става все по-любопитно и по-любопитно.

Пълномощникът имаше право, разбира се. Всички знаеха, че приютът се грижи за замразените хора, току-що разтоварени от наскоро пристигналите междузвездни кораби: за бедните, за пострадалите, за страдащите от временна или окончателна амнезия. Размразяваха ги, съживяваха ги и ги възстановяваха в околностите на приюта, за който се грижеха Просяците, докато се почувстват достатъчно добре, за да си тръгнат или поне да бъдат в състояние да извършват сами основните човешки дейности. Някои, така и не възвърнали паметта си, решаваха да останат в приюта и да бъдат обучени на свой ред за Просяци. Това обаче, което приютът не правеше рутинно, бе да взема замразени хора, които не пристигаха с междузвезден кораб.

— Добре — заяви Антоанет. — Ето какво ми казаха те: станала е грешка. Документите на човека са били объркани при разтоварването. Объркали го с някой друг, който трябвало да бъде само проверен в приюта, но не и размразен. Трябвало да го държат замразен, докато пристигне в Казъм сити, и тогава да го размразят.

— Необичайно — произнесе пълномощникът.

— Както изглежда, на човека пътуването в Космоса не му допада. Станало е сериозно объркване. Когато грешката била открита, тялото, което не е трябвало да стига замразено до Казъм сити, вече било на половината път дотам. Приютът, естествено, поискал да оправи цялата тази каша преди нещата да се объркат още повече. Затова се свързаха с мен. Взех тялото в Ръждивия пояс и сега бързам с него към „Айдълуайлд”.

— Но защо е цялото това бързане? Ако тялото е замразено, със сигурност…

— Ковчегът е музеен експонат и през последните дни към него не са се отнасяли особено внимателно. Освен това две семейства започват да задават неудобни въпроси. Колкото по-скоро въпросните хора бъдат разменени, толкова по-добре.

— Ценя желанието на Просяците да запазят в тайна проблема. Безупречната репутация на Приюта ще бъде опетнена, ако случаят се разчуе.

— Да. — Позволи си да изпита съвсем слабо облекчение и, в продължение на един опасен миг, за малко не се поддаде на изкушението да се върне към подчертаното си твърдоглавие. Вместо това каза: — Е, сега, след като вече видя цялата картина, какво ще кажеш да ме оставиш да си върша работата. Нали не би искал да ядосаш Приюта?

— Определено не. Но след като сме стигнали дотук, би било жалко да не проверим пасажера, нали?

— Да — произнесе напевно тя. — Много жалко.

Стигнаха до ковчега. Във вида на криокамерата, пъхната в задната част на товарното отделение, нямаше нищо забележително. Беше матово-сребриста, с правоъгълен прозорец от опушено стъкло на горната си повърхност. Зад него, покрит от собствения си предпазен щит от опушено стъкло, се намираше контролният панел и дисплеите, показващи статуса на замразения. Под стъклото проблясваха и се движеха неопределени цветни светлини.

— На странно място сте го сложили, толкова забутано — заяви пълномощникът.

— Не и от моя гледна точка. Близо е до входа на товарното отделение, така че го натоварихме бързо и ще го разтоварим още по-бързо.

— Звучи разумно. Нямаш нищо против да погледна по-отблизо, нали?

— Моля, заповядай.

Полицейският пълномощник се приближи на около метър от ковчега и протегна към него, но без да го докосва, снабдените си със свръхчувствителни сензори крайници. Действаше свръхпредпазливо, за да не рискува да повреди собственост на Приюта или да изложи по някакъв начин на опасност обитателя на ковчега.

— Каза, че този човек дошъл неотдавна в „Айдълуайлд”?

— Знам само това, което са ми казали от Приюта.

Пълномощникът се потупа замислено с един от крайниците по тялото.

— Странно, защото напоследък не са пристигали големи кораби. Сега, след като имаше достатъчно време новината за войната да стигне и до най-далечните системи, Йелоустоун вече не е толкова популярна дестинация, колкото беше.

Антоанет сви рамене.

— Тогава, ако това те смущава, говори с „Айдълуайлд”. Единственото, което знам, е, че аз имам пасажер и те си го искат обратно.

Пълномощникът протегна нещо, което ѝ заприлича на камера, и го приближи до наблюдателния прозорец, поставен на горната повърхност на ковчега.

— Е, определено е човек — заяви той, сякаш ѝ съобщаваше някаква новина. — При това дълбоко замразен. Имаш ли нещо против да отворя прозорчето към индикаторите на статуса и да хвърля поглед към тях, докато съм тук? Ако има проблем, вероятно ще мога да уредя да те съпровожда ескорт, за да стигнеш до Приюта за двойно по-кратко време…

Преди Антоанет да успее да отговори или да измисли любезен отказ, пълномощникът пъргаво отвори прозорчето от опушено стъкло, покриващо контролната матрица и дисплеите за статуса. Той се наклони по-наблизо, като се подпря на една от гредите на товарната решетка, и прокара сканиращото око напред-назад по дисплея, като поспираше тук и там.

Антоанет го наблюдаваше, плувнала в пот. Дисплеите изглеждаха достатъчно убедителни, но всеки, който разбираше от криокамери, щеше да заподозре незабавно нещо. На тях съвсем не бе отразено състоянието на нормално замразяване. Веднъж щом възникнеха подозрения, щеше да бъде достатъчно да се направят само няколко запитвания, да се използват някои от скритите режими на дисплея, за да се разголи истината.

Пълномощникът се вторачи в показаните данни, после се изправи, очевидно задоволен. Антоанет затвори очи за момент, но съжали веднага за това. Пълномощникът се приближи отново до дисплея и протегна към него фин манипулатор.

— Не бих го докоснал, ако бях на…

Пълномощникът натисна няколко бутона, давайки команди на панела. Появиха се някакви чертички, огъващи се електриковосини вълни и трепкащи хистограми.

— Нещо не е както трябва — промълви пълномощникът.

— Какво?

— Ще речеш, че обитателят е вече мър…

— Моля за извинение, госпожичке… — избумтя някакъв друг глас.

Тя изруга под носа си. Беше казала на Бийст да си трае, докато има работа с пълномощника. Но може би трябваше да се радва, че бе решил да пренебрегне тази заповед.

— Какво има?

— Нова трансмисия, госпожичке — насочена директно към нас. Произход: от приют „Айдълуайлд”.

Пълномощникът отскочи назад.

— Какъв е този глас? Нали каза, че си сама?

— Така е — отвърна тя. — Това е просто Бийст, субперсоната на кораба.

— Тогава му кажи да млъкне. А трансмисията от приюта не е предназначена за теб. Това е отговор на запитването, което отправих по-рано…

Безтелесният глас на кораба избумтя отново.

— Трансмисията, госпожичке…?

Тя се усмихна.

— Пусни проклетата трансмисия.

Вниманието на пълномощника се отклони веднага от ковчега. Бийст препрати трансмисията към лицевата плочка на каската ѝ и това създаде в нея впечатлението, че Просякът стои в средата на товарното отделение. Пилотът вероятно получаваше своя телеметрия, захранвана от някой от катерите.

Представителят на Просяците всъщност беше жена. Както винаги, Антоанет изпита лек шок при вида на стар човек. Жената носеше колосания вимпел и дреха на своя орден с герба на Приюта, наподобяващ снежинка, а пръстите на старите ѝ ръце с изпъкнали вени бяха сплетени под гърдите.

— Моите извинения за закъснението — започна тя. — Отново имахме проблеми с изпращането, но това не е нещо ново за никой. Какво да се прави, формалности. Аз съм сестра Амилия и искам да потвърдя, че тялото… замразения индивид под грижите на мис Бакс, е временна и любима собственост на приют „Айдълуайлд” и Свещения орден на Ледените просяци, и че мис Бакс е така любезна да се погрижи за незабавното му връщане…

— Но тялото е мъртво — прекъсна я пълномощникът. Амилия продължаваше:

— … и ще бъдем благодарни за минимална намеса от страна на властите. Използвали сме услугите на мис Бакс и преди и винаги сме оставали напълно доволни от начина, по който се е справяла. — Просякинята се усмихна. — Убедена съм, че Конвенция Ферисвил е наясно колко е полезна дискретността в подобни моменти… все пак ние трябва да поддържаме репутацията си.

Посланието свърши; образът на Просякинята премигна и изчезна.

Антоанет сви рамене.

— Както виждаш, от самото начало ти казвам истината.

Пълномощникът насочи към нея един от покритите си с капюшон сензори.

— Тук става нещо. Тялото в ковчега е мъртво от медицинска гледна точка.

— Виж, казах ти, че криокамерата е стара. Данните на дисплея са грешни, това е всичко. Трябва да съм пълна глупачка, за да разнасям насам-натам мъртво тяло в криокамера, не мислиш ли?

— Не съм свършил с теб.

— Възможно е, но свърши с мен сега, нали? Чу каква каза симпатичната дама от ордена на Просяците. Трябва да се погрижа „за незабавното му връщане”, струва ми се, че тя се изрази така. Звучи доста официално и значимо, а?

Пресегна се и затвори капака на панела, показващ статуса на замразения.

— Не знам какви ги вършиш — отвърна пълномощникът, — но бъди сигурна, че ще стигна до дъното на тази история.

Тя се усмихна.

— Чудесно. Благодаря. Приятен ден. А сега си обирай крушите от моя кораб.

Антоанет продължи да се движи в същата посока около час след тръгването на полицейския пълномощник, поддържайки илюзията, че дестинацията ѝ е приют „Айдълуайлд”. После направи остър завой; горивото изгаряше с такава бързина, че тя се сгърчи вътрешно. След още час излезе от подведомствената сфера на Конвенция Ферисвил и остави далече назад Йелоустоун и неговия пръстен от сателитни колонии. Полицията не направи нов опит да я настигне, но това не я изненада. Щеше да им струва доста гориво; беше излязла извън техническата им сфера на влияние и, тъй като току-що бе навлязла във военната зона, съвсем не беше изключено да не излезе жива от цялата тази работа. Просто не си заслужаваше да се занимават с нея. В това жизнерадостно разположение на духа Антоанет състави и изпрати прикрито благодарствено съобщение до Приюта. Благодареше им за подкрепата и, както бе постъпвал винаги при подобни обстоятелства баща ѝ, обеща да отвърне по същия начин, когато Приютът има нужда от нейните услуги.

Сестра Амилия отговори веднага на посланието ѝ. „Господ да ти помага и да бъде с теб в твоята мисия, Антоанет. Джим щеше да бъде много горд.”

„Надявам се” — помисли си Антоанет.

Следващите десет дни преминаха сравнително спокойно. Корабът се справяше прекрасно с работата си и не ѝ се наложи да се занимава дори с най-незначителни технически проблеми. Веднъж ѝ се стори, че засече слаби, потайни сигнали на границата на различителната способност на апаратурата и, издавани от два пиратски кораба. За всеки случай тя постави в готовност отбранителната си система, но след като увеличи скоростта, показвайки на онези колко трудно биха настигнали „Буревестник”, двата кораба изостанаха, за да потърсят друга жертва. Никога повече не ги видя.

След това кратко вълнение не ѝ оставаше да прави почти нищо друго освен да яде и да спи, и Антоанет се постара да прави възможно най-малко последното. Сънищата ѝ бяха смущаващи и повтарящи се: нощ след нощ паяци я пленяваха от голям кораб, пътуващ между каруселите в Ръждивия пояс. Паяците я отвеждаха в една от кометните си бази в самия край на системата, където разтваряха черепа ѝ и поставяха лъскави устройства за извличане на информация в меката сивкава каша на мозъка ѝ. После, току преди да я превърнат в паяк, преди да изтрият напълно спомените ѝ и да я натъпчат с импланти, които да я привържат към съзнанието на общността, пристигаха зомбитата. Нахлуваха в кометата с тълпи клиноподобни атакуващи кораби, изстрелваха проникващи капсули в леда и те започваха да го топят, докато им дадат възможност да проникнат в централните отделения. Там избълваха храбри войски с червени брони, които се втурваха из лабиринта от кометни тунели, убивайки паяците с човешката точност на войници, обучени да не пилеят нито една стреличка, куршум или пълнител за клетъчно оръжие.

Едно красиво зомби я измъкваше от стаята за разпити и индоктриниране на паяците, извършваше нужните процедури, за да освободи мозъка ѝ от машинарията, връщаше на място черепа ѝ и го зашиваше, и най-сетне я поставяше в състояние на възстановяваща кома в продължение на дългото пътуване към болниците за цивилни във вътрешността на системата. Държеше я за ръката, когато я отвеждаха в отделението за замразяване.

Почти винаги бе все същата гадост. Зомбитата я заразяваха с пропагандни сънища и, макар да бе преминала обичайния препоръчван режим на приемане на прочистващи агенти, така и не успя да се пречисти напълно от тях. А и не можеше да се каже, че го искаше особено силно.

Единствената нощ, когато спа, несмущавана от демаршистката пропаганда, сънува тъжни неща за баща си.

Знаеше, че пропагандата на зомбитата бе преувеличение, до известна степен. Но само в детайлите: никой не оспорваше това, което конджоинърите правеха с нещастниците, станали техни пленници. Антоанет бе убедена, че да бъдеш пленен от демаршистите не беше по-приятно преживяване.

Но конфликтът се развиваше далеч оттук, макар технически тя да се намираше във военната зона. Беше избрала траекторията си така, че да избегне главните фронтови линии. От време на време Антоанет виждаше далечни огнени отблясъци, знак за титанична битка на светлинни часове от настоящото ѝ местоположение. Но безмълвните светкавици изглеждаха някак нереални и ѝ позволяваха да си представя, че войната е приключила и тя извършва рутинен междупланетен превоз на стоки. И това не беше особено далече от истината. Всички неутрални наблюдатели казваха, че текат последните дни на войната, че зомбитата отстъпват по всички фронтове. Затова пък паяците печелеха месец след месец и си пробиваха път към Йелоустоун.

Но макар изходът ѝ да не беше ясен, войната все още не беше приключила и ако не беше предпазлива, Антоанет можеше да стане една от безбройните ѝ жертви. И тогава щеше да разбере доколко вярна е пропагандата.

Като се съобразяваше с всичко това, тя приближаваше Танджърин дрийм, най-голямата планета от Юпитеров тип в цялата система Епсилон Еридани. Двигателите на „Буревестник” работеха с максимален капацитет. Светът на газовия гигант представляваше заплашителна, бледооранжева маса с много силна гравитация. Предпазващи от нахлуване сателити бяха пръснати около Танджърин дрийм и, подобно на фарове, няколко вече бяха наобиколили кораба ѝ и го бомбардираха с все по-заплашителни послания.

„Това е оспорвано пространство. Вие нарушавате…”

— Госпожичке… сигурна ли си в това? С цялото си уважение, обръщам вниманието ти върху факта, че траекторията е напълно неподходяща за орбитално включване.

Антоанет направи гримаса. Не беше в състояние да направи нищо повече при тази мощност.

— Знам, Бийст, но имам основателна причина. Ние всъщност не отиваме в орбита. Вместо това сме се насочили към атмосферата.

— Към атмосферата ли, госпожичке?

— Да, влизаме в нея.

Струваше ѝ се, че чува скърцането на зъбчатите колела при промяната на установената практика за първи път от десетилетия насам.

Субперсоната на кораба, Бийст, се помещаваше в охладен цилиндър с размерите на космически скафандър. Беше го виждала само два пъти и в двата случая при значителни монтажни работи в носовата част на кораба. След като сложеше тежки ръкавици, баща ѝ го изваждаше от обичайното му място — специално предназначен за поставянето на цилиндъра канал — и двамата го гледаха с нещо като страхопочитание.

— Влизаме, казваш? — повтори Бийст.

— Знам, че това не е сред нормалните операционни процедури — отвърна Антоанет.

— Напълно ли си сигурна, госпожичке?

Антоанет бръкна в джоба на ризата си и извади оттам лист отпечатана на принтер хартия. Беше овална, оръфана и изпокъсана по краищата, със сложна скица, начертана с блестящо сребристо и златисто мастило. Прокара пръстите си по него, сякаш беше талисман.

— Да, Бийст — отговори тя. — По-сигурна, отколкото съм била някога в нещо.

— Много добре, госпожичке.

Бийст, очевидно усетил, че спорът няма да доведе доникъде, започна да подготвя кораба за полет в атмосферни условия.

Схематичните изображения върху командното табло показваха придвижването на скоби и остриета, отварянето на люкове и затварянето им с постепенно приплъзване, с цел да се запази целостта на корпуса. Процесът отне няколко минути, но щом приключи, „Буревестник” имаше незначително по-аеродинамична форма отпреди. Някои издатини и изпъкналости явно щяха да останат и по време на това пътуване, но други от останалите шипове и приспособления за прикрепване към пристанища вероятно щяха да бъдат изтръгнати, когато достигнеха въздуха. „Буревестник” просто трябваше да се справи без тях.

— Слушай сега — обади се Антоанет. — Някъде в главата ти се съхраняват рутинните процедури за полет в атмосферни условия. Татко ми разказа веднъж за тях, затова не се преструвай, че никога не си чувал за такова нещо.

— Започвам веднага опитите за локализирането им.

— Добре — отвърна тя окуражена.

— Но може ли все пак да попитам защо не бе споменато по-рано за нуждата от въпросните процедури?

— Защото, ако имаше представа какво съм замислила, щеше да разполагаш с още повече време, за да ме разубеждаваш.

— Разбирам.

— Не говори така обидено. Просто се постарах да бъда прагматична.

— Както желаеш, госпожичке. — Бийст направи достатъчно дълга пауза, за да я накара да се почувства виновна и нетактична. — Локализирах процедурите. С уважение обръщам внимание върху факта, че за последен път са използвани преди шейсет и три години и е напълно възможно направените оттогава промени в профила на кораба да намалят ефикасността на…

— Чудесно. Сигурна съм, че ще импровизираш.

Не беше лесно обаче да убедиш един предназначен за пътуване във вакуум кораб да се потопи в атмосфера, дори в горния атмосферен слой на газов гигант, макар и така здраво брониран и усъвършенстван, какъвто бе нейният кораб. В най-добрия случай „Буревестник” щеше да се отърве със сериозни увреждания на корпуса, които все пак щяха да му позволят да се прибере, куцукайки, до Ръждивия пояс. А в най-лошия, корабът никога повече нямаше да види открития Космос.

Както, най-вероятно, и Антоанет.

„Е — помисли си тя, — поне имам една утеха: ако съсипя кораба, никога няма да ми се наложи да занеса лошата новина на Зейвиър.”

Толкова за малките милости.

От контролния панел прозвуча приглушен звън.

— Бийст… — промълви тя. — Това ли е, което си помислих?

— Напълно възможно, госпожичке. Контакт с радар, отдалечен на осемнайсет хиляди клика, на три градуса встрани от посоката право пред нас, два градуса от еклиптичния север.

— По дяволите! Сигурен ли си, че не е фар или оръжейна платформа?

— Много е голямо, за да бъде някое от тях, госпожичке.

Не беше нужно да прави пресмятания наум, за да изчисли какво означава това. Между тях и повърхността на газовия гигант имаше друг кораб; друг кораб, близо до атмосферата.

— Какво можеш да ми кажеш за него?

— Движи се бавно, госпожичке, право към атмосферата. Както изглежда, възнамерява да извърши подобна маневра на тази, която имам предвид, макар да е с няколко клика в секунда по-бърз от нас и ъгълът им на приближаване да е значително по-остър.

— Прилича на зомби… не мислиш, че е така, нали? — побърза да заяви тя, надявайки се да убеди сама себе си в противното.

— Не са нужни предположения, госпожичке. Корабът току-що изпрати директно насочен към нас лъч. Протоколът на посланието е наистина демаршистки.

— Защо, по дяволите, си правят труда да ни изпращат насочен лъч?

— С уважение предлагам да разбереш точно това.

Насоченият лъч бе ненужно финикийско средство за комуникация, когато два кораба се намираха толкова близо. Обикновената радиовръзка би свършила същата работа и би спестила на кораба на зомбитата нуждата да насочват съобщителния си лазер точно срещу движещата се мишена, каквато представляваше „Буревестник”.

— Дай им да разберат, че сме го получили, които и да са те — нареди тя. — Можем ли да им изпратим и ние насочен лъч в отговор?

— Не и без да извадим отново нещо, за чието прибиране току-що положихме толкова усилия, госпожичке.

— Тогава действай, но не забравяй после да го прибереш пак.

Чу как машината изтласка отново едно от стърчащите си остриета във вакуума. Последва бързото цвъртене на разменяните между двата кораба посланически протоколи и изведнъж Антоанет се озова лице в лице с друга жена. Тя изглеждаше, ако такова нещо бе възможно, по-уморена, изпита и напрегната от Антоанет.

— Здравейте — обади се Антоанет. — Вие също ли ме виждате?

Жената кимна едва забележимо. Силно стиснатите ѝ устни говореха за обилни резерви от сдържан гняв, като напираща зад бент вода.

— Да, виждам ви.

— Не очаквах да срещна някого тук — додаде Антоанет. — Реших, че не е лоша идея също да отговоря с насочен лъч.

— Можехте да не си правите труда.

— Да не си правим труда ли? — повтори Антоанет.

— Не и след като вашият радар вече ни освети.

Бръснатият скалп на жената проблесна синкав, когато тя сведе поглед към нещо. Не изглеждаше много по-възрастна от Антоанет, но човек никога не можеше да бъде сигурен, когато ставаше дума за зомбита.

— Ъъъ… и това проблем ли е?

— Да, когато опитваш да се скриеш от нещо. Не знам защо сте тук и, честно казано, не ми пука особено. Предлагам да се откажете от намеренията си, каквито и да са те. Танджърин дрийм е оспорвано пространство, което означава, че е напълно в моите права да ви обстрелям още в този миг.

— Аз нямам проблеми със зомб… с демаршистите. — Щастлива съм да го чуя. А сега правете обратен завой.

Антоанет сведе отново поглед към късчето хартия, което бе извадила от джоба на ризата си. Върху него бе изобразен мъж с античен скафандър, с акордеонни стави, вдигнал към очите си бутилка. Мястото на врата, където трябваше да е хванат скафандъра, представляваше счупена елипса от лъскаво сребро. Той се взираше усмихнат в бутилката, в която блестеше златиста течност. Антоанет реши, че е настъпил моментът да прояви решимост.

— Няма да правя никакъв обратен завой — обяви тя. — Но обещавам, че нямам желание да крада нищо от планетата. Няма да се приближавам край вашите рафинерии и други съоръжения от този род. Дори няма да си отварям входовете. Просто отивам и се връщам и повече няма да ви безпокоя.

— Чудесно — отвърна жената. — Много се радвам да го чуя. Проблемът е, че не аз съм тази, заради която трябва да се тревожите.

— Нима?

— Да. — Жената се усмихна със симпатия. — Става въпрос за кораба след вас, който мисля, че дори още не сте забелязали.

— Зад мен ли?

Жената кимна.

— Зад вас има паяци.

В този момент Антоанет разбра, че наистина е загазила.

ВТОРА ГЛАВА

Скейд се бе промъкнала между две извити черни машинарии, когато прозвуча тревогата. Една от антенките ѝ бе установила промяна в атакуващата позиция на кораба, ескалация в състоянието на бойна готовност. Това не бе непременно криза, но определено изискваше незабавното ѝ внимание.

Скейд изключи лаптопа си от машината, фиброоптичният кабел се намести обратно в предназначеното за него място в устройството. После го притисна към корема си и той се огъна и се свърза с черния плат на подплатеното ѝ сако. Почти веднага лаптопът започна да предава намиращата се в него информация към една подсигурена част от дълготрайната памет на Скейд.

Тя измина пълзешком тясното пространство между машинните компоненти, като се извиваше и се провираше през най-тесните места. След двайсетина метра стигна до изхода и се измъкна донякъде през появилия се в стената овален отвор. И замръзна, застина абсолютно неподвижно и безшумно на едно място. Дори цветните вълни на гребена и замряха. Имплантите в главата ѝ не долавяха присъствието на други конджоинъри в радиус от петдесет метра и потвърждаваха, че системите за следене в този коридор не забелязваха внезапната ѝ поява. Въпреки това беше предпазлива и когато помръдна — като се оглеждаше и в двете посоки по коридора — го направи изключително тихо и внимателно, като промъкваща се в непозната територия котка.

Не се виждаше никой.

Скейд се измъкна напълно през отвора, после го изкомандва наум да се затвори напълно. Само тя знаеше къде се намират тези тайни проходи, а самите входове се показваха единствено на нея. Дори да установеше наличието на тайната машинария, Клавейн никога нямаше да намери начин да се добере до нея без да използва груба сила, която обаче щеше да разруши машините.

Корабът падаше свободно, но Скейд предполагаше, че се приближава до неприятелския кораб, който преследваше. Безтегловността ѝ вършеше добра работа. Тя забърза по коридора, като прескачаше контактните точки. Движенията ѝ бяха толкова точни и пестеливи, че понякога изглеждаше, сякаш пътува в свой личен гравитационен мехур.

[Ще докладваш ли, Скейд?]

Никога не знаеше кога точно щеше да се обади в главата ѝ Нощният съвет, но отдавна вече бе престанала да се обърква от внезапните му появи.

„Нищо неблагоприятно. Дори не сме се доближили до това, което е в състояние да прави машината, но засега всичко върви точно така, както сме предполагали.”

[Добре. Разбира се, желателен е по-обстоен тест…]

Скейд усети прилив на раздразнение. „Вече ти казах. В момента са необходими грижливи замервания, за да се установи влиянието на машинарията. Това означава, че можем да осъществим тестовете нелегално под прикритието на рутинните военни операции.”

Скейд зави на пресечката на два коридора и се насочи към мостика. Наложи си спокойствие, като преобразува химическия състав на кръвта си, и продължи: „Съгласна съм. че трябва да направим още тестове, преди да бъдем в състояние да оборудваме флотата, но в мига, в който увеличим тестването, рискуваме да разпространил информацията за нашия пробив. И нямам предвид само Майка Нест.”

[Ти се изясни добре, Скейд. Не е нужно да ни напомняш. Ние просто излагахме фактите. Неудобно или не, трябва да се направят по-подробни тестове, и то скоро.]

Размина се с друг конджоинър, запътил се към различна част на кораба. Скейд надникна в съзнанието му и зърна повърхност, зацапана от неотдавнашните емоции и преживявания. Те обаче не представляваха интерес за нея, нито бяха от тактическо значение. Под тях се намираха по-дълбоките пластове на паметта, мнемоничните структури се спускаха в непроницаемия мрак като големи забравени паметници. Всичко това бе нейно, тя имаше възможност да го разглежда и да го пресява, но и тук нищо не я заинтригува. На най-дълбокото ниво Скейд откри няколко отделени лични спомена, които той не мислеше, че тя е в състояние да разчете. В продължение на един вълнуващ миг се изкуси да се пресегне зад барикадите на мъжа и да зърне скъпите му два-три спомена. Но се въздържа: беше научила достатъчно.

Усети как той изпрати проучващи сондички в нейното съзнание и отскочи в отговор на парливия отказ на достъп. Чувстваше любопитството му; несъмнено се питаше защо на борда има представител на Затворения съвет.

Това и се стори забавно. Човекът знаеше за Затворения съвет и може би дори подозираше за свръхсекретното ядро на Затворения съвет, Вътрешното светилище. Скейд обаче бе сигурна, че никога не бе и сънувал за съществуването на Нощния съвет.

Той я отмина, а тя продължи нататък.

[Някакви резерви, Скейд?]

„Разбира се, че имам резерви. Играем си с Божествения огън. Човек не се втурва току-така в нещо подобно.”

[Вълците няма да ни чакат.]

Скейд настръхна — нямаше нужда да ѝ напомнят за вълците. Страхът бе полезен импулс, признаваше го, но не беше в състояние да промени нещата повече от това. Както твърдеше старата пословица, Манхатънският проект не бе осъществен за един ден. Или ставаше дума за строежа на Рим? Във всеки случай, беше свързано със Земята.

„Не съм забравила за вълците.”

[Добре, Скейд. Нито пък ние. И силно се съмняваме, че вълците са забравили за нас.]

Усети, че Нощният съвет се оттегли, вероятно в някое миниатюрно ъгълче на мозъка и, където бе невъзможно да бъде открит и където щеше да изчака до следващата си поява.

Скейд стигна до мостика на „Куче грозде”, давайки си сметка, че гребенът ѝ пулсира в яркорозово и алено. Мостикът бе сферично помещение без прозорци, намиращо се дълбоко в кораба, достатъчно голямо, за да побере пет-шест конджоинъри, без да изглежда претъпкано. Но засега там бяха само Клавейн и Рьомонтоар, така както ги бе оставила. И двамата лежаха в хамаци с ускорители, увесени насред сферата, и със затворени очи черпеха от по-обширното сензорно обкръжение на „Куче грозде”. Изглеждаха напълно отпочинали, скръстили ръце на гърдите си.

Скейд изчака помещението да осигури отделен хамак и за нея, който я обви в предпазната мрежа на нещо подобно на лиани. Тя се плъзна лениво по повърхността на съзнанието им. Умът на Рьомонтоар бе напълно отворен за нея, дори ограниченията му на Затворения съвет приличаха повече на прости маркировки, отколкото на абсолютни бариери. Съзнанието му беше като град от стъкло, опушено тук-там, но никога напълно непроницаемо. Един от първите трикове, на които я бе научил Нощният съвет, бе да вижда през защитните екрани на Затворения съвет, и това се оказа полезно дори след като се бе присъединила към Затворения съвет. Не всички негови членове бяха запознати с едни и същи тайни. Първо, не трябваше да се забравя за Вътрешното светилище, но нищо не бе скрито от Скейд.

Разчитането на ума на Клавейн бе много по-трудно, обезсърчаващо трудно, и именно поради това той едновременно я омайваше и смущаваше. Невронните му импланти бяха с много по-стара конфигурация от имплантите на всички останали, които бе виждала, и Клавейн така и не позволи да бъдат обновени. Големи части от мозъка му изобщо не бяха включени към единното цяло и нервните връзки между тези участъци и конджоинърските части бяха оскъдни и неефективно разпределени. Алгоритмите на Скейд за търсене и намиране можеха да извличат нервни модели от всяка част на мозъка на Клавейн, включена към цялото, но дори това не бе толкова лесно за осъществяване. Търсенето на нещо в ума на Клавейн бе като да са ти дали ключовете към приказно богата библиотека, през която току-що е преминала вихрушка. Докато успееше да намери това, което търси, то обикновено вече не беше важно.

Въпреки това Скейд бе научила много за Клавейн. От завръщането на Галиана бяха минали десет години, но ако беше разчела точно ума му — а нямаше причина да се съмнява в това — Клавейн все още не бе наясно със случилото се в действителност.

Както всички на Майка Нест, и той знаеше, че корабът на Галиана се бе натъкнал на враждебно настроени извънземни същности, машини, които, кой знае защо, се наричаха „вълци”. Вълците бяха проникнали в кораба и бяха разцепили черепите им. Клавейн знаеше, че Галиана бе пощадена и тялото ѝ се пазеше все още; знаеше също, че в черепа ѝ има структура с очевиден вълчи произход. Онова, което не знаеше и, доколкото Скейд бе осведомена, никога не бе подозирал, беше, че Галиана бе дошла в съзнание; че се бе осъзнала за кратко, преди Вълкът да заговори чрез нея. И не само веднъж.

Скейд помнеше как излъга Галиана, че Клавейн и Фелка са мъртви. В началото не ѝ беше лесно. Като всеки конджоинър, тя гледаше на нея със страхопочитание. Тя беше майката на всички тях, кралицата на конджоинърската фракция. Нощният съвет обаче, напомни на Скейд, че има дълг към Майка Нест, който стои над благоговението й пред Галиана. Нейният дълг беше да се възползва максимално от промеждутъците, когато Галиана беше самата себе си, за да научи всичко възможно за вълците, а това означаваше да я освободи от излишните грижи. Колкото и мъчително да ѝ се бе струвало това в началото, Нощният съвет я увери, че то е най-добрият вариант в дългосрочна перспектива.

И постепенно Скейд започна да проумява логиката. В крайна сметка тя всъщност не лъжеше Галиана, а сянката на това, което някога е било Галиана. А една лъжа водеше след себе си друга и така Клавейн и Фелка не научиха за разговорите.

Скейд оттегли умствените си сонди и се закрепи на рутинното ниво на близост. Позволи на Клавейн да получи достъп до повърхностните ѝ спомени, сензорни модалности и емоции, или по-скоро — до фино обработен техен вариант. Същевременно Рьомонтоар виждаше точно толкова, колкото очакваше… и отново, обработено и модифицирано така, че да отговаря на целите на Скейд.

Присъствието на Клавейн заяви за себе си.

[Скейд. Много мило, че се присъединяваш към нас.] „Усетих промяна в готовността ни за атака, Клавейн. Предполагам, че е свързано с демаршисткия кораб?”

[Всъщност е малко по-интересно. Погледни сама.] Клавейн ѝ предложи единия край на кабела за включване към сензорната мрежа на кораба. Скейд го пое, инструктира имплантите си да го настроят според обичайните ѝ филтри и предпочитания.

Изпита приятното усещане за дезориентиране. Тялото ѝ, телата на нейните компаньони, стаята, в която се носеха, голямото гладко въгленовочерно острие на „Куче грозде”, всички тези неща придобиха нереални измерения.

Танджърин дрийм представляваше масивно присъствие пред тях, обвит в непрестанно движещ се облак със сложни геометрични форми на забранени зони и безопасни за минаване места. Гневен рояк от платформи и часови обикаляха около планетата в тесни орбити. По-близо, но не много по-близо, се намираше демаршисткият кораб, който „Куче грозде” преследваше. Той вече докосваше горния край на атмосферата на Танджърин дрийм и започваше да се нагрява и да придобива по-ярки краски в червената цветова гама. Капитанът на кораба поемаше риска да се гмурне в атмосферата с надеждата да се скрие зад дебелия неколкостотин километра слой облаци.

Според Скейд подобна постъпка можеше да бъде предизвикана единствено от отчаяние.

Трансатмосферното вмъкване бе винаги рисковано, дори за корабите, специално приспособени да преминават през горните слоеве на подобните на Юпитер планети. Капитанът на кораба трябваше да намали скоростта, преди да се гмурне, и да осъществи също така бавно завръщането към открития Космос. Освен камуфлажния ефект на въздуха, който обаче зависеше от сензорите на преследващия кораб, и онова, което бяха в състояние да уловят нискоорбиталните спътници и безпилотни кораби, единственото предимство от подобни действия бе попълването на резервите с гориво.

През първите години на войната и двете страни бяха използвали антиматерия като главен енергиен източник. Конджоинърите, със своите камуфлажни фабрики в крайните части на системата, все още бяха в състояние да произвеждат и складират антиматерия в използваеми от военните количества. Но дори да не можеха, всеизвестно бе, че имат достъп до дори още по-изумителни източници на енергия. Демаршистите обаче, вече повече от десетилетие не бяха имали възможност да използват антиматерия. Те се бяха върнали към силата на сливането на ядрата, за което се нуждаеха от водород, в идеалния случай извличан от океаните на газовите гиганти, където вече бе компресиран до металическото си състояние. Капитанът сигурно щеше да отвори специалните шлюзове на кораба, които щяха да засмукват и компресират атмосферния водород или просто да се гмурне в течното водородно море върху водорода в металическо състояние, обвил каменистото ядро на Танджърин дрийм. Но подобно начинание бе доста опасно за кораб, който вече бе претърпял поражения в боя. Твърде вероятно бе капитанът да реши, че не е необходимо да прибягва до описаното засмукване; че вместо това би могъл да срещне някой от танкерите, оборудвани с мозък на кит, които обикаляха безкрайно из атмосферата и пееха тъжни, жални песни за турбулентност и въглеводородни химически реакции. Танкерът щеше да инжектира преработен метален водород, който да се използва както за гориво, така и за направа на бойни глави.

Атмосферното вмъкване беше истински хазарт, при това — отчаян, но все пак бе завършвало с успех достатъчно често, за да бъде предпочетено пред самоубийствената операция, каквато би представлявал опитът за бягство.

Скейд оформи една мисъл и я предаде в главите на своите събеседници. „Възхищавам се от решимостта на капитана. Но това няма да му помогне.”

Отговорът на Клавейн последва незабавно. [Това е тя, Скейд. Уловихме сигнала ѝ, когато изпрати насочен лъч към другия кораб; те преминаваха през края на пръстен от отломки, така че имаше достатъчно прах наоколо, за да се разпръсне малка част от лазерната светлина към нас.]

„А контрабандисткият кораб?”

Отвърна ѝ Рьомонтоар. [Винаги сме подозирали, че е товарен, още откакто видяхме ясно отработените му газове. Оказва се, че случаят е именно такъв и сега знаем малко повече.]

Рьомонтоар предложи да я включи и тя прие.

Мъглявият образ на товарния кораб се проясни пред вътрешното ѝ зрение, детайлите се увеличаваха като скица, която се дорисува до пълен завършек. Корабът бе двойно по-малък от „Куче грозде”, типичен представител на товарната гилдия, предназначен да пътува в рамките на системата, построен преди един-два века, определено преди чумата. Корпусът му беше леко окръглен; може би някога задачата му е била да се приземява на Йелоустоун или на някое от другите тела с атмосфера в системата, но оттогава се бе сдобил с толкова изпъкналости и шипове, че напомняше на риба, споходена от рядка форма рецесивна мутация. По бронята му се виждаха загадъчни символи за разчитане от машини, някои от които бяха прекъсвани в резултат на многобройните поправителни работи.

Рьомонтоар очакваше въпроса ѝ. [Товарният кораб „Буревестник” е регистриран на карусел Ню Копенхаген в Ръждивия пояс. Командващ и собственик на кораба е Антоанет Бакс, но го е поела преди не повече от месец. Предишният собственик е бил някой си Джеймс Бакс, вероятно роднина. Не знаем какво е станало с него. Официалните документи показват, че семейство Бакс управлява „Буревестник” много преди войната, вероятно дори преди чумата. Дейността им, както изглежда, е обичайната смесица от законна и незаконна; няколко нарушения и едно-две недоразумения с Конвенция Ферисвил, но нищо достатъчно сериозно за издаване заповед за арест, дори от действащото в критични условия законодателство.]

Скейд усети как собственото и, сякаш намиращо се надалече тяло, отвърна с кимване. Пръстенът от населени места, обикалящ около Йелоустоун, отдавна поддържаше широк спектър предприемачества в транспортната сфера, от престижни операции на високо ниво до значително по-бавни и също толкова по-евтини и предизвикващи по-малко въпроси товарни кораби с йонни двигатели. Дори след чумата, превърнала някога великолепния Глитър банд в нямащия нищо общо с великолепието Ръждив пояс, все още съществуваха търговски ниши за готовите да ги заемат. Имаше карантини, които да се избягват, и множество нови клиенти, появили се от тлеещите отломки на демаршисткото управление, и не всички сред тях бяха от типа клиенти, с които човек би пожелал да има вземане-даване втори път.

Скейд не знаеше нищо за семейство Бакс, но си представяше, че са процъфтявали при тези условия и може би дори още повече — по време на войната. Сега се налагаше да се избягват блокади, появяваха се възможности да се помогне и да се съдейства на работещи дълбоко в тила агенти на всички фракции. Без значение беше, че Конвенция Ферисвил, администрацията, занимаваща се с делата около Йелоустоун, бе може би най-нетолерантният режим в историята. Там, където имаше тежки наказания, винаги се намираха хора, които плащаха добре на други, за да поемат риска.

Менталната картина на Скейд за Антоанет Бакс бе почти пълна. Само едно не разбираше: какво правеше Антоанет Бакс толкова навътре във военната зона? И защо, въпреки това, бе все още жива?

„Капитанът на кораба говори ли с нея?” — попита тя. Отговори ѝ Клавейн. [Дадоха ѝ предупреждение — да се оттегли или да понесе последствията.]

„И тя?”

Рьомонтоар я свърза с вектора на товарния кораб. Беше се насочил право към атмосферата на Танджърин дрийм, също като демаршисткия кораб пред него.

„Това няма никакъв смисъл. Капитанът на кораба би трябвало да я унищожи заради нарушаване на оспорваното пространство.”

Клавейн отвърна: [Капитанът я заплаши да направи точно това, но Бакс не ѝ обърна внимание. Обеща ѝ, че няма да краде водород, но ѝ даде ясно да разбере, че няма намерение и да прави обратен завой.]

„Или е много смела, или много глупава.”

[Или голяма късметлийка] — рече Клавейн. [Очевидно капитанът не е имал амуниции, за да подкрепи с действия заплахата си. Явно е използвала всичко при предишна разправа.] Скейд се замисли върху тези думи, предугаждайки обясненията на Клавейн. Ако действително бе изстрелял последната си ракета, капитанът щеше да направи всичко възможно да скрие тази информация от „Куче грозде”. Всеки невъоръжен кораб бе чудесна плячка. Дори в този късен етап на войната все още можеше да се придобие интересна информация от пленяванено на вражески кораб, без да се говори за перспективата да бъде привлечен неговият екипаж.

„Мислиш, че капитанът се е надявал товарният кораб да изпълни думите му.” Усети съгласието на Клавейн още преди отговорът му да се бе оформил в главата ѝ.

[Да. След като Бакс насочи радара си към демаршисткия кораб, неговият капитан нямаше друг избор, освен да реагира някак. Обичайно би било да изстреля ракета — капитанът имаше пълното право да го направи — но най-малкото трябваше да предупреди товарния кораб да се оттегли. Това не свърши работа — неизвестно поради каква причина Бакс не се уплаши достатъчно. То на свой ред веднага компрометира капитана и го постави в извънредно неудобна позиция. Той лае, но определено не може да хапе.]

Рьомонтоар добави: [Клавейн има право. Тя няма ракети. И сега ние го знаем.]

Скейд знаеше какво имат наум. Макар вече да се гмуркаше в атмосферата, демаршисткият кораб все още бе в обсега на действие на ракетите на „Куче грозде”. Унищожаването му не беше гарантирано, но вероятността надхвърляше значително петдесетте процента. Въпреки това Рьомонтоар и Клавейн не искаха да обстрелват врага. Искаха да изчакат да се появи отново от атмосферата, бавен и натежал от гориво, но все така невъоръжен. Искаха да го завладеят, да изсмучат информацията от банките на паметта му и да превърнат екипажа му в новобранци за Майка Нест.

„Не мога да дам съгласие за завладяване. Рискът за „Куче грозде” надхвърля евентуалните ползи.”

Усети опита на Клавейн да сондира мислите ѝ. [Защо, Скейд? Има ли нещо, което прави този кораб необичайно ценен? Ако е така, не е ли малко странно, че никой не ми е казал?]

„Това е въпрос на Затворения съвет, Клавейн. Ти имаше възможност да се присъединиш към нас.”

[Но дори да го беше направил, пак нямаше да знае всичко, нали?]

Пренасочи гневно вниманието си към Рьомонтоар.

„Знаеш, че съм тук по работа на Затворения съвет, Рьомонтоар. Единствено това е от значение.”

[Но аз съм от Затворения съвет и дори аз не знам какво точно правиш тук. Кажи, Скейд, да не би да става дума за тайна операция на Вътрешното светилище?]

Скейд беснееше, мислейки си колко по-прости щяха да бъдат нещата, ако не ѝ се налагаше да има вземане-даване със стари конджоинъри. „Този кораб е ценен, да. Той е прототип, а прототипите са винаги много ценни. Но това ви е известно. И, разбира се, нямаме желание да го изгубим заради някаква незначителна схватка.”

[Но съвсем ясно е, че това далеч не е всичко.]

„Може би, Клавейн, но сега не е моментът да го обсъждаме. Погрижи се да осигуриш по една ракета за демаршисткия и за товарния кораб.”

[Не. Ще изчакаме и двата кораба да се покажат от другата страна, стига някой от тях да е оцелял, разбира се. Тогава ще действаме.]

„Не мога да позволя това.” Да бъде така тогава. Беше се надявала да не се стига до това, но Клавейн я принуждаваше да го направи. Скейд се концентрира, издаде поредица от невронни команди. Усети далечната реакция на оръжейните системи, които отдаваха признание на нейния авторитет и се подчиняваха на волята и. Контролът ѝ беше неточен, липсваха му финесът и непосредствеността, с които се обръщаше към своите машини, но щеше да бъде достатъчен; от нея се искаше само да изстреля няколко ракети.

[Скейд…?]

Беше Клавейн; сигурно бе усетил, че погазваше неговия контрол над оръжието. Почувства изненадата му от факта, че изобщо бе в състояние да го направи. Скейд даде нареждания за целта им, самонасочващите се ракети вече потреперваха по стойките за изстрелване.

Тогава в главата ѝ проговори тихо друг глас. [Не, Скейд.] Това бе Нощният съвет.

„Какво?”

[Остави контрола над оръжията. Направи както желае Клавейн. В дългосрочна перспектива това ще ни свърши по-хубава работа.]

„Не, аз…”

Тонът на Нощния съвет стана по-рязък. [Освободи оръжието, Скейд.]

Вбесена и засегната от мъмренето, Скейд се подчини.

Антоанет се приближи до ковчега на баща си. Беше закрепен за решетката в товарното отделение, на същото място, където бе и когато го показа на полицейския пълномощник.

Постави скритата си в ръкавицата длан върху горната му повърхност. През стъклото на прозорчето виждаше профила му. Семейната прилика бе очевидна, макар възрастта и гравитацията да бяха превърнали чертите му в преувеличена мъжка карикатура на нея самата. Очите му бяха затворени, а изражението, доколкото можеше да го види, излъчваше нещо като отегчено спокойствие. Типично за него щеше да бъде да подремне насред цялото вълнение. Антоанет си спомни как хъркането му бе изпълвало кабината за управление на полета. Веднъж дори го бе хванала да се взира към нея с почти затворени клепачи, като само се преструваше, че спи. Наблюдаваше я как се справя с кризата в момента, защото бе наясно, че един ден щеше да ѝ се наложи да го прави наистина съвсем сама.

Антоанет провери здравината на въжетата, които привързваха ковчега към товарната решетка. Всичко бе наред; нищо не се бе разхлабило при последните маневри.

— Бийст… — обади се тя.

— Госпожичке?

— Долу в трюма съм.

— Доста добре си давам сметка за този факт, госпожичке.

— Искам да намалиш скоростта ни под тази на звука. Кажи ми, като го направим.

Беше се подготвила за протести, но не последва нищо такова. Усети поклащането на кораба, напрегна вътрешното си ухо, опитвайки се да долови разликата между намаляване на скоростта и слизане. Сега вече „Буревестник” всъщност не летеше. Формата му генерираше много малко аеродинамично издигане, затова трябваше да си създаде някаква опора, като насочи натиска си надолу. Досега вакуумът в товарно отделение бе осигурявал известна подемна сила, но тя никога не бе възнамерявала да слезе много надолу с обезвъздушен трюм.

Антоанет ясно си даваше сметка, че вече трябваше да е мъртва. Капитанът на демаршисткия кораб можеше да я е превърнал в прах, пръсната из безкрайното небе. А преследващият я кораб на паяците трябваше да я е атакувал, преди да бе имала време да се гмурне в атмосферата. Дори въпросното гмуркане трябваше вече да я е убило. То нямаше нищо общо с постепенното, контролирано вмъкване, което бе планирала, а приличаше повече на трескав опит да се добере светкавично под облаците, яздейки въздушното течение, създадено преди нея от демаршисткия кораб. Направи преценка на уврежданията веднага щом нивото на летене го позволи, и резултатите не бяха добри. Ако успееше да се върне в Ръждивия пояс, а това бе „ако” с главно А — все пак паяците бяха все още някъде там — тогава Зейвиър щеше да бъде много, много зает през следващите няколко месеца.

Е, това поне щеше да го опази от въвличане в нови неприятности.

— Вече се движим със субзвукова скорост, госпожичке — докладва Бийст.

— Добре. — Антоанет се увери за трети път, че е завързана за решетката така сигурно, както и ковчегът, а после провери отново настройките на скафандъра си. — Би ли отворил врата номер едно на товарното?

— Само един момент, госпожичке.

В края на решетката проблесна сребриста светлина. Тя премигна насреща ѝ, вдигна ръка и дръпна пред лицето си бутилковозелената стъклена маска на своя скафандър.

Първоначално тесният лъч светлина се разширяваше, а после силата на нахлуващия въздух я удари и я блъсна във вертикалната подпора на решетката. Въздухът изпълни помещението само за няколко секунди, като бучеше и свистеше около нея. Сензорът на скафандъра го анализира веднага и строго я посъветва да не си отваря шлема. Налягането бе надвишило една атмосфера, но въздухът беше убийствено студен и извънредно токсичен.

Антоанет си помисли, че изпълнената със задушливи отрови атмосфера, при това с шокиращи температури, бе цената, която човек трябваше да заплати за невероятните цветове, които въздухът придобиваше в Космоса.

— Придвижи се още двайсет клика по-дълбоко — рече тя.

— Сигурна ли си, госпожичке?

— Дяволите да те вземат, да.

Подът се залюля. Тя наблюдаваше, докато барометърът на скафандъра и отразяваше увеличаването на атмосферното налягане. Две атмосфери, три. Четири атмосфери и продължаваше да нараства. Антоанет се надяваше останалата част на „Буревестник”, която сега бе под отрицателно налягане, да не се разлепи около нея като намокрена хартиена торба.

„Каквото и да се случи — помисли си тя, — най-вероятно вече съм надвишила пълномощията на кораба…”

Когато увереността ѝ нарасна или по-скоро, когато пулсът и падна до нещо като нормалното ниво, Антоанет започна да се придвижва сантиметър по сантиметър към отворената врата, дърпайки ковчега след себе си. Това бе трудоемък процес, защото се налагаше да развързва и завързва отново въжетата му на всеки два-три метра. Но последното, от което се нуждаеше, бе нетърпение.

Сега, след като очите и вече се бяха адаптирали, установи, че светлината е потъмнена от сребристосивкави нюанси. Постепенно яркостта ѝ намаляваше и тя се покриваше с железен или бронзов плащ. Епсилон Еридани не беше ярка звезда, а на всичко отгоре сега голяма част от светлината ѝ се филтрираше от атмосферните пластове над тях. Колкото по-надолу слизаха, толкова по-тъмна щеше да става тя, докато се получеше ефект сякаш се намират на дъното на океан.

Но точно това бе искал нейният баща.

— Добре, Бийст, поддържай кораба стабилен. Аз се заемам с извършването на делото.

— Бъди внимателна, госпожичке.

По целия „Буревестник” имаше товарни входове, но отвореният сега се намираше на корема му и гледаше в обратна на посоката на движение. Антоанет се доближи до самия ръб, върховете на ботушите ѝ висяха на два-три сантиметра извън него. Изглеждаше несигурно, но тя бе все още здраво стъпила. Гледката ѝ се препречваше от тъмния търбух на корпуса, който се извиваше постепенно нагоре към опашката; нищо обаче не ограничаваше гледката ѝ надолу и встрани.

— Имаше право, татко — промълви тя, надяваше се — достатъчно тихо, за да не долови думите ѝ Бийст. — Това е наистина изумително място. Мисля, че в крайна сметка си направил добър избор.

— Госпожичке?

— Нищо, Бийст.

Започна да развързва въжетата на ковчега. Корабът се наклони и се олюля един-два пъти, при което стомахът ѝ се сви, а ковчегът се удари в товарната решетка, но като цяло Бийст се справяше превъзходно със задачата да поддържа стабилна височина. Скоростта сега бе доста под звуковата спрямо въздушния поток в момента, така че Бийст всъщност планираше, но това вършеше добра работа. Както се бе надявала, силата на вятъра бе намаляла значително, като се изключи странната внезапна вихрушка.

Ковчегът вече бе напълно развързан, почти готов да бъде бутнат през ръба. Баща ѝ приличаше на задрямал. Хората, извършили балсамирането, се бяха справили чудесно, нестабилният замразяващ механизъм бе свършил останалото. Невъзможно бе да повярва, че баща ѝ бе мъртъв от месец.

— Е, татко — рече Антоанет, — това е, струва ми се. Успяхме. Няма нужда от повече думи, ако питаш мен.

Корабът бе така любезен да не отговори.

— Все още не съм убедена, че постъпвам правилно — продължи Антоанет. — Искам да кажа, знам, че веднъж ти сподели това твое желание, но…

„Престани — помисли си тя. — Престани с тази тема”.

— Госпожичке?

— Да?

— Горещо препоръчвам да не се бавим тук.

Антоанет помнеше етикета на бирената бутилка. Тя не беше тук сега, но нямаше нито един детайл от нея, който да не бе в състояние да си припомни незабавно. Блясъкът на сребърните и златните мастила бе избледнял от деня, когато бе обелила с любов етикета от бутилката, но пред вътрешното ѝ зрение те все така блестяха с онова приказно рядко сияние. Това бе евтина стока масово производство, но в нейните ръце и съзнание етикетът бе придобил значимостта на религиозна икона. Беше много по-млада, когато бе махнала етикета, само на дванайсет-тринайсет години. След един доходен полет баща ѝ я бе завел в едно от заведенията, посещавано от хората от занаята. Макар опитът и да бе ограничен, нощта ѝ се бе сторила хубава, изпълнена с много смях и истории. Тогава, някъде към края ѝ, разговорът премина към различните начини, по които се разпореждаха с останките на космическите пътешественици, свързани както със съответната традиция, така и с личните предпочитания. Баща ѝ бе мълчал през по-голямата част от дискусията, усмихвайки се безмълвно, докато разговорът направи завой от сериозното към смешното и обратно към първото. И тогава, за голяма изненада на Антоанет, той бе заявил своето предпочитание — да бъде погребан в атмосферата на газов гигант. В който и да е друг момент тя може би щеше да предположи, че баща ѝ просто се подиграва с предложенията на своите приятели, но нещо в тона му и подсказа, че е абсолютно искрен и, макар никога досега да не бе споменавал нищо по въпроса, явно бе размишлявал върху него. И така, Антоанет си бе дала малък обет. Беше обелила етикета на бутилката за спомен и се бе заклела, ако някой ден баща ѝ умре и тя е в състояние да направи нещо, да не забрави желанието му.

И през всичките последвали години не беше трудно да си представя, че ще удържи обещанието си, дотолкова, че рядко се сещаше за него. Но сега, след като той умря, тя трябваше да застане лице в лице със своя обет, макар вече да ѝ се струваше донякъде детински и чудат. Това, което имаше значение, беше абсолютната убеденост, която ѝ се стори, че чу в гласа му през онази нощ. Макар тогава да бе само на дванайсет или тринайсет години и да не бе изключено все пак да си го бе въобразила или да бе заблудена от привидно сериозната му физиономия, тя беше дала тържествено обещание пред себе си и, колкото и затрудняващо или неудобно да бе то, трябваше да го изпълни, дори да означаваше да изложи на опасност живота си.

Развърза последните въжета и забута ковчега напред, докато една трета от дължината му се озова зад ръба. Един тласък и баща ѝ щеше да получи желаното от него погребение.

Това беше лудост. През всички следващи години на пиянски разговори в космическите барове той не бе споменал никога повече за идеята да бъде погребан в атмосферата на някоя подобна на Юпитер планета. Но нима това означаваше непременно, че изразеното през онази нощ желание не бе истинското желание на сърцето му? Все пак той не знаеше кога щеше да умре. Не бе имал време да сложи в ред нещата си преди злополуката; не бе имал причина да ѝ обясни търпеливо какво би искал да се направи с тленните му останки.

Лудост, да… но прочувствена лудост.

Антоанет блъсна ковчега в бездната.

За момент той като че ли увисна във въздуха зад кораба, сякаш не искаше да започне дългото падане към забравата. А после бавно се понесе надолу. Тя го наблюдаваше как се преобръща, изоставайки зад кораба, забавян от вятъра. Намаляваше бързо: вече беше с големината на палеца ѝ, сега пък — миниатюрно, премятащо се тиренце на границата на зрителния ѝ праг; най-сетне се превърна в точица, която само от време на време отразяваше слабата звездна светлина, достигаща дотук, като проблясваше и се губеше сред пастелните облачни слоеве.

Видя го още веднъж и след това го загуби окончателно.

Антоанет се облегна назад. Не беше очаквала това, но сега, след като го бе направила, след като бе погребала баща си, изтощението се стовари със смазваща сила върху нея. Внезапно усети цялата оловна тежест на въздушния натиск. Не усещаше тъга, в очите ѝ не напираха сълзи; вече бе плакала достатъчно. След време щеше да има още сълзи, убедена беше. Но сега изпитваше единствено изключително силно изтощение.

Антоанет затвори очи. Минаха няколко минути.

След това каза на Бийст да затвори вратата към товарното и се устреми на дългото пътешествие към командната кабина.

ТРЕТА ГЛАВА

От превъзходното си наблюдателско място в една от херметическите камери, Невил Клавейн наблюдаваше как в корпуса на „Куче грозде” постепенно се образува отвор. Бронираните роботи, които се суетяха напред-назад, приличаха на въшки-албиноси със своите черупки, множество сегменти и различни специализирани крайници, сензори и оръжия. Те прекосиха бързо откритото пространство до вражеския кораб и се закрепиха за корпуса му благодарение на прилепващите повърхности по краката си. После забързаха по увредената му повърхност, търсейки люкове и известните слаби места на този тип кораби, откъдето да влязат.

Роботите се движеха с типичните за насекомите произволни движения, водени от някакви свои критерии. Скарабеите можеха да превземат кораба много бързо, но тогава възникваше рискът да убият всички оцелели, потърсили подслон в зоните с атмосферно налягане. Затова Клавейн настоя машините да използват люковете, дори това да означаваше забавяне, докато преминат всички роботи.

Нямаше причини да се тревожи. Щом първият скарабей проникна вътре, стана ясно, че няма да срещне нито съпротива, нито въоръжени оцелели. Корабът беше тъмен, студен и притихнал. Почти бе в състояние да подуши смъртта на борда му. Роботът се движеше из неприятелския кораб и отминаваше мъртвите, застигнати от смъртта по постовете им. Подобни отчети идваха и от другите роботи, бродещи из други части на кораба.

Клавейн оттегли повечето скарабей и изпрати малък отряд конджоинъри по същия път, който бяха използвали роботите.

През очите на един скарабей той наблюдаваше как хората от взвода му преминават един по един през люка: това бяха подобни на призраци бели форми.

Отделението преброди кораба, движейки се през същите тесни пространства, които бяха изследвали роботите, но с допълнителната бдителност, присъща за хората. Те насочваха оръжието си към евентуалните скривалища, отваряха складовете, за да търсят в тях оцелели членове на вражеския екипаж. Така и не намериха такива. Мъртвите бяха подложени на дискретно изследване, което доказа, че нито един от тях не се преструва на такъв. Телата им започваха да изстиват и термалните данни около лицата им показваха, че смъртта вече бе настъпила, макар и наскоро. Не се виждаха признаци на насилствена смърт или наранявания.

Той оформи една мисъл и я изпрати към Скейд и Рьомонтоар, които се намираха все още на мостика. „Отивам вътре. Никакви „ако”, никакви „но”. Ще бъда бърз и няма да поемам ненужни рискове.”

[Не, Клавейн.]

„Съжалявам, Скейд, но не може да имаш всичко. Аз не членувам в уютното ви клубче, което означава, че мога да ходя където си поискам. Харесва ли ти или не, това е част от сделката.”

[Ти въпреки всичко си ценен актив, Клавейн.]

„Ще бъда внимателен, обещавам.”

Той усети как раздразнението на Скейд попива в собственото му емоционално състояние. Рьомонтоар също не бе въодушевен.

Като членове на Затворения съвет бе немислимо някой от тях да предприеме нещо толкова опасно като да се качва на борда на пленен неприятелски кораб. Бяха поели достатъчно голям риск, напускайки Майка Нест. Много от другите конджоинъри, в това число и Скейд, искаха той да се присъедини към Затворения съвет, където можеха да черпят от неговата мъдрост по-ефективно и да го предпазват от вреда. Благодарение на авторитета си в Съвета, Скейд можеше да затрудни живота му, ако той упорстваше в желанието си да остава извън него, и да му възлага символични задължения или дори да го задължи да се пенсионира. Не липсваха и други възможности за наказание и Клавейн не гледаше на нито едно от тях с лека ръка. Дори беше започнал да се замисля върху възможността в крайна сметка да се присъедини към Затворения съвет. Така поне щеше да научи някои отговори и евентуално щеше да окаже някакво влияние върху агресорите.

Но докато решеше да лапне този залък, щеше да бъде войник. Никакви ограничения не важеха за него и проклет да бъдеше, ако действаше така, сякаш вече бяха в сила.

Зае се с подготовката на скафандъра си. Известно време, някъде преди около два-три века, този процес бе значително по-бърз и по-лесен. Човек слагаше маска и комуникационно оборудване, после прекрачваше през мембрана от умна материя, опъната на вратата като единствена преграда към вакуума. При това преминаване слой от мембраната обгръщаше човека и моментално образуваше опънат по кожата му скафандър. При връщането си той преминаваше през същата мембрана и скафандърът му се връщаше обратно там, просмуквайки се като вълшебна слуз. Така излизането от кораба бе приблизително толкова сложно, колкото поставянето на слънчеви очила. Разбира се, подобни технологии никога не са били особено ефективни по време на война, защото бяха прекалено уязвими при атака, и още по-малко — в ерата след чумната епидемия, когато бе разумно да се използват само най-здравите форми на нанотехнологиите.

Клавейн подозираше, че би трябвало да е раздразнен заради допълнителните усилия, които бяха необходими сега. Но в много отношения актът на поставянето на скафандъра — сърцатото налагане на пластините на бронята, критичната проверка на всички подсистеми, закрепването на оръжието и сензорите — му се струваше странно успокояващ. Може би защото наподобяващата изпълнението на ритуал природа на упражнението приличаше на поредица от суеверни жестове, предназначени да държат по-надалече нещастието. Или може би защото му напомняше за положението на нещата по време на собствената му младост.

Излезе през люка и се отправи към неприятелския кораб. Той светеше на фона на тъмния газов гигант. Определено беше пострадал, но не се виждаше излизането на газове отвътре, което говореше, че не е загубил целостта на своя корпус. Възможно бе дори някой от неговите обитатели да е оцелял. Макар сканирането с инфрачервени лъчи да не бе довело до окончателни заключения, лазерните съоръжения бяха установили незначително движение напред-назад из целия кораб. Това движение можеше да бъде обяснено с ред причини, но най-очевидната бе присъствието на поне един човек, който все още се движеше вътре. Но пък нито скарабеите, нито разузнавателният му отряд бяха открили оцелели.

Нещо привлече погледа му: извиваща се бледозелена нишка светлина в тъмния полумесец на газовия гигант. Почти не се беше сещал за товарния кораб, откакто се бе появил корабът на демаршистите, тъй като първият така и не бе изплувал от атмосферата. Най-вероятно Антоанет Бакс беше мъртва, убита по един от няколкото хиляди начина, по които бе възможно да бъдеш убит, когато си в атмосферни условия. Клавейн нямаше представа какво бе възнамерявала да прави там и се съмняваше, че е било нещо, което той самият би одобрил. Но тя беше сама, поне така смяташе, а това не бе начинът да умреш в Космоса. Помнеше как не бе обърнала внимание на предупреждението на капитана на демаршистите и си даде сметка, че всъщност ѝ се възхищава за това. Не я познаваше що за човек е, но не можеше да ѝ отрече, че е смела.

Той тупна с глух звук на повърхността на неприятелския кораб и омекоти удара като прегъна колене. Изправи се; подметките му залепваха за корпуса. Засенчи с длан очи, за да ги предпази от блясъка на слънцето, и се обърна назад, за да погледне към „Куче грозде”, наслаждавайки се на рядката възможност да го види отдалече. Корабът беше толкова тъмен, че в първия момент му беше трудно да го различи. След това имплантите му го отделиха с пулсиращ зелен контур, мащабът и разстоянието бяха обозначени с червени цифри. „Куче грозде” беше лайтхъгър, способен да осъществява междузвездни полети. Източеният му корпус изтъняваше все повече към носа, придавайки му максимално ефикасна аеродинамична форма за подпомагане на поддържането на близка до светлинната скорост. Край най-дебелата точка на корпуса, непосредствено преди започването на опашната част, се намираха двата двигателя, извадени от корпуса и подпирани на тънки лонжерони. Това бяха така наречените от другите човешки фракции „конджоинърски двигатели” поради простата причина, че именно конджоинърите притежаваха монопол върху тяхното конструиране и дистрибуция. Столетия наред конджоинърите бяха позволявали на демаршистите, ултрите и другите пътуващи в междузвездното пространство фракции, да използват технологията, без никога да изпуснат и намек за тайнствените физически процеси, които позволяваха на защитените срещу външни намеси и фалшификации двигатели да функционират.

Но всичко това се бе изменило преди един век. Практически за една нощ конджоинърите преустановиха производството на своите двигатели. Без никакво обяснение, дори без обещание, че производството някога ще бъде възобновено.

От този момент нататък съществуващите конджоинърски двигатели станаха извънредно ценни. Започнаха ужасни пиратски действия с цел осигуряване на собственост върху тях. Това събитие определено бе една от причините за започване на войната.

Клавейн бе чувал слуховете, че конджоинърите продължават да правят двигатели за собствена употреба. Знаеше също така, че тези слухове са неверни, доколкото можеше да бъде сигурен в нещо. Декретът за прекратяване на производството бе всеобщ и бе влязъл в сила незабавно. Нещо повече, наблюдаваше се остро намаляване на употребата на съществуващите кораби, дори от неговата фракция. Клавейн обаче не знаеше коя е причината този указ да бъде издаден. Предполагаше, че е дело на Затворения съвет, но нямаше представа защо подобна мярка бе сметната за необходима.

Но ето че сега Затвореният съвет бе създал „Куче грозде”. На Клавейн бе поверен прототипът на тази пробна мисия, но Затвореният съвет не бе разкрил почти нищо от своите тайни. Рьомонтоар и Скейд очевидно знаеха повече от него, освен това бе готов да се обзаложи, че Скейд знаеше дори повече от Рьомонтоар. Скейд бе прекарала скрита някъде по-голямата част от пътуването, вероятно боравейки с някакъв свръхсекретен военен хардуер. Всички усилия на Клавейн да открие за какво става дума не го бяха довели доникъде.

И все още нямаше представа защо Затвореният съвет бе одобрил строежа на нов междузвезден кораб. Какъв беше смисълът от това в един толкова късен етап на войната, когато врагът вече отстъпваше? Ако се присъединеше към Съвета, може би нямаше да получи всички желани отговори, защото все още нямаше да е проникнал във Вътрешното светилище, но все пак щеше да бъде много по-близо до тях отколкото бе сега.

Звучеше почти изкусително.

Отвратен от лекотата, с която го манипулираха Скейд и другите, Клавейн обърна гръб към гледката и се отправи предпазливо към входното място.

Скоро вече беше в демаршисткия кораб и минаваше покрай тръби, които обикновено не би трябвало да съдържат въздух. Клавейн поиска информация за неговия план и му се стори, че усети леко погъделичкване, когато тя се появи в главата му. За миг го обзе нереално усещане за нещо познато, като за някога вече преживян епизод. Стигна до някакъв люк, който му се стори доста тесен заради неудобния брониран скафандър. Затвори го херметично зад себе си, въздухът нахлу с бучене и вътрешната врата му позволи да мине към частта на кораба, където се поддържаше нормално атмосферно налягане. Най-силното му впечатление бе за тъмнина, но тогава каската му премина към свръхчувствителен режим и пусна в нормалното му зрително поле инфрачервени лъчи и сонар. [Клавейн.]

Един от членовете на разузнавателния отряд го чакаше. Клавейн застана така, че лицето му да бъде на една линия с лицето на жената, и се закрепи за вътрешната стена.

„Какво открихте?”

[Почти нищо. Всички са мъртви.]

„До последния?”

Мислите на жената достигаха до главата му като куршуми — стегнати и точни. [Неотдавна. Няма и следа от наранявания. Изглежда умишлено.]

„И няма следа от нито един оцелял? Мислехме, че може да е останал поне един.”

[Няма оцелели, Клавейн.] Тя му даде възможност да се включи към спомените ѝ. Той го прие и събра сили за това, което го очакваше.

Беше толкова лошо, колкото си бе представял. Приличаше на сцена на масово самоубийство. Не се виждаха следи от борба или насилие; дори от колебание. Всички членове на екипажа бяха умрели по съответните си работни места, сякаш на някой бе възложена задачата да ги обиколи един след друг, раздавайки хапчета за извършване на самоубийството. Дори още по-ужасяваща бе вероятността екипажът да се бе събрал някъде, където му бяха раздали средства за евтаназия и след това да се бе върнал по определените си ниши. Може би всички бяха продължили да изпълняват дълга си, докато капитанът на кораба бе наредил да се пристъпи към акта на масовото самоубийство.

При нулева гравитация главите не увисват безжизнено. Даже устите не се отварят. Мъртвите тела запазват в по-голяма или по-малка степен позата си като живи, независимо дали са завързани по някакъв начин или се носят безпрепятствено от стена до стена. Това бе един от първите и най-смразяващи уроци на космическата война: в Космоса понякога бе трудно да различиш мъртвите от живите.

Целият екипаж бе измършавял, сякаш от месеци живееше само с дажби от неприкосновените запаси. По кожата на някои се виждаха доказателства за стари, недобре зараснали наранявания. Възможно бе някои дори да бяха умрели преди това и да бяха изхвърлени от кораба, за да се икономисва гориво. Под кепетата си малцина имаха нещо повече от едва наболи сивкави косми. Бяха облечени еднакво, а отличителните им знаци бяха свързани по-скоро със специализацията им, отколкото с ранга. На мрачната аварийна светлина кожата им изглеждаше сиво-зелена.

Сега Клавейн видя през собствените си очи как един труп се появи в полезрението му. Мъжът сякаш плуваше из въздуха, устата му бе отворена едва-едва, очите му бяха фиксирани към някакво неопределено място на няколко метра пред него. Той се удари с тъп звук в една от стените и Клавейн усети леката реверберация на мястото, за което бе завързан.

Проектира молбата си към главата на жената.

„Би ли се уверила, че това е труп?”

Тя изпълни молбата му. Тогава Клавейн нареди всички от разузнавателния отряд да се вържат и да стоят неподвижно. Не се виждаха други трупове, следователно не би трябвало да има други обекти, предизвикващи раздвижването на самия кораб. Клавейн изчака миг, докато получи последната информация от „Куче грозде”, който държеше лазерите си все така насочени към врага.

В първия момент се усъмни в това, което му показаха.

Изглеждаше нелогично, но нещо във вражеския кораб продължаваше да мърда.

— Госпожичке?

Антоанет познаваше много добре този тон на гласа му и той не вещаеше нищо добро. Притисната в ускорителната си кушетка, тя измърмори нещо, което никой и нищо друго на света освен Бийст не би било в състояние да разбере.

— Става нещо, нали?

— За съжаление да, госпожичке. Не съм сигурен, но както изглежда има някакъв проблем с главния ядрен двигател.

Бийст ѝ показа схема на съответната система върху прозореца на моста; от другата му страна се носеха облачните слоеве, които „Буревестник” пореше при завръщането си към открития Космос. Елементи от осъществяващия ядреното топене мотор бяха защриховани със застрашително пулсиращо червено.

— По дяволите! Токамакът, нали?

— Така ми се струва, госпожичке.

— Шибана работа. Знаех си, че трябва го сменим при последния основен преглед.

— Езика ти, госпожичке. И с цялото си уважение напомням, че каквото е сторено, вече не може да се промени.

Антоанет прегледа информацията и от другите диагностични апаратури, но положението не стана по-добро.

— Това стана заради Зейвиър — обяви най-накрая тя.

— Зейвиър ли, госпожичке? И по какъв начин виновникът е мистър Лиу?

— Зейв се закле, че токамакът може да осъществи още поне три полета, преди да сдаде багажа.

— Може би, госпожичке. Но преди да хвърлиш прекалено голяма вина върху мистър Лиу би трябвало да си спомниш изключването на главния двигател, което изиска от нас полицията при потеглянето ни от Ръждивия пояс. Това определено не се отрази добре на токамака. На всичко отгоре после трябваше да бъде подложен на пагубните вибрации по време на навлизането в атмосферата.

Антоанет се намръщи. Понякога се питаше на чия страна е всъщност Бийст.

— Добре — рече тя. — Зейв е оневинен. Засега. Но това не ми помага особено, нали?

— Развалянето на нещо може да се предвиди, госпожичке, но не и да се гарантира.

Антоанет хвърли отново поглед към данните върху дисплея.

— Трябват ни още десет клика на секунда, само за да достигнем орбита. Ще успееш ли да се справиш, Бийст?

— Правя всичко възможно, госпожичке.

Тя кимна, приела, че не би могла да иска повече от това от своя кораб. Облаците отгоре започваха да изтъняват, небето потъмняваше и придобиваше среднощносин цвят. Космосът изглеждаше достатъчно близо, за да го пипнеш, ако протегнеш ръка.

Но тепърва я очакваше много дълъг път.

Клавейн наблюдаваше, докато бе отстранен и последният прикриващ слой от скривалището на оцелелия. Един от неговите войници осветяваше с фенер тъмното ъгълче. Оцелелият се бе свил в него, увит в изцапано, сиво термално одеяло. Клавейн изпита облекчение; сега, след като се бяха погрижили за тази дребна подробност, неприятелският кораб можеше да бъде унищожен спокойно, а „Куче грозде” — да се върне в Майка Нест.

Намирането на оцелелия се оказа много по-лесно, отколкото бе предполагал Клавейн. Бяха необходими само трийсетина минути, за да се открие точното местонахождение, като полето на издирването се стесняваше постепенно чрез употребата на акустични и биосензорни скенери. А после трябваше просто да се свалят преградите и оборудването, докато открият скритата ниша, чийто обем бе приблизително колкото на два шкафа, допрени гръб с гръб. Хората от екипажа избягваха да ходят в тази част на кораба заради засилената радиация вследствие на близостта му с атомните двигатели.

Клавейн реши веднага, че скривалището прилича на набързо приспособено помещение за арест в кораб, който не е бил предназначен да превозва затворници. Пленникът вероятно бе сложен в дупката, а преградите и оборудването бяха върнати по местата и застопорени, като оставеният проход позволяваше само да влиза въздух и да се подават храна и вода. Дупката беше мръсна. Клавейн накара скафандъра си да вземе проба от въздуха и да го пусне пред носа му: вонеше на урина и изпражнения. Нямаше представа дали отношението към затворника е било такова през цялото време или само след като вниманието на екипажа е било привлечено от появата на „Куче грозде”.

Но във всяко друго отношения явно се бяха грижили добре за затворника. Стените на дупката бяха омекотени, имаше и две халки, за които можеше да се привързва, за да не се нарани по време на бойни маневри. Беше поставен микрофон за общуване, но, доколкото виждаше Клавейн, той работеше само в едната посока, като даваше възможност да се говори на затворника. Освен одеяла имаше и останки от храна. Клавейн беше виждал и по-лоши места за пленници. Дори бе посещавал някои от тях.

Изпрати мисъл към главата на войника, който държеше фенера. „Ще му отметнеш ли одеялото? Искам да видя кого сме открили?”

Войникът посегна към дупката. Клавейн се чудеше кой може да е затворникът, умът му изследваше различните възможности. Не знаеше напоследък да са пленявани конджоинъри, а и се съмняваше, че врагът би си създал толкова труд, за да запази някой от тях жив. Следващото най-вероятно предположение бе, че затворникът е от неприятелските редици, може би предател или дезертьор.

Войникът отметна завивката от свитата фигура.

Затворникът, свит като зародиш в майчината утроба, изписка при нахлуването на светлината и прикри привикналите си към тъмнината очи.

Клавейн се взря в него. Той нямаше нищо общо с очакванията му. На пръв поглед можеше да бъде взет за юноша, защото размерите и пропорциите му бяха аналогични на тази възраст. Голата му плът с човешки вид розовееше в дупката.

Едната му ръка над лакътя бе покрита с ужасни рани от изгаряне, там сгърчената кожа бе на места яркорозова, а другаде — мъртвешки бяла.

Пред Клавейн стоеше хиперсвиня: генетична химера между прасе и човек.

— Здравей — каза Клавейн; усиленият му глас излизаше през високоговорителя на скафандъра.

Прасето се раздвижи. Направи го внезапно и като пружина и завари всички присъстващи неподготвени. Нахвърли се с нещо дълго и металическо, което бе стискало в юмрука си. Предметът проблесна, краят му вибрираше като камертон. Свинята го заби с всички сили в гърдите на Клавейн. Върхът на острието се плъзна по бронята, като остави само тясна блестяща следа, но намери мястото близо до рамото на Клавейн, където две плочки се приплъзваха една върху друга. Острието се мушна в пролуката, скафандърът отчете нахлуването с издаване на остра пулсираща аларма в шлема. Клавейн отскочи, преди острието да успее да проникне през вътрешния слой на скафандъра му и да достигне до кожата, и се блъсна с остър пукот в стената отзад. Оръжието изхвърча от ръката на прасето и се завъртя като кораб, загубил жироскопски контрол. Едва сега Клавейн установи, че това е пиезонож; носеше нещо подобно на колана на скафандъра си. Свинята сигурно го бе откраднала от някой от демаршистите.

Клавейн успя да си поеме дъх.

— Да започнем пак, а?

Другите конджоинъри притиснаха прасето. Клавейн направи оглед на скафандъра си и поиска да му даде отчет за нанесените увреждания. Край рамото целостта на налягането бе нарушена. Нямаше опасност да се задуши поради липса на въздух, но все още не бе сигурен, че са открили всички отровни вещества, присъстващи на борда на неприятелския кораб. Почти рефлекторно откачи запечатващия спрей от колана си, насочи го към причинената от ножа рана в скафандъра и я покри с бързо втвърдяващата се епоксидна смола, която образува там нещо като огънат сив мехур.

Някъде непосредствено преди зората на демаршистката ера, през двайсет и първи или двайсет и втори век, близо и до раждането на Клавейн, цяла поредица от човешки гени бяха вкарани в домашното прасе. Целта бе да се оптимизира трансплантацията на органи от единия на другия вид и някои части от тялото на прасетата да се използват за спасяване на хора. Вече съществуваха по-добри начини за възстановяване или замяна на увредени тъкани, използвани от векове, но експериментите с прасета продължаваха. Генетичната интервенция бе отишла прекалено далече и най-накрая бе постигната не само съвместимостта между видовете, а и нещо неочаквано: разум.

Никой обаче, дори свинете, не знаеха какво всъщност бе станало. Макар генните инженери да не възнамеряваха да доведат познавателните им способности до човешкото ниво, прасетата със сигурност не бяха започнали да използват езика случайно. Не всички бяха на това ниво — съществуваха множество подгрупи прасета с различни умствени и гласови способности — но тези, които можеха да говорят, бяха създадени от хора, знаещи какво точно правят. И това не се дължеше просто на факта, че в мозъците им бе вкарана нужната за тази цел машинария. Гърлата, белите дробове и челюстите им също бяха адаптирани така, че да бъдат в състояние да формират звуците на човешката реч.

Клавейн се приведе напред и заговори на затворника:

— Можеш ли да ме разбираш? — попита той, първо на норте, а след това — на каназиански, основния език на демаршистите. — Казвам се Невил Клавейн. Ти си задържан от конджоинърите.

Прасето отговори с префасонираните си гърло и челюсти, които му позволяваха да формира съвършени човешки звуци.

— Пет пари не давам от кого съм задържан. Можете да си го заврете и да пукнете.

— Нито едно от тези неща не фигурира в плана ми за деня.

Свинята отвори уморено едното си розовочервено око.

— Кои, по дяволите, сте вие? Къде са останалите?

— Екипажът на кораба ли? Опасявам се, че всичките са мъртви.

Свинята не прояви видима благодарност при тази новина.

— Убихте ли ги?

— Не. Бяха вече мъртви, когато се качихме на кораба.

— А вие сте?

— Както казах — конджоинъри.

— Паяци… — Прасето присви почти човешката си уста в подобие на отвращение. — Знаеш ли какво правя с паяците? Пикая отгоре им — Много мило.

Клавейн виждаше, че така не стигат доникъде. Помоли беззвучно един от разузнавателния отряд да приспи прасето и да го превози до „Куче грозде”. Нямаше представа кого или какво представлява прасето, как се бе озовало във въртележката на войната, но щеше да разбере много повече след като извлекат информацията направо от мозъка му. А една доза от конджоинърските медишинки щеше да направи чудеса с необщителността му.

Клавейн остана на вражеския кораб, докато разузнавателният отряд приключи проверката и се увери, че врагът не бе оставил тактически полезна информация. Не намериха нищо такова: всичките им бази данни бяха празни. Успоредното издирване установи липсата на технологии, които вече да не са напълно известни на конджоинърите, както и на оръжейни системи, които заслужаваше да си присвоят. Оставаше да извършат стандартната в такъв случай процедура — да унищожат претърсения кораб, за да не попадне отново в ръцете на врага.

Клавейн размишляваше кой би бил най-добрият начин да унищожи кораба, когато усети присъствието на Рьомонтоар да завладява главата му.

[Клавейн?]

„Какво има?”

[Получихме сигнал за помощ от товарния кораб.]

„Антоанет Бакс? Мислех, че е мъртва.”

[Не е, но скоро може и да бъде. Корабът ѝ има проблеми с двигателите, както изглежда токамакът е отказал. Не е успяла да развие достатъчно висока скорост, нито да достигне орбита.]

Клавейн кимна, по-скоро заради самия себе си, отколкото за Рьомонтоар. Представи си вида параболична траектория, която трябва да бе осъществил „Буревестник”. Още може и да не бе достигнал връхната точка на тази парабола, но рано или късно Антоанет Бакс щеше да започне да се спуска обратно към облаците. Представи си също отчаянието, което трябва да я бе накарало да излъчи сигнала за бедствие, когато единственият кораб, достатъчно близо, за да отговори, бе конджоинърски. Доколкото знаеше, повечето пилоти биха предпочели смъртта пред перспективата да станат пленници на паяците.

[Клавейн… даваш си сметка, че не ни е възможно да приемем зова ѝ.]

„Давам си.”

[Така ще създадем прецедент. Ще подкрепим незаконната дейност. Най-малкото, няма да имаме друг избор освен да я привлечем в нашите редици.]

Клавейн кимна отново, спомняйки си колко пъти бе виждал затворниците да крещят и да се мятат, когато ги повеждаха към мястото, където щяха да напълнят главите им с конджоинърска машинария. Не бяха прави да се страхуват от това; той го знаеше по-добре от всеки друг, тъй като някога сам се бе съпротивлявал. Но разбираше как се чувстват.

И не беше сигурен, че желае да причини целия този ужас на Антоанет Бакс.

Малко по-късно Клавейн видя яркосинята искрица, когато неприятелският кораб се блъсна в атмосферата на газовия гигант. Моментът бе съвпаднал случайно, но корабът го направи от тъмната страна и освети струпаните пластове от облаци в пурпурни ивици, докато потъваше все по-надолу. Беше впечатляващо, дори красиво, и Клавейн за момент се изпълни с желание да го покаже на Галиана, защото точно този тип визуален спектакъл би я очаровал. Щеше да одобри и метода за унищожаване на кораба, който бе избрал: не беше нещо така прахосническо като изстрелването на ракета. Вместо това бе прикрепил три ракети-влекачи от „Куче грозде”, миниатюрни роботи, които се бяха залепили за неприятелския кораб, и го бяха повлекли към газовия гигант. Отделиха се от него едва когато го деляха само минути от повторното му влизане в атмосферата. Това стана под остър ъгъл и изгарянето на вражия кораб бе наистина впечатляващо.

Сега влекачите бързаха обратно към дома с висока скорост, за да догонят „Куче грозде”, който вече се бе насочил към Майка Нест. Щом се завърнеха, операцията можеше да се сметне за приключена; оставаше само да се погрижат за затворника, но решаването на съдбата на прасето не трябваше да става спешно. Колкото до Антоанет Бакс… е, независимо от нейните мотиви, Клавейн се възхищаваше на смелостта ѝ; не само защото бе навлязла толкова навътре във военната зона, а и защото, без да ѝ мигне окото, не бе обърнала внимание на предупреждението на капитана на демаршисткия кораб, а когато стана необходимо — от начина, по който бе събрала кураж да помоли конджоинърите за помощ. Трябва да знаеше, че молбата ѝ е неразумна; че заради незаконното си навлизане във военната зона бе загубила всякакво право за получаване на помощ и надали един военен кораб би изгубил време и гориво, за да ѝ помогне. Със сигурност знаеше също така, че дори конджоинърите да ѝ спасяха живота, трябваше да плати за това като се присъедини към техните редици, нещо, което демаршистката пропаганда се бе постарала да ѝ представи като аналог на ада.

Не. Неразумно бе да се мисли, че е очаквала наистина да бъде спасена. Но молбата ѝ бе проява на смелост.

Клавейн въздъхна, усещайки, че е на път да се изпълни с отвращение към самия себе си. Даде на „Куче грозде” команда по невронен път да отправи насочен лъч към поразения търговски кораб. Когато връзката бе установена, заговори:

— Антоанет Бакс… аз съм Невил Клавейн. Намирам се на борда на конджоинърския кораб. Чуваш ли ме?

Сигналите вече достигаха с известно закъснение поради увеличеното разстояние, а полученият в отговор сигнал бе зле фокусиран. Гласът ѝ звучеше така, сякаш идваше от безкрайно далече.

— Защо ми отговаряш чак сега, копеле? Виждам, че ме оставихте да умра.

— Любопитен съм, това е всичко.

Затаи дъх; напълно възможно беше тя да не му отвърне.

— За какво?

— Ами какво те накара да поискаш помощта ни. Не се ли ужасяваш от това, което ще направим с теб?

— И защо трябва да бъда ужасена?

Тонът ѝ прозвуча безгрижно, но не успя да го заблуди.

— Нашата политика е да асимилираме пленените затворници, Бакс. Доведем ли те на кораба си, ще свържем към главата ти нашите машини. Това не те ли тревожи?

— Тревожи ме, но точно сега дяволски повече ме тревожи перспективата да се ударя в шибаната планета.

Клавейн се усмихна.

— Поведението ти е изключително прагматично, Бакс. Изпълва ме с възхищение.

— Добре. А сега ще се разкараш ли, за да ме оставиш да умра спокойно?

— Антоанет, слушай ме внимателно. Имам нужда да направиш нещо за мен, и то спешно.

Тя трябва да бе доловила промяната в тона му, макар все още да звучеше подозрително.

— Какво?

— Нека корабът ти ми изпрати плана си. Искам пълна карта на структурния профил на твоя кораб. Ако успееш да го убедиш да се оцвети, за да разкрие контурите, изложени на максимален натиск, още по-добре. Искам да знам дали мога да направя каквото съм намислил и дали корабът ти ще го издържи.

— Няма начин да ме спасиш. Прекалено сте далече. Дори да направите още в този момент обратен завой и да тръгнете към мен, ще пристигнете прекалено късно.

— Има начин, повярвай ми. А сега ми изпрати нужната информация, ако обичаш. Иначе ще се наложи да се осланям единствено на инстинктите си, а това невинаги е най-добрият вариант.

Тя не отговори веднага. Клавейн чакаше, като се почесваше по брадата, и си отдъхна едва когато „Куче грозде” му сигнализира, че е получил данните. Той филтрира трансмисията за невропатогенни вируси и след това ѝ позволи да проникне в черепа му. Всичко, което трябваше да знае за товарния кораб, вече беше в главата му, в краткотрайната му памет. — Много ти благодаря, Антоанет. Ще свърши чудесна работа.

Клавейн изпрати заповед до една от връщащите се ракети-влекачи. Тя се отдели от другите две и с непрестанно увеличаваща се скорост осъществи такъв остър завой, който би смазал всеки намиращ се на борда ѝ човек. Клавейн ѝ нареди да пренебрегне всичките си ограничения за вътрешна безопасност, като отстрани необходимостта да запази гориво за обратния си път до „Куче грозде”.

— Какво ще правиш? — попита Бакс.

— Изпращам ти един робот. Той ще се закрепи за корпуса ти и ще те изтегли до открития Космос, като те измъкне от гравитацията на Танджърин дрийм. Влекачът ще ти даде начален тласък към Йелоустоун, но се опасявам, че оттам нататък ще трябва да разчиташ на себе си. Надявам се да успееш да оправиш токамака, иначе те очаква безкрайно падане към дома.

Като че ли за осъзнаването на думите му ѝ бе необходима цяла вечност.

— Значи няма да ме вземете като ваш затворник?

— Не днес, Антоанет. Но ако отново се изпречиш на пътя ми, ти обещавам едно: ще те убия.

Изричането на тази заплаха не му беше никак приятно, но разчиташе тя да я накара да се вразуми. После прекъсна връзката, преди да бе успяла да отговори.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

В една сграда в Кювие, на планетата Ризургам, край прозореца стоеше жена, с гръб към вратата и здраво стиснати длани зад гърба.

— Следващият — рече тя.

Докато чакаше да вкарат заподозрения, тя остана край прозореца, възхищавайки се на страховитата и отрезвяваща гледка, която се разкриваше от него. Полегатите прозорци се простираха от тавана до пода, като горните им краища бяха наклонени навън. Във всички посоки се виждаха постройки с утилитарен вид — струпани едни върху други кубове и правоъгълници. Безмилостно четвъртитите сгради вдъхваха чувство на смазващ конформизъм и покорност. Предназначението на менталните насочващи вълни бе да се изключи възможността за каквато и да било радостна или ободряваща мисъл.

Нейният офис, който бе мъничка частица от значително по-големия Дом на инквизицията, се намираше в престроената част на Кювие. Според историческите документи — самата инквизиторка не бе още тук по време на събитията — сградата се намираше в по-голяма или по-малка степен точно над точката, където инундационистите на Истинския път бяха взривили първото си терористично съоръжение. С мощността си от два килотона, бомбата от антиматерия с големина колкото връхче на карфица не беше най-впечатляващото средство за унищожение, с което се бе сблъсквала. Важното обаче не беше големината на оръжието, а какво се правеше с него.

Терористите не биха могли да изберат по-мека мишена, а резултатите бяха пагубни.

— Следващият… — повтори жената-инквизитор, този път малко по-силно.

И чу гласа на стоящия отвън охранител. — Това беше всичко за днес, госпожо.

Разбира се — личното дело на Айбърт беше последното в купчинката.

— Благодаря — отвърна тя. — Предполагам не си чул нищо ново за разследването на Торн?

Часовоят отговори с леко неудобство, сякаш предаваше информация между две съперничещи си правителствени ведомства.

— Както подразбрах, са освободили един от хората след разпита. Алибито му било желязно, макар да било необходимо известно убеждаване, докато го получат от него. Май бил с жена, която не му е съпруга, нещо от този род. — Той сви рамене. — Обичайната история…

— И обичайното убеждение, предполагам — няколко злочести пътувания надолу по стълбите. Значи нямат допълнителни улики за Торн?

— Не са се доближили до залавянето му повече, отколкото вие — до хващането на триумвира. Съжалявам. Знаете какво имам предвид, госпожо.

— Да…

Тя остави думата да увисне мъчително във въздуха.

— Това всичко ли е, госпожо?

— Засега.

Вратата се затвори с леко поскърцване.

Жената, чиято официална титла беше инквизитор Вюйомие, насочи отново вниманието си към града. Делта Павонис се намираше ниско в небето и започваше да оцветява хълбоците на сградите във всевъзможни варианти на ръждивото и оранжевото. Взира се така в гледката до падането на сумрака, като я сравняваше със спомените си за Казъм сити и преди това — за Края на небето. Винаги бе решавала именно привечер дали харесва дадено място. Помнеше как веднъж, малко след пристигането си в Казъм сити, попита един човек на име Мирабел, дали в някакъв момент бе решил, че харесва града. Също като нея, Мирабел бе родом от Края на небето. Той беше отговорил, че е намерил начини да свикне с него. Тогава се бе усъмнила в думите му, но в крайна сметка се оказа, че е бил прав. Но едва след като беше принудена да се раздели с Казъм сити, бе започнала да се сеща за него с някакво подобие на обич.

Никога обаче не бе достигала това състояние на Ризургам.

Светлините на държавните електрически коли образуваха сребърни реки между сградите. Обърна гръб на прозореца, прекоси помещението и се запъти към личната си стая. Затвори вратата зад себе си.

Съображенията за сигурност изискваха стаята да бъде без прозорци. Тя се отпусна върху мекия си стол зад голямото бюро във форма на подкова. Писалището беше старо, а мъртвите му кибернетични вътрешности бяха извадени и заменени с много по-недодялани системи. В единия му край имаше каничка с изстинало, блудкаво кафе, поставено върху приспособление за затопляне. От бръмчащия електрически вентилатор се носеше дъх на озон.

Три стени, в това число и по-голямата част от тази, през която бе преминала, бяха заети с полици, по които бяха наредени подвързани доклади, дело на петнайсетгодишни усилия. Истински абсурд беше цяло ведомство да бъде посветено на залавянето на една-единствена особа: жена, за която не се знаеше със сигурност даже дали е жива, камо ли дали се намира все още на Ризургам. Затова задачата на офиса на инквизитора бе да събира информация за няколко от външните заплахи за колонията. Беше обаче факт, че триумвирът се бе превърнал в най-прочутият от все още отворените случаи, така както опасението от Торн и справянето с оглавяваното от нея движение, доминираше работата на съседното ведомство, Вътрешни заплахи. Макар да бяха изминали шейсет години, откакто бе извършила престъпленията си, високопоставените чиновници продължаваха да настояват бурно за арестуването и осъждането на триумвира, използвайки я като фокус за обществените емоции, които иначе можеха да се насочат към правителството. Това бе най-старият номер за справяне с тълпата: да ѝ се даде обект, който да мрази. Инквизитор Вюйомие би предпочела да прави десетки други неща пред това да преследва военната престъпница. Но ако нейното ведомство не проявеше нужния ентусиазъм при изпълнението на тази задача, тя щеше да бъде възложена на някой друг отдел, а това вече не можеше да бъде допуснато. Съществуваше, макар и пренебрежимо малка вероятност, новото ведомство да успее.

Затова инквизиторът поддържаше маскарада. Случаят на триумвира оставаше законно отворен, защото триумвирът беше ултра, и следователно можеше да се предположи, че е все още жива въпреки времето, изминало от извършването на престъпните ѝ дела. Само при нейния случай списъците включваха десетки хиляди потенциални заподозрени, преписи от хиляди срещи. Биографиите и сводките възлизаха на неколкостотин. На някои от индивидите, десетина на брой, бе отделено солидно място на една или друга от полиците по стените. И това бе малка част от архива на офиса; само документацията, която трябваше да се намира под ръка. Долу в мазето, и на други места в града бяха складирани още неизброими количества от нея. Невероятната и секретна мрежа от пневматични тръби позволяваше папките да бъдат пренасяни от офис до офис само за секунди.

На бюрото ѝ имаше отворени няколко такива папки. Няколко имена бяха оградени в кръг, подчертани или свързани с линийки. Снимки бяха закрепени с телбод към картони с резюмета; тук се намираха цели тълпи от лица. Прелистваше ги замислено, давайки си сметка, че трябва да създаде убедително впечатление за следване на очевидните улики. Налагаше се да изслушва своите действащи агенти и да смила откъслечните сведения, които получаваха чрез информаторите. Трябваше да се държи всячески така, сякаш откриването на триумвира я интересува.

Нещо привлече погледа ѝ. Нещо на четвъртата стена.

Там имаше Меркаторова проекция на Ризургам. Картата отразяваше прогреса на землеоформящата програма; на нея се виждаха малки сини и зелени петънца освен безмилостните сиви, кафяви и бели цветове, които бяха единствени само преди един век. Кювие бе все още най-голямото селище, но вече имаше десетина достатъчно големи предни поста, за да могат да се сметнат по право за градове. Бяха свързани помежду си с канали, пътища или тръби за пренасяне на товари. Виждаха се шепа писти за приземяване, но летателните апарати не бяха достатъчно, за да осигурят рутинни полети по въздуха за всички; тази привилегия имаха само ключовите държавни служители. До по-малките селища — метеорологичните станции и малкото останали археологични разкопки — можеше да се стигне по въздуха или с кролърите, които се движеха по всякакъв терен, но обикновено това пътуване отнемаше не по-малко от седмица.

Сега в североизточния ъгъл на картата, отстоящ на стотици километри от което и да е място, за което бяха чували повечето хора, премигваше червена светлинка. Обаждаше се действащ агент. Оперативните работници се идентифицираха с кодовите си номера, които премигваха до светлинката, обозначаваща местонахождението им.

Оперативен работник Четири.

Инквизиторката усети, че късите тъмни косми на тила ѝ настръхват. Много, много отдавна не беше получавала вести от оперативен работник Четири.

Набра въпроса си върху бюрото, като търсеше нужния черен клавиш и чукваше по него. Искаше бюрото да провери дали имаше достъп в момента до оперативен работник Четири. То потвърди, че червената светлинка бе започнала да премигва едва от два часа. Агентът бе все още във въздуха, в очакване на отговора на инквизитора.

Тя вдигна телефонната слушалка и я допря до ухото си.

— Комуникации.

— Тук комуникации.

— Свържете ме с оперативен работник Четири. Само аудио връзка. Протокол три.

— Не затваряйте, ако обичате. Осъществявам връзката. Готово.

— Дайте ѝ допълнителна подсигуровка.

Чу как сигналът на линията се промени леко, след като служителят се оттегли. Ослуша се, но не чу нищо друго освен съскане.

— Четири…? — прошепна тя.

Отговорът дойде едва след изпълнено с агония изчакване.

— Аз съм.

Гласът беше слаб, като ту се губеше сред статичния шум, ту се появяваше отново.

— Много време мина, Четири.

— Знам. — Гласът беше женски и инквизитор Вюйомие го познаваше много добре. — Как сте, инквизитор Вюйомие?

— Работата има своите върхове и спадове.

— Това чувство ми е познато. Трябва да се срещнем, спешно и лично. Вашият офис все още ли е сред привилегированите?

— В определени граници.

— Тогава предлагам да злоупотребите максимално с тях. Знаете къде се намирам в момента. На седемдесет и пет клика оттук има едно малко селище на име Золнхофен. Мога да бъда там до един ден на следните координати.

И тя запозна инквизиторката с подробностите за хотелчето, което вече бе изнамерила.

Инквизиторката извърши обичайните си аритметични действия. Сухоземният транспорт щеше да я откара там след два-три дена. По въздуха щеше да стане по-бързо, но пък биеше повече на очи: Золнхофен не беше точка от най-разпространените маршрути. По въздуха щеше да се добере там до ден и половина, дори ако се наложеше да направи обиколка, за да избегне въздушните фронтове. Обикновено когато получеше подобна молба от оперативен работник, не се колебаеше да лети. Но това бе действащ агент Четири. Не можеше да си позволи да привлича ненужно внимание към тази среща. От друга страна, точно това щеше да направи, ако не избереше въздушния път.

Не беше лесно.

— Наистина ли е толкова спешно? — попита тя, макар да знаеше какъв ще бъде отговорът.

— Разбира се. — Жената издаде странен звук, наподобяващ кудкудякане. — Иначе не бих се обадила, нали?

— И с нея ли е свързано… с триумвира?

Може би си въобразяваше, но ѝ се стори, че усети усмивката в последвалия отговор.

— А с кой друг?

ПЕТА ГЛАВА

Кометата нямаше име. Някога може би е била класифицирана и каталогизирана, но никой не си спомняше това, нито пък имаше информация за нея в обществените информационни депа. Към повърхността ѝ никога не бе прикрепян транспондер[2]; скайджаковете никога не бяха извличали мостра от ядрото и. Тя беше абсолютно незабележителна, неподходяща за каквито и да било цели, просто един член от много по-голямото ято от студени дрифтери. Те бяха милиарди и всеки един от тях следваше своята бавна и стабилна орбита около Епсилон Еридани. И повечето продължаваха да съществуват несмущавани още от образуването на системата. Понякога отклонението от орбитата на някой от по-големите светове на системата бе в състояние да освободи неколцина от членовете от рояка и да ги изпрати да се спускат към приближаващи се към слънцето орбити, но бъдещето на огромното мнозинство от комети не включваше нищо друго освен още и още обиколки около Епсилон Еридани, докато слънцето започнеше да се разширява. Дотогава те щяха да останат в спящо състояние, непоносимо студени и тихи.

Кометата беше голяма, но не необичайно голяма; поне един милион комети от рояка бяха по-големи от нея. Тази замръзнала топка от кал, превърната в буца черен лед, бе дълга двайсет километра от единия до другия си край; представляваше компактна смес от метан, въглероден окис, азот и кислород, гарнирана със силикати, черни като сажди въглеводороди и няколко проблясващи вени от пурпурни или смарагдовозелени органични макромолекули. Те бяха кристализирали в красиви, пречупващи светлината кристални слоеве преди няколко милиарда години, когато Галактиката бе по-млада и все още беше по-спокойно място. През повечето време обаче, тя милостиво тънеше в мрак. От това разстояние Епсилон Еридани не бе нищо повече от блестяща точица, намираща се на тринайсет светлинни часа. Не изглеждаше да е по-близо от по-ярките звезди.

Но тогава бяха дошли хората.

Бяха пристигнали с ескадрон от тъмни ракети, чиито товарни помещения бяха препълнени с машини за трансформиране на околната среда. Бяха покрили кометата с було от прозрачна пластмаса, която я обви като пенеста слюнка. Пластмасата даде на кометата липсващата ѝ структурна твърдост, но тя бе станала незабележима на известно разстояние. Фонът при сканирането със спектроскопи или радари оставаше почти напълно непроменен, а въпросните вариации бяха в границите на допустимите грешки на демаршистките замервания.

След като се погрижиха за устойчивостта на кометата чрез пластмасовата обвивка, хората се заеха с въртенето около собствената ѝ ос. Йонните ракети, които бомбардираха повърхността ѝ, бавно подкопаваха нейната инерция. Едва когато остатъчната скорост на въртене стана пренебрежимо малка, достатъчно малка, за да не предизвиква подозрения, йонните бомбардировки бяха преустановени и инсталациите — прибрани от повърхността ѝ.

Но по това време хората вече си бяха намерили занимание вътре. Бяха извадили ядрото ѝ и бяха трамбовали осемдесет процента от вътрешния ѝ обем във вид на тънка, твърда обвивка, която използваха като облицовка на външната черупка. Получената в резултат камера бе широка петнайсет километра и с абсолютна сферична форма. Добре скрити шахти позволяваха влизането в камерата отвън; бяха достатъчно широки, за да позволят преминаването на средно голям космически кораб, стига да се движи умело. Закотвянето и ремонтните работи се извършваха по вътрешната повърхност на камерата, наподобяваща гъстата решетка на градския пейзаж, прекъсвани тук-там от криоаритметичните двигатели — тумбести черни сводове, осеяли решетката като тапи от вулканична пепел. Огромните машини бяха квантови хладилници, всмукващи горещината от местния свят чрез компютърно охлаждане.

Клавейн бе осъществявал прехода при влизането достатъчно пъти, за да не се притесни от внезапното задействане на поредицата от настройки, необходими за избягване на сблъсъка с въртящата се кометна обвивка. Поне така си каза. Истината обаче бе, че никога не си бе поемал дълбоко въздух, преди да влезе или излезе здрав и невредим оттам. В много отношения това напомняше минаване през непрекъснато намаляващия отвор на падаща вертикална подвижна решетка на крепостна стена. А при един толкова голям кораб като „Куче грозде” настройките бяха дори още по-резки.

Повери операцията на корабните компютри. Те знаеха точно какво е необходимо да се направи, а влизането през тесния отвор бе от типа добре конкретизирани проблеми, с които компютрите се справяха по-добре от хората, дори ако хората бяха конджоинъри.

Малко след това преходът бе осъществен и той вече се намираше вътре. Не за пръв път Клавейн усети главозамайване при вида на интериора на кометата. Обвивката не остана куха дълго време. Макар и изпразнена от собствената си сърцевина, тя бе изпълнена с движеща се машинария: голям часовников механизъм от бързо движещи се кръгове, напомнящ фантастично сложна сфера от поместени едно в друго кълба.

Намираше се във военната твърдина на своя народ: Майка Нест.

Майка Нест имаше пет слоя. Външните четири бяха направени така, че да симулират гравитация, с постепенно увеличение от по половин гравитационна константа. Всеки пласт се състоеше от три пръстена с приблизително еднакъв диаметър, равнината на всеки пръстен бе наклонена под ъгъл от шейсет градуса спрямо съседния. Имаше два възела, където трите пръстена минаваха близо един до друг, и във всеки един от тях пръстените изчезваха в някаква шестоъгълна структура. Тези структури изпълняваха функцията да осъществяват взаимозамяна между пръстените и да ги водят. Всеки пръстен се плъзгаше през ръкави в тези структури на точките на пресичане, сдържан от нефрикционни магнитни полета. Самите пръстени представляваха тъмни ленти, осеяни с безброй миниатюрни прозорчета и тук-там — с някое по-голямо осветено пространство.

Най-външната тройка беше десет километра напречно и симулираше гравитация от две гравитационни константи. Следваше един километър от празно пространство и една по-малка тройка от пръстени се въртеше във външната обвивка, симулирайки гравитация от една и половина гравитационни константи. Още един километър по-навътре се намираше тройка с още по-ниска гравитация — една гравитационна константа, която бе и най-гъсто населената, защото повечето конджоинъри прекарваха там основната част от времето си. В следващата тройка с половин гравитационна константа се намираше прозрачната централна сфера, която не се въртеше около оста си. Това бе лишеното от каквато и да било гравитация ядро — широк три километра мехур, снабден с въздух, пълен със зеленина, слънчеви лампи и ниши, създаващи естествена микросреда за различни живи видове. Тук именно играеха децата и идваха да умрат възрастните конджоинъри. Точно тук прекарваше по-голямата част от времето си Фелка.

„Куче грозде” намали скоростта и спря спрямо най-външната тройка. От въртящите се пръстени веднага се появи обслужващият летателен апарат. Клавейн усети сътресението при прикачването му към лайтхъгъра. После щеше да го отведе на буксир към някой от пристаните покрай вътрешната стена на камерата. Там вече бяха акостирали много кораби: различни издължени черни форми, прикрепени в лабиринт от поддържащи машини и ремонтиращи системи. Повечето обаче, бяха по-малки от кораба на Клавейн; всъщност, не можеше да се каже, че има истински големи летателни апарати.

Клавейн напусна кораба с обичайното смътно усещане за дискомфорт, за недобре свършена работа. Трябваше да минат доста години, преди да си даде сметка кое го причинява: смущаваше го начинът, по който конджоинърите се разотиваха от кораба, без да си кажат нищо, въпреки че бяха прекарали месеци заедно в изпълнението на дадената мисия и бяха срещнали много рискове.

Робот-тендер го взе от един от люковете. Тендерът представляваше изправена кутия, щедро снабдена с прозорци, върху правоъгълна основа, осеяна с ракети и витла. Клавейн се качи на него и видя как друг, по-голям тендер потегля от съседния люк. В него зърна Рьомонтоар и двама други конджоинъри със затворника, който бяха пленили на демаршисткия кораб. От това разстояние прасето, прегърбено и покорно, можеше лесно да бъде сбъркано с човек. За момент Клавейн реши, че то бе решило да им сътрудничи, но тогава забеляза блясъка на усмиряващата диадема върху главата му.

На връщане към Майка Нест изследваха спомените му, но така и не научиха нищо конкретно. Те бяха блокирани — не по специфичния за конджоинърите начин, а в нескопосания стил на черния пазар, характерен за подземния престъпен свят на Казъм сити, който се използваше обикновено за прикриване на уличаващите спомени от различните клонове на полицията на Ферисвил: сирените, косите, пробиваните на черепи и изтривачите на глави. Клавейн не се съмняваше, че, благодарение на техниките за разпитване, с които разполагаха на Майка Нест, тези блокади щяха да бъдат преодолени, но засега не успя да открие нищо повече от факта, че са попаднали на прасе-дребен престъпник, склонно към насилие, вероятно член на някоя от по-големите свински гангстерски групировки, действащи във и около Йелоустоун и Ръждивия пояс. Очевидно прасето не бе имало добри намерения, когато бе заловено от демаршистите, но това не бе нещо необичайно за прасетата.

Клавейн нито харесваше, нито презираше хиперпрасетата. Беше срещал достатъчно много от тях, за да бъде наясно, че в морално отношение бяха също толкова сложни, колкото и хората, в услуга на които бяха създадени. Едно прасе от индустриалната луна Ганеш бе спасявало три пъти живота му по време на кризата Шива-Парвати през 2358 година. Двайсет години по-късно, на луната на Иравъл, която обикаляше около Банд, група свине-разбойници бяха взели осем от войниците на Клавейн за заложници и бяха започнали да ги ядат живи, когато отказали да им разкрият тайните на конджоинърите. Само един от тях бе успял да избяга и Клавейн бе приел наситените му с болка спомени като свои собствени. Носеше ги и сега, заключени в най-сигурното отделение на съзнанието, за да не бъдат извадени по случайност. Но дори това не успя да го накара да намрази прасетата като вид.

Не беше сигурен дали същото можеше да се каже и за Рьомонтоар. Дълбоко в неговото минало лежеше един дори още по-ужасен и продължителен епизод, когато е бил затворник на свинята-пират Рън Севън. Рън Севън бе едно от първите хиперпрасета и съзнанието му беше осеяно с психичните белези на погрешни опити за осъществяване на невро-генетични подобрения. Той беше пленил Рьомонтоар и го бе изолирал от възможността за ментална комуникация с други конджоинъри. Това само по себе си било достатъчно мъчение, но Рън Севън не се отказал и от другите, по-архаичните. И доказал, че е голям майстор в това отношение.

В крайна сметка Рьомонтоар успял да избяга, а прасето умряло. Но Клавейн знаеше, че приятелят му носи все още дълбоки рани в съзнанието си, които от време на време избиваха навън. Беше наблюдавал извънредно внимателно, докато Рьомонтоар осъществяваше предварителните пресявания на паметта на прасето, защото прекрасно си даваше сметка колко лесно тази процедура може да се превърне в мъчение. И макар Рьомонтоар да не направи нищо нередно — всъщност той бе дори сдържан в търсенията си — Клавейн не можеше да се отърве от лошите си предчувствия. „Само ако затворникът не беше свиня — мислеше си той — и само ако Рьомонтоар не трябваше да отговаря за разпита му…”

Клавейн проследи с поглед отдалечаващия се от „Куче грозде” тендер, убеден, че това не е последната му среща с прасето и че отзвукът от пленяването щеше да ги следва още известно време. Тогава се усмихна и си каза, че се държи глупаво. Това бе само едно прасе, в крайна сметка.

Клавейн даде невронна команда на семплата субперсона на тендера и те се отделиха от тъмния, китоподобен корпус на „Куче грозде”. Тендерът го понесе навътре, през големия забързан часовников механизъм на центробежните колела, към зеленото сърце на лишеното от гравитация ядро.

Тази твърдина, тази Майка Нест, бе построена последна. Макар винаги да бе съществувала един или друг вид Майка Нест; в ранния етап на войната така се наричаше просто най-големият от многото камуфлажни лагери. Две трети от конджоинърите бяха пръснати из системата в по-малки бази. Но разделянето водеше до своите проблеми. Отделните групи се намираха на светлинни часове едни от други, а комуникациите помежду им бяха лесно уязвими. Стратегиите нямаше как да се разгъват в реално време, нито пък груповото съзнание можеше да се разшири дотолкова, че да включва две или повече гнезда[3]. Конджоинърите бяха разделени на множество групи и това ги правеше нервни. Неохотно бе взето решението по-малките гнезда да бъдат абсорбирани в едно по-голямо — Майка Нест, с надеждата, че предимствата, които даваше централизирането, щяха да натежат над опасността, с която бе свързано поставянето на всичките яйца в една кошница.

Сега, от перспективата на изминалото време, можеше да се направи равносметка, че това решение бе имало голям успех.

Тендерът намали скорост, щом наближи мембраната на безгравитационното ядро. Клавейн се почувства безкрайно малък на фона на зелената сфера. Тя излъчваше меко сияние, като миниатюрна цъфтяща планета. Тендерът премина през мембраната и се озова във въздушно пространство.

Клавейн свали един от прозорците и атмосферата в ядрото се смеси с атмосферата в тендера. Усети гъделичкане в носа от наплива на растителния свят. Въздухът беше прохладен, свеж и влажен, мирисът наподобяваше аромата на гора след силен буреносен дъжд. Макар да бе идвал безброй много пъти тук, всеки път уханието го караше да се сеща не за предишните си посещения, а за своето детство. Не можеше да каже кога или къде, но със сигурност се бе разхождал сред гора с подобни характеристики. Беше някъде на Земята, може би в Шотландия.

В ядрото нямаше гравитация, но растителността не беше свободно носеща се във въздуха маса. Сферата бе пронизана от дълги до три километра дъбови греди. Те се пресичаха произволно, образувайки дървен скелет с приятна сложност. Тук-там гредите изпъкваха достатъчно, за да подслонят затворени пространства, кухини, от които се носеше пастелна светлина като от фенер. На други места паяжина от по-малки нишки създаваше струюурна мрежа, към която бе прикрепена повечето растителност. Целият ансамбъл бе обрамчен с напоителни тръби — чрез тях се разпространяваха и хранителните елементи — които се губеха в поддържащата машинария в самото сърце на ядрото. Слънчевите лампи бяха разпределени неравномерно по мембраната и между самата зеленина. Сега те светеха с ярката синя обедна светлина, но с напредването на деня — този процес бе подчинен на двайсет и шестчасовото Йелоустонско денонощие — лампите преминаваха постепенно към други нюанси на спектъра: бронзовите и ръждиви червени оттенъци на вечерта.

В крайна сметка щеше да се спусне нощта. Сферичната гора щеше да оживее с цвърченето и крясъците на еволюиралите по странен начин нощни животни. За застаналия през нощта върху някоя от гредите човек не бе трудно да повярва, че гората се простира във всички посоки на хиляди километри. Далечните центробежни колела се виждаха само от последните стотина метра зеленина до мембраната, а и те, разбира се, бяха абсолютно безшумни.

Тендерът се промъкваше из листната маса — знаеше точно къде трябва да откара Клавейн. От време на време той виждаше други конджоинъри, но това бяха предимно деца или възрастни хора. Децата се раждаха и се отглеждаха в средната тройка пръстени, но от шестия им месец нататък ги водеха тук на равни интервали. Наглеждани от възрастните, те се научаваха на мускулните умения и способността за ориентация, необходими за състоянието на безтегловност. За повечето това бе игра, а най-добрите бяха маркирани един ден да участват като войници в междузвездната война. Някои от тях, съвсем малко на брой, проявяваха такива пространствени умения, че ги ориентираха веднага към бойното планиране.

Възрастните бяха прекалено хилави, за да прекарват много време в пръстените с по-голяма гравитация. Щом веднъж стигнеха до ядрото, повече не го напускаха. Сега Клавейн се размина с една двойка. И двамата бяха с поддържащи съоръжения, медицински ремъци, които същевременно им осигуряваха начален тласък при движението. Влачеха краката си като дошла в последния момент мисъл. Те убеждаваха пет деца да излязат от дървената хралупа на открито.

Видяна без разкрасяващото зрение, сцената изглеждаше доста злокобно. Децата бяха облечени в черни костюми и каски, които защитаваха кожата им от острите клони. Очите им бяха скрити зад черни очила, така че бе трудно да се види изражението им. Възрастните бяха с не по-малко безрадостен вид, макар да не носеха каски. Но по напълно видимите им лица не се забелязваше и следа от радост. Те напомняха на Клавейн собственици на погребално бюро, изпълняващи тържествено дълга си, който би бил провален дори от най-невинната проява на веселие.

Той нареди на имплантите си да му разкрият истината. Настъпи миг на бурен растеж, сякаш от въздуха се появяваха светли структури. Сега децата носеха леки дрехи, белязани с родови заврънкулки и зигзаги в ярки цветове. Главите им бяха голи, необременени от никакви каски. Две от тях бяха момчета, а три — момичета. Клавейн прецени, че са между пет и седемгодишни. Изражението им не беше весело, но определено не беше и нещастно или неутрално. Те изглеждаха по-скоро леко уплашени и леко радостни. Несъмнено между тях съществуваше известно съперничество, всяко от децата претегляше риска и ползата за себе си, ако осъществеше първо въздушното потапяне.

Възрастната двойка пак изглеждаше същата, но сега Клавейн бе настроен към излъчваните от тях мисли. Окъпани в окуражаваща аура, лицата им излъчваха по-скоро умиротворение и спокойствие, отколкото раздразнителност. Очевидно бяха готови да чакат децата, ако се наложи и часове.

Самото обкръжение също се бе променило. Въздухът бе пълен с подобни на бижута пеперуди и водни кончета, които се стрелкаха насам-натам. Неонови гъсеници пълзяха сред зеленината. Миниатюрни колибри се рееха над цветовете или прелитаха помежду им, движейки се като точно програмирани играчки с часовников механизъм. Маймуни, лемури и летящи катерици скачаха в самозабрава в свободното пространство, а очите им блестяха като стъклени топчета.

Децата виждаха това и Клавейн се бе настроил към него. Те не познаваха друг свят освен тази абстракция от приказките. Постепенно, с увеличаването на възрастта им, достигащата до ума им информация се подлагаше на съответната манипулация. Те никога нямаше да забележат промяната, но населяващите гората същества постепенно щяха да стават все сюрреалистични, цветовете им щяха да помътняват до естествените зелени и кафяви, черни и бели оттенъци. Съществата щяха да стават все по-малки и неуловими. Най-накрая, когато децата достигнеха десетата или единайсетата си година, щяха да останат само реалните животни. Тогава внимателно щяха да ги запознаят с машините, от които до този момент бе зависел погледът им към света. Щяха да научат за своите импланти и как те дават възможност върху реалността да се постави втори пласт, на който могат да се придават и най-фантастичните форми.

За Клавейн образователният процес не беше така деликатен. Беше осъществен при второто му посещение в гнездото на Галиана на Марс. Тя му беше показала забавачката, където обучаваха малките конджоинъри, но по онова време той самият все още нямаше импланти. Тогава го раниха и Галиана напълни главата му с медишинки. Все още помнеше мига, в който сърцето му като че ли бе спряло, когато усети за първи път манипулирането на субективната си реалност. Чувството, че в черепа му нахлуха още множество умове бе само част от цялостното усещане, но може би най-шокиращият елемент бе първият поглед, който хвърли върху света на конджоинърите. Терминът, който психолозите използваха за това, бе „когнитивен” или „познавателен пробив”.

Внезапно той привлече вниманието на малчуганите.

[Клавейн?] Едно от момчетата бе вкарало мисъл в главата му.

Клавейн спря тендера насред пространството, което децата използваха за уроци по летене. Ориентира го така, че да се намира повече или по-малко на едно ниво с тях.

„Здравейте.” Бе стиснал перилото пред себе си като застанал на амвона проповедник.

Едното момиче го погледна напрегнато. [Къде беше, Клавейн?]

„Навън.” Вгледа се внимателно в наставниците.

[Навън ли? Извън Майка Нест?] — настояваше момичето. Не беше сигурен как да отговори. Не помнеше какви бяха познанията на децата на тази възраст. Определено не знаеха нищо за войната. Трудно беше обаче да говориш за едно нещо, без то да доведе до друго. „Извън Майка Нест, да.”

[В космически кораб?]

„Да. В много голям космически кораб.”

[Може ли да го видя?] — попита момичето.

„Един ден, предполагам. Но не днес. — Почувства безпокойството на наставниците, макар никой от тях да не бе поставил конкретна мисъл в главата му — Вие си имате други неща, с които да се занимавате, струва ми се.”

[Какво прави в космическия кораб, Клавейн?]

Той се почеса по брадата. Не му беше приятно да заблуждава децата и така и не бе станал привърженик на благородните лъжи. Мекото дестилиране на истината му се стори най-добрият подход. „Помогнах на един човек.”

[На кого помогна?]

„На една дама… една жена.”

[И защо се нуждаеше от помощ?]

„Имаше неприятности с кораба си, със своя космически кораб. Нуждаеше се от помощ и по една случайност аз тъкмо минавах оттам.”

[Как се наричаше дамата?]

„Бакс. Антоанет Бакс. Дадох и начална скорост с една ракета. Това спря падането ѝ обратно към един газов гигант.”

[А тя какво правеше на газов гигант, та да излиза оттам?] „Честно казано, не знам.”

[А защо тя има две имена, Клавейн?]

„Защото… — Осъзна, че всички тези обяснения ще доведат до голямо объркване. — Виж, ъъъ, не би трябвало да ви прекъсвам, наистина не би трябвало. — Усети осезаемо облекчение в емоционалната аура на наставниците. — Затова… ъъъ, кой ще ми покаже колко добър летец е?”

Това бе достатъчно, за да подтикне децата към нужните действия. В черепа му нахлу вихрушка от гласчета, състезаващи се за неговото внимание. [Аз, Клавейн, аз!]

И те започнаха да скачат в празното пространство, като едвам се сдържаха.

Докато се взираше в зеления безкрай, изведнъж тендерът се озова на някаква поляна. Бяха пътували из гората три-четири минути след като оставиха децата — знаеха точно къде да намерят Фелка.

Поляната представляваше сферично пространство, обградено от всички страни от гъста растителност. Една от структурните греди минаваше почти през средата. Тендерът се приближи до нея и увисна неподвижно във въздуха, за да даде възможност на Клавейн да слезе. Въжените стълби и лианите осигуряваха места за стъпване и за хващане, позволявайки му да се придвижи по гредата, докато намери входа към кухата ѝ вътрешност. Зави му се свят, но не силно. Част от ума му вероятно винаги щеше да се свива от страх при мисълта за това дръзко изкачване нагоре по горската растителност, но с годините натрапчивият първичен страх бе намалял до такава степен, че вече почти не го забелязваше.

— Фелка… — извика той. — Клавейн е.

Не последва незабавен отговор. Той проникна по-дълбоко, започна да слиза — или да се качва — с главата напред.

— Фелка…

— Здравей, Клавейн.

Гласът ѝ избумтя от средно разстояние, отекна и се усили от странната акустика на гредата.

Той последва звука; не можеше да усети мислите ѝ. Фелка не участваше рутинно в съединеното състояние на ума, макар положението да не бе винаги такова. Но дори да го бе направила, Клавейн щеше да запази известна дистанция. Много отдавна, по взаимно съгласие бяха предпочели да се изключат един-друг от съзнанието си, освен на най-тривиално ниво. Всичко друго щеше да бъде нежелана интимност.

Шахтата завършваше с наподобяващо утроба затворено пространство. Тук Фелка прекарваше повечето си време напоследък, в своята лаборатория и ателие. Стените представляваха измамна вихрушка от изображения. За Клавейн елипсите и възлите напомняха геодезичните контури на намиращо се под силен натиск пространство-време. По стените бяха окачени фенери, които хвърляха заплашителни сенки, наподобяващи великани-човекоядци. Той се придвижи по-нататък с помощта на върховете на пръстите, като избутваше орнаментираните дървени съоръжения, които се носеха безпрепятствено из гредата. Повечето от тях му бяха познати, но няколко му се сториха нови.

Грабна едно от въздуха, за да го огледа по-добре. То издаде някакъв звук насреща му. Беше човешка глава, оформена от една-единствена дървена спирала; през празнините в спиралата видя, че вътре има друга глава, а в нея — трета. Възможно бе да са повече. Пусна предмета и хвана друг. Беше сфера, настръхнала от клечки, които излизаха на различно разстояние от повърхността. Клавейн намести една от клечките и усети как нещо вътре в сферата щракна и се раздвижи, като механизъм в ключалка.

— Виждам, че си имала доста работа, Фелка — рече той.

— По всичко става ясно, че не съм била единствената — отвърна тя. — Чух репортажите. Нещо за някакъв затворник?

Клавейн се придвижи, все така с помощта на пръстите си, покрай друг бент от дървени предмети и зави покрай ъгъла в гредата. По свързващия отвор се добра до малко помещение без прозорци, осветено само от фенери. Светлината им разхвърляше розови и смарагдови петна по охрово-кафявите нюанси на стените. Едната стена се състоеше изцяло от множество дървени лица, оформени с леко преувеличени черти. Тези, които се намираха в периферията, бяха недовършени, като гравирани с киселина наконечници на водосточни тръби. Въздухът бе изпълнен с тръпчивия мирис на смола от дървения материал.

— Не мисля, че затворникът ще се окаже от особено значение — заяви Клавейн. — Самоличността му все още не е установена, но по всичко личи, че е прасе-престъпник. Извлякохме информация от ума му и в нея присъстваха ясни неотдавнашни спомени, в които той се проявява като убиец на хора. Ще ти спестя подробностите и ще ти кажа само, че е изобретателен. Явно не са прави, като твърдят, че прасетата нямат въображение.

— Аз лично никога не съм смятала така, Клавейн. А какво ще кажеш за другото, за жената, която казват, че си спасил?

— Аа! Странно как се разнася мълвата.

След това се сети, че той самият бе казал на децата за Антоанет Бакс.

— Тя изненада ли се?

— Не знам. Трябваше ли да се изненада?

Фелка изсумтя в отговор. Понесе се до средата на стаята — издута планета, съпроводена от множество деликатни дървени луни. Носеше широки кафяви работни дрехи. Поне десетина частично довършени дървени предмета бяха закрепени за пояса ѝ с найлонови нишки. На други върви висяха дърворезбарски инструменти — от свредели и пили до лазери и миниатюрни роботи за правене на дупки.

— Предполагам, очаквала е, че ще умре — каза Клавейн. — Или най-малкото, че ще бъде асимилирана.

— Струваш ми се разстроен от факта, че ни мразят и се страхуват от нас.

— Той наистина кара човек да се замисли.

Фелка въздъхна, сякаш бяха обсъждали тази тема вече десетки пъти.

— От колко време се познаваме, Клавейн?

— По-дълго, отколкото повечето хора, предполагам.

— Да. И през по-голямата част от това време ти беше войник. Невинаги на бойната линия, признавам. Но винаги си бил войник в сърцето си. — Все така без да го изпуска от очи, тя издърпа по-близо едно от своите творения от дърво, наподобяващо дантела, и се взря през многобройните му отворчета. — Струва ми се, че е малко късно за размисли от морално естество, не мислиш ли?

— Вероятно си права.

Фелка прехапа долната си устна и, с помощта на по-дебела връв, се придвижи към едната стена. Антуражът ѝ от дървени творби и инструменти затрака след нея. Тя се зае да прави чай за Клавейн.

— Този път не ти се наложи да докоснеш лицето ми, като пристигнах — отбеляза той. — Да го приема ли за добър знак?

— В какъв смисъл?

— Мина ми мисълта, че вече различаваш по-добре лицата.

— Не. Не забеляза ли стената от лица на влизане?

— Трябва да си я направила скоро.

— Когато влезе някой, за когото не съм сигурна, докосвам лицето му и в ума си правя карта на контурите му с връхчетата на моите пръсти. После сравнявам резултата с изработените от мен лица в стената, докато открия това, което отговаря на дошлия. Тогава прочитам името. Разбира се, от време на време се налага да добавям нови лица, като някои се нуждаят от по-малко подробности от други…

— Но аз…?

— Ти имаш брада, Клавейн, и много бръчки. Имаш рядка бяла коса. Няма как да не те позная, нали? Ти не си като нито един от другите.

Подаде му неговия резервоар. Той изцеди струйка от врелия чай в гърлото си.

— Не мисля, че има кой знае какъв смисъл да отричам.

Наблюдаваше я с цялото безпристрастие, което бе в състояние да прояви, като я сравняваше със спомена си за нея отпреди заминаването си на борда на „Куче грозде”. Ставаше въпрос само за някакви си седмици, но Фелка бе станала още по-вглъбена, в още по-малка степен част от света, отколкото си я спомняше. Тя говореше за посетители, но той силно подозираше, че те се брояха на пръсти.

— Клавейн?

— Обещай ми нещо, Фелка. — Изчака, докато тя се обърна, за да го погледне. Черната ѝ, дълга като на Галиана коса, беше сплъстена и мазна. В ъгълчетата на очите ѝ имаше гурели. Самите ѝ очи бяха светлозелени, почти с цвят на нефрит, очните ябълки бяха силно зачервени. Кожата под тях беше подута и леко синкава, сякаш натъртена. Също като Клавейн, и Фелка изпитваше нужда от сън, нещо, което ги отличаваше от останалите конджоинъри:

— Какво да ти обещая, Клавейн?

— Ако… когато стане прекалено лошо, да ме уведомиш. Нали ще го направиш?

— И какъв смисъл има от това?

— Знаеш, че винаги ще се постарая да направя най-доброто, което мога, за теб, нали? Особено сега, когато Галиана я няма.

Възпалените ѝ от търкане очи го изучаваха.

— Ти винаги си правил най-доброто, което зависи от теб, Клавейн. Но не можеш да промениш това, което съм. Не си чудотворец.

Той кимна тъжно. Вярно беше, но осъзнаването на този факт не помагаше.

Фелка не беше като другите конджоинъри. Беше я срещнал за първи път при второто си пътуване до гнездото на Галиана на Марс. Продукт на провалил се експеримент за манипулиране на главния мозък на плода, тогава тя бе мъничко увредено детенце, не само неспособно да разпознава лицата, но и да взаимодейства с другите хора. Целият ѝ свят се ограничаваше в една-единствена, погълнала цялото ѝ внимание игра. Гнездото на Галиана бе заобиколено от гигантска структура, известна като Голямата стена на Марс. Стената представляваше неуспял проект за тераформиране, разрушен при предишна война. Но така и не се бе срутила, и играта на Фелка се състоеше в убеждаването на самовъзстановяващите се механизми на Стената да се активират — един безкраен, сложен процес на установяване на недостатъците и разпределяне на безценните възстановителни ресурси. Високата двеста километра Стена беше сложна поне колкото човешкото тяло и Фелка като че ли контролираше всеки аспект от целителните ѝ механизми, като се започне от най-малката клетка. Фелка се оказа много по-добра в поддържането целостта на Стената от простия механизъм. Макар умът ѝ да бе увреден до степен да не може да общува изобщо с хората, тя притежаваше учудващото умение да разрешава сложни задачи.

Когато Стената се бе срутила при финалната атака на бившите другари на Клавейн — Коалицията за невронна чистота, тримата с Галиана и Фелка избягаха в последния момент от гнездото. Галиана бе опитала да го убеди да не взема Фелка, като го предупреди, че, лишена от Стената, тя щеше да бъде сполетяна от състояние, по-жестоко дори от самата смърт. Но Клавейн я взе въпреки всичко, убеден, че за момичето все трябваше да има някаква надежда; че все трябваше да има нещо друго, което да замести в ума ѝ Стената.

И се бе оказал прав, но бяха необходими много години, докато разберат кое е това нещо.

През последвалите години, четиристотин на брой, макар нито един от тях да не бе преживял повече от сто години субективно време, Фелка бе доведена постепенно и с безкрайно търпение до сегашното си, неустойчиво състояние на ума. Умелите и деликатни невронни манипулации ѝ върнаха някои от мозъчните функции, разрушени при интервенциите по време на вътреутробното развитие: език и нарастващото усещане, че другите хора не са просто автомати. Не липсваха влошавания и неуспехи. Например, тя така и не се бе научила да различава липа, но триумфите надделяваха. Фелка намери други неща, върху които да съсредоточи ума си, а по време на продължителната междузвездна експедиция се бе чувствала по-щастлива откогато и да било. Всеки нов свят предлагаше перспективата за подреждането на невероятно труден пъзел.

В крайна сметка обаче, бе решила да се върне у дома. Между нея и Галиана нямаше омраза, а просто чувството, че е време да се започне подреждането и класифицирането на знанието, за чието събиране бе допринесла, и най-доброто място за тази цел бе Майка Нест с огромните ѝ аналитични ресурси.

Тя обаче се върна само за да разбере, че Майка Нест води война. Клавейн скоро тръгна да се бие с демаршистите, а Фелка откри, че на разтълкуван ето на събраната от експедицията информация вече не се гледа като на приоритетна задача.

Клавейн наблюдаваше как тя бавно, толкова бавно, че промяната не се забелязваше от година на година, започва да се връща обратно в своя собствен свят. Играеше все по-малка роля в делата на Майка Нест, изолираше ума си от другите конджоинъри, освен в крайно редки случаи. Нещата само се влошиха още повече, когато Галиана се върна, ни жива, ни умряла, а в някакво ужасно междинно състояние.

Дървените играчки, с които се заобикаляше Фелка, бяха показателни за отчаяната ѝ нужда да ангажира ума си с достоен за познавателните ѝ способности проблем. Но макар засега да задържаха интереса ѝ, в крайна сметка те бяха обречени на провал. Клавейн вече бе виждал това да се случва неведнъж. Знаеше, че не е по силите му да даде на Фелка каквото ѝ бе необходимо.

— Може би, когато войната приключи… — произнесе неубедително той. — Ако междузвездните полети станат отново нещо рутинно, и пак започнем да изследваме…

— Не давай обещания, които не можеш да изпълниш, Клавейн.

Фелка взе своя резервоар за пиене и се премести в средата на стаята си. Разсеяно започна да дялка една от солидните си композиции. Приличаше на куб, направен от по-малки кубове, с квадратни празнини на някои от страните си. Пъхна длетото в една от тях и започна да го движи напред-назад, почти без да гледа това, което правеше.

— Не обещавам нищо — рече той. — Просто казвам, че ще направя каквото мога.

— Може би и джъглърите няма да успеят да ми помогнат.

— Е, няма да разберем, преди да сме опитали, нали? — Предполагам.

— Ето това се казва боен дух.

Нещо издрънча в предмета, върху който работеше Фелка. Тя изсъска като заляна с вряла вода котка и запрати развалената измишльотина към най-близката стена. Композицията се разби на стотици парченца. Почти без да се поколебае тя придърпа друг предмет и се зае с него.

— А ако патърн джъглърите не могат да помогнат, ще опитаме при шраудърите.

Клавейн се усмихна.

— Нека не изпреварваме събитията. Ако джъглърите не свършат работа, тогава ще измислим нещо друго. Но ще прекосим този мост, когато стигнем до него. Първо трябва да свърши войната.

— Но нали казват, че ще свърши скоро?

— Така ли казват?

Инструментът се плъзна в ръката на Фелка и обели малко кожа отстрани на пръста ѝ. Тя го притисна към устата си и го засмука здраво, като човек, който иска да изсмуче и последната капка от лимон.

— Какво те кара да мислиш друго?

Той изпита абсурдното желание да понижи глас, макар това практически да не променяше нищо.

— Не знам. Може би защото съм просто един стар глупак. Но за какво са старите глупаци, ако не за да изпитват по някое и друго съмнение от време на време?

Фелка се усмихна търпеливо.

— Стига си говорил с недомлъвки, Клавейн.

— Става въпрос за Скейд и за Затворения съвет. Фактът, че от известно време не е участвала в Съвета и май не знае за последните им тайни, говори нещо. Ние спряхме да произвеждаме кораби преди един век. Никой никога не ми обясни защо, а аз наскоро си дадох сметка, че няма никакъв смисъл да питам. Междувременно дочувах странни слухове за мистериозни събития: тайни инициативи, секретни програми за разработване на нови технологии, тайни експерименти. И изведнъж, точно когато демаршистите са на път да признаят поражението си, Затвореният съвет разкрива съвсем нов модел космически кораб. „Куче грозде” е чиста проба оръжие, Фелка, но срещу кого, по дяволите, възнамеряват да го използват, ако не срещу демаршистите?

— „Те” ли, Клавейн?

— Имах предвид „ние”.

Фелка кимна.

— Но понякога се питаш дали Затвореният съвет не планира нещо зад сцената.

Клавейн отпи от чая си.

— Редно е да се питам, нали?

Фелка мълча продължително, тишината се нарушаваше само от стърженето на пилата по дървото.

— Аз мога да отговоря на някои от въпросите ти тук и сега, Клавейн, знаеш това. Знаеш също, че никога не бих разкрила онова, което съм научила в Затворения съвет, както не би го направил и ти, ако беше на моето място.

Той сви рамене.

— Не бих очаквал друго.

— Но дори да исках да ти кажа, има и друг момент — не мисля, че знам всичко. Вече не. Съществуват пластове в пластовете. Никога не съм била запознавана с тайните на Вътрешното светилище и от години не са ме допускали до база данните на Затворения съвет. — Фелка почука лекичко с пилата по слепоочието си. — Някои от членовете на Затворения съвет дори искат да изтрият завинаги спомените ми, за да забравя наученото през активните ми години в Съвета. Единственото, което ги спира, е странната анатомия на главния ми мозък. Те не могат да се закълнат, че няма да изтрият не каквото трябва.

— И в най-тъмната нощ има някаква светлинка.

Тя кимна — Но решение има, Клавейн. И то е лесно, като се замислиш.

— Което е?

— Винаги би могъл да се присъединиш към Затворения съвет.

Клавейн въздъхна, потърси някакво възражение, макар да знаеше, че дори да намери такова, то надали щеше да задоволи Фелка.

— Ще изпия още един резервоар от този чай, ако нямаш нищо против.

Скейд крачеше из криволичещите сиви коридори на Майка Нест, а гребенът ѝ пламтеше с аления цвят на силната концентрация и гнева. Отиваше към тайната стая, където бе уредила среща с Рьомонтоар и кворум на видимите членове на Затворения съвет.

Умът ѝ работеше на максималната си бързина. Размишляваше как да проведе тази несъмнено деликатна среща, може би най-критичната от кампанията ѝ да привлече Клавейн на своя страна. Повечето членове на Затворения съвет бяха мека глина в ръцете ѝ, но неколцина я притесняваха и именно те щяха да имат нужда от нещо повече от обичайното убеждаване.

Скейд преглеждаше също така отново преработената окончателна информация от тайните системи на „Куче грозде”, които вкарваха фактите в черепа ѝ чрез лаптопа, закрепен до корема ѝ като броня. Цифрите бяха окуражаващи; нищо, освен проблема за запазването в тайна на пробива, не възпрепятстваше по-мащабното тестване на машината. Вече беше запознала Майстора на делото с добрата новина, така че окончателните технически усъвършенствания можеха да бъдат приложени във флотата.

Макар да бе посветила на тези въпроси голяма част от себе си, същевременно Скейд възпроизвеждаше отново и обработваше записа на трансмисията, пристигнала неотдавна от Конвенция Ферисвил.

Вестите не бяха добри.

Говорителят бързаше пред Скейд, с гръб към посоката на нейното движение, а краката му се плъзгаха неефективно по пода. Тя прослушваше трансмисията с десет пъти по-голяма от нормалната скорост, което придаваше маниакалност на жестовете на човека.

— Това е официална молба към всеки представител на фракцията на конджоинърите — твърдеше говорителят на Конвенцията. — На Конвенция Ферисвил е известно, че конджоинърски кораб е участвал в залавянето и влизането в демаршистки кораб в съседство с оспорваното пространство около газовия гигант…

Скейд пусна съобщението да се превърта бързо напред. Беше го прослушала вече осемнайсет пъти, търсейки някакъв недоловен досега нюанс или измама. Знаеше, че сега следва изключително отегчителен списък с правни ограничения и статути на Конвенцията. Беше проверила всеки един от тях, за да се увери, че са непоклатими.

„…Непозната на конджоинърската фракция, Маруска Чунг — капитан на демаршисткия кораб — вече установи официален контакт с офицери на Конвенция Ферисвил за трансфер под наша опека на един затворник. Въпросният затворник е бил задържан на борда на демаршисткия кораб след арестуването му на военен астероид под демаршистка юрисдикция, съгласно…”

Поредната порция дрънканици. Отново превъртане напред.

„…въпросният затворник, хиперпрасето, известно на Конвенция Ферисвил като „Скорпион”, вече се издирва поради извършените от него престъпления в нарушение на статута на силите за сигурност, под номер…”

Тя остави посланието да прозвучи докрай, но не откри нещо, което вече да не бе изяснено. Бюрократичният гном на Конвенцията изглежда бе прекалено обсебен от най-незначителните подробности на договорките и разпоредбите, за да бъде способен на истинска измама. Почти със сигурност казваше истината за прасето.

Скорпион бе известен на властите престъпник, зъл убиец с определена склонност да избира жертвите си сред хората. Чунг бе съобщила на Конвенцията, че го води, за да го предаде на техните грижи; очевидно съобщението бе изпратено преди „Куче грозде” да се бе доближил достатъчно, за да улови трансмисията.

А Клавейн, дяволите да го вземат, не бе направил каквото трябва — не бе изчистил демаршистите при първата представила му се възможност. Конвенцията щеше да помърмори за това, но подобни действия бяха напълно в неговите права. Не можеше да се очаква да знае за военнопрестъпника, който се намираше на кораба, а и не бе длъжен да задава въпроси, преди да открие огън. Вместо това бе спасил прасето.

„…с молба затворникът да ни бъде върнат, неувреден и незаразен от конджоинърските системи за невронно инфилтриране, в рамките на двайсет и шест стандартни дни. Неудовлетворяването на тази молба…” Говорителят на Конвенцията направи пауза и изви ръце в скъперническо очакване. „… Неудовлетворяването на тази молба ще влоши значително отношенията между конджоинърската фракция и Конвенцията, факт, който надали е необходимо да подчертавам.”

Скейд разбираше прекрасно. Не ставаше дума за това, че затворникът има някаква стойност за Конвенцията. Но като трофей цената му беше неизмерима. Законът и редът вече бяха в изключително западнало състояние във въздушното пространство на Конвенцията, а прасетата бяха мощна и невинаги законна група. Положението бе достатъчно сериозно още когато Скейд бе ходила в Казъм сити на тайна мисия по поръчение на Съвета и едва се бе върнала жива. И то със сигурност не се бе подобрило оттогава. Връщането на прасето и неговата екзекуция щеше да изпрати мощен сигнал до други злосторници, особено до свинските фракции с най-престъпни тенденции. Ако беше на мястото на говорителя, и Скейд щеше да предяви горе-долу същото изискване.

Но това не правеше проблема с прасето по-малък. Информацията обаче, с която разполагаше Скейд, показваше ясно, че не е необходимо да се съобразява с подобно изискване. Не след дълго Конвенцията нямаше да бъде от никакво значение. Майсторът на делото я бе уверил, че флотата за емигрирането ще бъде готова до седемдесет дни и тя нямаше основание да се съмнява в точността на неговите предвиждания.

Седемдесет дни.

След осемдесет-деветдесет дни с всичко това щеше да бъде приключено. Само след някакви си три месеца нищо друго нямаше да има значение. Но тук се криеше и проблемът. Съществуването на флотата, както и причината за нейното съществуване, трябваше да се пази в пълна тайна. Създаваше се впечатление, че конджоинърите се стремят към военната победа, очаквана от всеки неутрален наблюдател. Всичко останало би предизвикало подозрение както вътре във, така и извън Майка Нест. А ако демаршистите откриеха истината, съществуваше вероятност, макар и незначителна, но която все пак не можеше да бъде пренебрегната, да се обединят и, използвайки информацията, да се сдобият със съюзници сред тези, които бяха запазили неутралитет до този момент. В момента те бяха изчерпани, но ако се съюзяха с ултрите, можеха да се превърнат в реална пречка за крайната цел на Скейд.

Не. Маскарадът за предстоящата победа изискваше известно съобразяване с изискванията на Конвенцията. Скейд щеше да намери начин да върне прасето и това трябваше да стане преди да възникнат някакви подозрения.

Гневът ѝ нарастваше лавинообразно. Накара говорителя да замръзне пред нея. Тялото му притъмня и се превърна в силует. Тя премина през него и го разпръсна като ято уплашени гарги.

ШЕСТА ГЛАВА

Личният самолет на инквизиторката можеше да се справи извънредно бързо с пътуването до Золнхофен, но тя реши да осъществи крайния етап от прехода с наземен транспорт, след като самолетът я остави в най-близкото до крайната ѝ цел населено място с що-годе нормални размери.

То се наричаше Одъбън и представляваше купчина от складове, сгради и куполи, пронизани от транспортни релси, тръби за товари и магистрали. От краищата му към гранитносивото северно небе се издигаха като пръсти дирижабълните докови мачти. Днес обаче там нямаше паркиран нито един летателен апарат, нито се виждаха следи, че напоследък бе идвал такъв.

Самолетът я бе оставил на залятия с бетон участък между два склада. Бетонното покритие беше издрано и изронено. Тя го прекоси пъргаво, обутите ѝ в ботуши крака стъпваха по ниската, съвместима с условията на Ризургам трева, която бе изникнала тук-там между бетона. С известен трепет проследи самолета, който зави обратно към Кювие, за да обслужи друг държавен служител, докато тя заяви желанието си да се прибере.

— Влизай и излизай бързо — измърмори под носа си.

Работниците, които си вършеха работата, я бяха видели, но толкова далече от Кювие дейността на Инквизицията не беше обект на интензивни догадки. Повечето хора съвсем правилно щяха да заключат, че е представител на правителството, макар и цивилно облечена, но нямаше да се досетят веднага, че е тръгнала по следите на военен престъпник. Със същия успех можеше да бъде полицай или инспектор от някое от множеството бюрократични учреждения на правителството, дошъл да се увери, че отпуснатите средства се насочват където трябва. Ако беше пристигнала с въоръжена подкрепа — слуга или малък ескорт, появата ѝ несъмнено щеше да предизвика доста коментари. Така обаче повечето хора се стараеха да не срещат погледа ѝ и тя успя да стигне до крайпътния мотел без инциденти.

Беше с тъмно, ненабиващо се на очи облекло, наметната с онзи тип дълга връхна дреха, която се носеше масово някога, когато пясъчните бури бяха по-често явление, с разгъваща се торбичка под брадичката за дихателната маска. Тоалетът се допълваше от черни ръкавици, а малкото ѝ лични вещи се намираха в раничка. Черната ѝ лъскава коса бе къса, но трябваше често да я отмята от очите си. Тя прикриваше ефикасно радиопредавателя с прикрепено за гърлото микрофонче и слушалчица, който можеше да използва само за да повика самолета. Носеше също и малък пистолет, производство на ултрите, чието прицелване се подпомагаше от контактната леща в едното ѝ око. Беше го взела обаче единствено за собственото си спокойствие. Не смяташе, че ще се наложи да го използва.

Мотелът представляваше двуетажна постройка, кацнала край главния път за Золнхофен. Големи товарни транспортни средства избучаваха в едната или другата посока на неравномерни интервали с подпъхнати под издигнатите им гръбнаци контейнери, подобни на презрели плодове. Шофьорите седяха в пълни с въздух под нужното налягане кабинки, намиращи се в горната предна част на машините. Кабинките бяха свързани с нещо като лостове-кранове, които можеха да ги свалят до земята или да ги издигнат още по-високо, за да ги качат направо на някой от по-горните етажи на крайпътните хотели. Обикновено зад колата с шофьор следваха три-четири роботизирани превозни средства. Никой не се доверяваше на машините, че ще се справят с пътуването без какъвто и да било контрол.

Избелелият интериор на мотела се стори доста мръсен на инквизиторката и тя предпочете да не сваля ръкавиците си. Приближи се до групичката шофьори, които бяха насядали около една маса и се оплакваха от условията на работа. Пред тях имаше наченати закуски и кафе. Зле отпечатан вестник представяше последното впечатление на някакъв художник от терориста Торн и каталог с последните му престъпления срещу народа. Петно с формата на пръстен ограждаше главата на Торн като ореол.

Стоя край тях няколко минути, както ѝ се стори, преди един от тях да благоволи да я погледне и да кимне.

— Казвам се Вюйомие — представи се тя. — Нужно ми е да стигна до Золнхофен.

— Вюйомие ли? — възкликна един от шофьорите. — Като на…?

— Запазете заключенията си за вас. Това име не е чак толкова необичайно в Ризургам.

Шофьорът се покашля.

— Золнхофен — повтори със съмнение той, сякаш никога не бе чувал за подобно място.

— Да, Золнхофен. Това е малко селище по-нататък по този път. Всъщност ще стигнете първо до него, ако карате в тази посока повече от пет минути. Кой знае, може дори да сте минавали един-два пъти оттам.

— Золнхофен малко ме отклонява от маршрута ми, сладурче.

— Така ли? Странно. Имах впечатление, че маршрутът, както се изразихте, представлява права линия, която минава през Золнхофен. Трудно е да си представиш как нещо би могло да те „отклони”, освен ако сте решили да не пътувате по шосето. — Вече се готвеше да сложи върху отрупаната с храна маса някаква сума, но в последния момент се отказа. Вместо това само развя банкнотите в покритата си с ръкавица длан. — Ето моето предложение: половината от тази сума отива при шофьора, който обещае да ме откара до Золнхофен; още четвърт, ако тръгнем до трийсет минути; останалото — ако пристигнем в Золнхофен преди изгрев.

— Аз бих могъл да ви откарам — обади се един от шофьорите. — Но по това време на годината е трудно. Мисля, че…

— Предложението не подлежи на обсъждане.

Беше решила да не се опитва да печели благоразположението им. Още преди да влезе в мотела ѝ беше ясно, че никой от тях няма да я хареса. Можеха да подушат намесата на правителството от цяла миля и никой, ако се изключеше финансовият стимул, не би проявил желание да подели кабината си с нея до Золнхофен. И, честно казано, не можеше да ги вини за това. Държавните служители от всякакво ниво караха средния човек да настръхва.

Ако не беше инквизитор, щеше да бъде ужасена от самата себе си.

Парите обаче свършиха чудеса и преди да бяха изминали двайсет минути, тя вече седеше в издигнатата кабина на един от огромните товарни камиони и гледаше как светлинките на Одъбън избледняват в настъпващия сумрак. Машината носеше само един контейнер и съчетанието между лекия товар и омекотяващия ефект от огромните колела правеха движението неустоимо приспивно. Кабината бе добре затоплена и тиха, а шофьорът предпочете да пусне музика, вместо да подхване безсмислен разговор с нея. През първите няколко минути тя го гледаше как шофира; направи ѝ впечатление, че композицията се нуждае от човешка намеса само от време на време, за да продължава да се движи накъдето трябва. Несъмнено щеше да се справи със същия успех и без шофьор, ако не бяха местните профсъюзни закони. Много рядко се разминаваха с друга композиция в нощта, през по-голямата част от времето ѝ се струваше, че се носят из безкраен ненаселен мрак.

В скута ѝ лежеше вестникът с историята за Торн; изчете статията няколко пъти, защото ѝ се приспиваше все по-силно, клепачите ѝ натежаваха все над едни и същи мрачни параграфи. Движението на Торн се представяше като банда склонни към насилие терористи, обзети от манията да свалят правителството с единствената цел да потопят колонията в анархия. Само мимоходом се споменаваше признанието на Торн, че се стреми да намери начин да изпразни Ризургам, използвайки кораба на триумвира. Но инквизиторката бе изчела достатъчно заявления на Торн, за да познава истинската му позиция по въпроса. Още от времето на Силвест следващите едно след друго правителства бяха омаловажавали всяко предположение, че колонията може би не е безопасно място за живеене и е напълно възможно да преживее отново същото унищожително събитие, изтрило амарантинците от лицето на планетата преди почти един милион години. С времето, и особено през тъмните, отчаяни години, последвали рухването на режима на Жирардио, идеята за възможността колонията да бъде унищожена от някакъв внезапен катаклизъм бе тихомълком изтрита от публичните дебати. Дори споменаването за амарантинците, камо ли за случилото се с тях, бе достатъчно неговият автор да бъде заклеймен като размирник. Торн обаче беше прав. Заплахата може и да не бе предстояща в близко бъдеще, но определено не бе плод на нечие въображение.

Вярно е, че той удряше по държавни мишени, но тези удари бяха обикновено хирургически и добре обмислени, с минимални жертви от страна на гражданите. Понякога целта бе пропагандиране на неговото движение, но най-често функцията им бе кражбата на държавно имущество и фондове. Свалянето на администрацията бе необходима, но не и главната част от плана на Торн.

Той вярваше, че корабът на триумвира все още се намира в системата; вярваше също, че правителството знае местонахождението му и как се стига дотам. Неговото движение твърдеше, че правителството разполага с две функциониращи совалки, способни да осъществят многократни полети между Ризургам и „Носталгия по безкрая”.

Планът на Торн, следователно, бе съвсем прост. Той щеше първо да открие местонахождението на совалките и твърдеше, че е на път да го осъществи. След това щеше да свали правителството или поне достатъчно голяма част от него, за да позволи завземането на совалките. После щеше да зависи от хората да се доберат до определените пунктове за евакуиране, откъдето совалките щяха да сноват между повърхността на планетата и орбита. Последната част вероятно включваше окончателното събаряне на съществуващия режим, но Торн бе повторил многократно, че иска да постигне целта си по възможно най-безкръвния начин.

Много малка част от това желание бе предадено в цензурираната от правителството статия. Целта на Торн бе замазана така, че идеята за надвисналата над Ризургам заплаха да изглежда донякъде абсурдна. Самият Торн бе обрисуван като побъркан егоист, а броят на смъртните случаи на граждани, свързани с неговата дейност, бе значително преувеличен.

Инквизиторката изучаваше портрета. Никога не бе срещала този човек, макар да знаеше много за него. Приликата на картината с реалния обект бе извънредно слаба, но въпреки това отдел „Вътрешни заплахи” бе преценил, че е правдоподобна. Това ѝ хареса.

— На ваше място не бих си губил времето с тази глупост — обади се шофьорът, точно когато най-после заспа наистина. — Негодникът е мъртъв.

Тя премигна насреща му.

— Какво?

— Торн. — Той побутна с дебелия си пръст вестника в скута ѝ. — Онзи на картината.

Тя се запита дали шофьорът не бе мълчал нарочно, докато бе заспала и дали не играеше тази игричка с всичките си пасажери, за да се забавлява по време на пътуването.

— Не знам да е мъртъв — отвърна тя. — Искам да кажа, не съм чела нищо по този повод във вестниците, нито съм чувала по новините, така че…

— Правителството го застреля. Не се е нарекъл „Торн”[4] напразно.

— Как така са го застреляли, след като дори не знаят къде се намира?

— Обаче са го направили. Там е работата. Те просто още не искат да знаем, че той е мъртъв.

— „Те” ли?

— Правителството, захарче. Не заспивай.

Вюйомие подозираше все по-силно, че той си играе с нея. Възможно бе да се е досетил, че е от правителството, както и че нямаше време да докладва за дребните прояви на своенравие в мисленето.

— В такъв случай, ако са го застреляли — поде тя, — защо не съобщят този факт? Хиляди хора мислят, че Торн ще ги заведе в Обетованата земя.

— Да, но единственото нещо, по-лошо от мъченик, е мъртвият мъченик. Ще има много повече проблеми, ако се разчуе, че той наистина е мъртъв.

Тя сви рамене и сгъна вестника.

— Е, аз не съм сигурна, че даже е съществувал в действителност. Може би на правителството му е било изгодно да създаде някаква фиктивна фигура, носител на надежда, за да хване населението още по-ефикасно в клещите си. Нали не вярваш наистина на всички тези истории?

— Че той е намерил начин да ни изведе от Ризургам ли? Не. Но би било добре, ако стане, струва ми се. Най-малкото ще ни отърве от всички хленчещи.

— Действително ли мислиш така? Че само хората, които искат да напуснат Ризургам, са хленчещите?

— Съжалявам, скъпа. Ясно ми е от коя страна на барикадата стоиш. На някои от нас наистина им харесва на тази планета. Не се обиждай.

— Няма такава опасност.

Инквизиторката се облегна назад на мястото си и постави сгънатия вестник върху очите си, за да ѝ служи като маска. Ако и това послание не достигнеше до шофьора, значи беше наистина безнадежден случай.

За щастие достигна.

Този път когато задряма, той ѝ позволи да потъне в дълбок сън. И сънят я отнесе в миналото, спомените пробягваха пред очите ѝ сега, когато оперативен работник Четири ги бе отключил. Никога не бе преставала напълно да мисли за Четири, но през цялото време бе успявала да избягва да мисли за Четири като за човек. Беше прекалено мъчително. Да си спомня за Четири означаваше да се сеща как бе пристигнала на Ризургам, а това на свой ред означаваше да мисли за другия живот, който, сравнен с мрачната реалност на настоящето, ѝ се струваше като далечна и невероятна измислица.

Но гласът на Четири бе като врата, която я отведе в миналото и се хлопна зад гърба ѝ. Вече нямаше как да не обръща внимание на някои неща.

Защо, по дяволите, ѝ се обаждаше сега?

Инквизиторката се събуди, когато движението на превозното средство се промени. Паркираха на специално предназначен за разтоварване терен.

— Пристигнахме ли вече?

— Това е Золнхофен. Не може да се каже, че е пълен с ярки светлини, като някой голям град, но ти искаше да отидеш там.

През една пролука между дъските в стената на склада тя успя да зърне небе с цвят на анемична кръв. Беше зората.

— Малко сме позакъснели — отбеляза тя.

— Пристигнахме в Золнхофен преди четири часа, сладурче.

Ти спеше като дърво. Не исках да те будя.

— Разбира се, че не си искал.

Неохотно му подаде последната част от уговорената сума.

Рьомонтоар наблюдаваше как последните неколцина членове на Затворения съвет заемат местата си по редовете със столове в тайната зала. Част от най-възрастните бяха все още в състояние да се доберат самостоятелно до своите седалки, но на повечето им помагаха слуги, външни подпорни скелети или тъмни облаци от роботчета с размери на палец. Неколцина бяха толкова близо до края на физическия си живот, че почти напълно бяха изоставили плътта. Те се появяваха във вид на глави, окачени на паякоподобни движещи се протези. Един-двама представляваха издути мозъци, до такава степен пълни с машинария, че вече не се побираха в черепи. Мозъците се придвижваха в прозрачни куполи, пълни с течност и пулсираща машинария. Това бяха най-крайни конджоинъри и на този етап по-голямата част от съзнателната им активност се бе прехвърлила в разпределената мрежа от конджоинърска мисъл. Всеки пазеше мозъка си като семейство, което не желае да събори своята рушаща се къща, макар вече почти да не живее в нея.

Рьомонтоар опипваше мислите на всеки новодошъл. В тази стая имаше хора, които мислеше за отдавна умрели — индивиди, които не се бяха появявали никога на посещаваните от него сбирки на Затворения съвет.

Причината бе Клавейн. Той измъкваше всеки оттам, където се бе оттеглил.

Рьомонтоар усети внезапната поява на Скейд. Тя бе влязла в пръстеновидния балкон, заемащ половината от стената на сферичното помещение. Залата беше непроницаема за всички невронни трансмисии. Намиращите се вътре хора можеха да общуват помежду си, но бяха напълно изолирани от останалите умове в Майка Нест. Това позволяваше на Затворения съвет да се събира и да общува по-свободно, отколкото чрез обичайните ограничени невронни канали.

Рьомонтоар оформи една мисъл и я определи като високо приоритетна, така че тя постави незабавно край на приказките между събралите се и привлече вниманието им. „Клавейн знае ли за тази среща?”

Скейд се намеси моментално. [И защо му е да знае, Рьомонтоар?]

Той сви рамене. „Нали сме дошли да говорим за него; нима ще го направим зад гърба му?”

Скейд се усмихна очарователно. [Ако се бе съгласил да се присъедини към нас, нямаше да се налага да говорим зад гърба му, нали? Проблемът е негов, не мой.]

Сега, когато вече всички гледаха или бяха насочили някакъв сензорен апарат към него, Рьомонтоар се изправи. „Кой е споменавал нещо за проблем, Скейд? Това, срещу което протестирам, е потайният дневен ред на тази среща.”

[Потаен дневен ред ли? Ние искаме само най-доброто за Клавейн, Рьомонтоар. Мислех, че като негов приятел си осъзнал това.]

Рьомонтоар се огледа. Не забеляза и следа от Фелка, но това не го изненада ни най-малко. Тя имаше пълното право да присъства, но се бе съмнявал, че ще фигурира в списъка на поканените от Скейд.

„Аз съм негов приятел, признавам го. Той ми е спасявал живота достатъчно пъти, но дори да не го беше правил… е, с него сме преживели доста неща заедно. Ако това означава, че нямам обективен поглед върху въпроса, така да бъде. Но ще ви кажа нещо. — Той се огледа, като кимаше, когато срещнеше нечий поглед или сензор. — Всички вие, или поне тези от вас, които се нуждаят от напомняне, не забравяйте — каквото и да би искала Скейд да ви накара да си мислите, Клавейн не ни дължи нищо. Без него нито един от нас нямаше да бъде тук сега. Той беше от такова значение за нас, от каквото беше Галиана, и не изричам това твърдение току-така. Познавал съм я преди който и да било друг от присъстващите в тази стая.” Скейд кимна. [Рьомонтоар има право, разбира се, но сигурно ви е направилр впечатление, че говори в минало време… далечно минало време. Не отричам, че продължава да ни служи добре и след завръщането си от далечния Космос. Но същото прави всеки един от нас. Клавейн не върши нищо повече или по-малко от всеки старши конджоинър. Но не очакваме ли от него нещо повече от това?]

„Повече от какво, Скейд?”

[От уморената му преданост към войнишката изява, от постоянното му излагане на риск.]

Рьомонтоар осъзна че, независимо дали му харесва или не, се бе превърнал в адвокат на Клавейн. Изпита леко презрение към останалите членове на съвета. Знаеше, че много от тях дължат живота си на Клавейн и би трябвало да го признаят при дадените обстоятелства. Но Скейд ги беше сплашила.

На него се падаше дългът да говори в защита на приятеля си. „Някой трябва да патрулира по границата.”

[Да. Но ние имаме по-млади, по-бързи индивиди, които, нека си го кажем направо, можем в по-голяма степен да си позволим да загубим, и които могат да вършат точно това. Нуждаем се от уменията на Клавейн тук, в Майка Нест, където можем да се възползваме от тях. Не мисля, че той обикаля по краищата от чувство за дълг към Нест. Прави го единствено поради собствения си интерес. Преструва се, че е един от нас, че е на печелившата страна, без да приема в пълен мащаб значението на това да бъдеш конджоинър. Това намирисва на самодоволство, на личен интерес… с две думи — неблагоприятно е за нас. Дори започва да намирисва на нелоялност.] „Нелоялност? Никой не е проявил по-голяма лоялност към конджоинърската фракция от Невил Клавейн. Може би някои от вас имат нужда да попрегледат историята.”

Една от отделените глави се придвижи с пъргавина на паяк към по-висока седалка. [Съгласен съм с Рьомонтоар. Клавейн не ни е длъжен с нищо. Доказал се е хиляди пъти. Ако желае да остане извън Съвета, това е негово право.]

От другата страна светна един мозък, светлинките му пулсираха в синхрон с движението на гласа му.

[Да, никой не се съмнява в това, но същевременно Клавейн е морално задължен да се присъедини към нас. Не може да продължава да пилее талантите си извън Съвета.]

Мозъкът направи пауза, докато миниатюрни помпички изпомпваха някаква течност, която пулсираше и гъргореше.

Възлестата маса от нервна тъкан се надуваше и свиваше в продължение на няколко летаргични цикъла, като ужасяваща тестена топка. [Не мога да подкрепя провокаторската реторика на Скейд. Но не мога да избегна и истината, върху която акцентира. Постоянният отказ на Клавейн да се присъедини към нас е равносилен на нелоялност.]

„О, млъкни — възкликна Рьомонтоар. — Не се изненадвам, че Клавейн се колебае, след като ще трябва да минава покрай такива като теб…”

[Обида!] — изпелтечи мозъкът.

Но Рьомонтоар долови потисната вълна на весело настроение, причинена от тази хаплива забележка. Подутият мозък явно не се радваше на всеобщо уважение, както би му се искало. Усетил този момент, Рьомонтоар се приведе напред, стиснал здраво перилата на балкона. „За какво е всичко това, Скейд? Защо сега, след всички години, през които Затвореният съвет се бе справял и без него?”

[Какво искаш да кажеш с думите „защо сега”?]

„Искам да кажа, какво точно те подтикна към този ход? Става нещо, нали?”

Гребенът на Скейд придоби кестеняв цвят. Тя стисна здраво челюсти. Направи крачка назад и изви гръбнак като заклещена в ъгъла котка.

Рьомонтоар не се отказваше. „Първо подновяваме програмата за строеж на космически кораби, един век след като престанахме да ги правим поради толкова потайни причини, че дори Затвореният съвет няма право да ги знае. След това се появява прототип, натъпкан със секретни машини с неизвестен произход и функции, чиято природа също не може да бъде разкрита пред Затворения съвет. После на една комета, недалече оттук, се изгражда цяла флота от подобни кораби… но отново това е всичко, което ни е позволено да знаем. Убеден съм, че Вътрешното светилище има какво да каже по въпроса…”

[Бъди много внимателен, Рьомонтоар.]

„Защо? Защото може да се изложа на опасност заради безобидните си предположения ли?”

Друг конджоинър, мъж с доста подобен на гребена на Скейд, се изправи неуверено. Рьомонтоар го познаваше добре и бе сигурен, че не е член на Вътрешното светилище.

[Рьомонтоар е прав. Нещо става и Клавейн е само част от него. Прекратяването на програмата за строеж на кораби, странните обстоятелства около завръщането на Галиана, новата флота, смущаващите слухове, които се носят за някакво адско оръжие — всички тези неща са свързани. Сегашната война е просто отвличане на вниманието и Вътрешното светилище знае това. Може би истинската картина е просто прекалено смущаваща, за да можем ние, редовите членове на Затворения съвет, да я обхванем. В такъв случай и аз като Рьомонтоар ще се отдам на предположения и ще видя къде ще ме отведат те.]

Мъжът погледна напрегнато към Скейд, преди да продължи. [Носи се и друг слух, Скейд, свързан с нещо, наречено „Встъпление”. Със сигурност не е нужно да ти напомням, че това бе кодовото име, което Галиана даде на финалната серия от своите експерименти на Марс — онези, които се закле да не повтори никога.]

Може би беше плод на въображението му, но на Рьомонтоар му се стори, че цветът на гребена на Скейд за секунда се промени неколкократно при споменаването на тази дума. „Какво за „Встъпление”?” — попита той.

Мъжът се обърна към Скейд. [Не знам, но мога да гадая. Галиана не искаше експериментите да бъдат повторени; резултатите бяха полезни, невероятно полезни, но същевременно и обезпокоителни. Но щом Галиана напусна Майка Нест и се запъти на своята междузвездна експедиция, какво можеше да спре Вътрешното светилище да не повтори „Встъпление”? Тя не трябваше да научи никога за това.]

Кодовата дума говореше нещо на Рьомонтоар; определено я беше чувал и преди. Но беше свързана с опити, извършени от Галиана на Марс преди повече от четиристотин години. Щеше да се наложи да прибегне до деликатна мнемонична археология, до правене на разкопки в пластовете насложени отгоре спомени, особено ако въпросната тема бе обвита в мистерия.

Стори му се по-просто да попита. „Какво представляваше „Встъпление”?”

— Аз ще ти кажа какво представляваше, Рьомонтоар.

Звукът на реален човешки глас в потъналата в тишина зала имаше равносилен на писък ефект.

Рьомонтоар проследи звука, който го заведе при говорещия, седнал самотно на едно от най-близките до входа места. Беше Фелка. Сигурно бе пристигнала след започването на сесията.

Скейд стовари вбесена мисъл в главата му. [Кой я е поканил?]

— Аз — отвърна меко Рьомонтоар; говореше на глас заради Фелка. — Предполагах, че е малко вероятно ти да го направиш, а тъй като подлежащият на обсъждане въпрос по една случайност бе Клавейн… стори ми се, че е редно да го сторя.

— И наистина беше редно — обади се Фелка. Рьомонтоар забеляза, че нещо шавна в ръката ѝ и осъзна, че бе донесла мишка в тайната зала. — Нали така, Скейд?

Скейд се усмихна презрително. [Не е нужно да говорим на глас. Отнема прекалено много време. Тя може да чува нашите мисли не по-зле от който и да било от нас.]

— Но ако вие можехте да чувате моите, вероятно щяхте да се побъркате — рече Фелка. Начинът, по който се усмихна, подейства още по-смразяващо, помисли си Рьомонтоар, защото тя сигурно казваше истината. — Затова, вместо да се рискува да…

Сведе поглед надолу — мишката провря опашката си навън от дланта ѝ.

[Нямаш право да бъдеш тук.]

— Напротив, имам, Скейд. Ако не ме беше разпознала като член на Затворения съвет, тайната зала нямаше да ме допусне да вляза. И ако не бях член на Затворения съвет, надали щях да бъда в състояние да говоря за „Встъпление”, нали?

Мъжът, който бе споменал пръв кодовата дума, заговори с висок и треперлив глас:

— Значи догадките ми са били правилни, така ли, Скейд?

[Не обръщай внимание на това, което говори. Тя не знае нищо за програмата.]

— В такъв случай мога да говоря каквото си искам и то няма да бъде от значение. „Встъпление” беше експеримент, Рьомонтоар, опит да се постигне обединение между съзнание и квантово наслагване. Това се случи на Марс; можеш да го провериш сам. Но Галиана постигна много повече, отколкото възнамеряваше. Затова прикри експеримента, ужасена от това, което бе предизвикала. И тук историята трябваше да бъде приключена. — Фелка погледна право към Скейд, насмешливо. — Но не приключи, нали? Експериментът бе започнат отново, преди около век. Именно послание от „Встъпление” ни накара да преустановим производството на кораби.

— Послание ли? — повтори объркан Рьомонтоар.

— От бъдещето — отвърна Фелка, сякаш това трябваше да е очевидно от самото начало.

— Не говориш сериозно.

— Говоря напълно сериозно, Рьомонтоар. Точно аз би трябвало да знам — аз участвах в един от експериментите.

Мислите на Скейд прекосиха стаята. [Тук сме да обсъждаме Клавейн, а не това.]

Фелка продължаваше да говори спокойно. Рьомонтоар се убеди, че тя единствена, освен него самия, не беше смутена от Скейд. В главата на Фелка вече присъстваха по-големи ужаси от тези, които Скейд бе в състояние да си представи.

— Но ние не можем да обсъждаме едното, без да засегнем и другото, Скейд. Опитите продължиха, нали? И са свързани със ставащото сега. Вътрешното светилище научи нещо и предпочита ние да не знаем нищо за него.

Скейд стисна отново челюсти. [Вътрешното светилище установи наличието на настъпваща криза.]

— Каква криза? — попита Фелка.

[Лоша.]

Фелка кимна мъдро и прибра кичур сплескана черна коса от очите си.

— И къде е мястото на Клавейн във всичко това?

Мъката на Скейд бе почти осезаема. Мислите ѝ идваха на прищипани пакети, сякаш правеше непрестанно паузи в очакване да чуе напътствията на безмълвен говорител. [Имаме нужда от Клавейн, за да ни помогне. Кризата може да бъде… намалена… с негова помощ.]

— Каква помощ точно имаш предвид? — настояваше Фелка.

Една веничка на челото на Скейд затрептя. Цветните вълни по гребена ѝ се редуваха бързо една подир друга, като шарки по крилце на водно конче. [Преди много време загубихме няколко ценни предмета. Сега знаем къде точно се намират. Искаме Клавейн да ни помогне да си ги върнем.]

— И тези „предмети”… — попита Фелка — да не би случайно да са оръжие?

Инквизиторката си взе довиждане с шофьора, който я бе докарал в Золнхофен. Беше спала около пет-шест часа по време на пътя, давайки му пълната възможност да прерови вещите ѝ или да я изостави на някое пусто място. Но всичко стоеше недокоснато, включително пистолетът ѝ. Шофьорът ѝ остави дори изрезката от вестника със статията за Торн.

Самият Золнхофен беше точно толкова мизерен и мръсен, колкото бе подозирала. Беше достатъчно да се поразходи няколко минути из центъра му, за да разбере кое минава за център на селището: наземна площадка, заобиколена от две странноприемници със запуснат вид, две административни сгради в окаяно състояние и неприветлив асортимент от заведения. По-нататък се издигаха монтьорските хангари, на които Золнхофен дължеше съществуването си. Далече на север работеха големи тераформиращи машини, за да ускорят преобразуването на Ризургамската атмосфера в годна за дишане от хората форма. Тези атмосферни рафинерии функционираха безупречно няколко десетилетия, но вече започваха да остаряват и сега на тях не можеше да се разчита така, както преди. Поддържането им беше солидно перо за централизирано управляваната икономика. За общности като Золнхофен обслужването на тераформиращите машини даваше несигурен поминък, но работата беше тежка и безмилостна и изискваше специфичен тип работници.

Инквизиторката си спомни всичко това, докато се приближи до едната странноприемница и престъпи прага ѝ. Беше очаквала да бъде спокойно по това време на деня, но щом отвори вратата, ѝ се стори, че влиза на някакво парти, току-що преминало пиковия си момент. Имаше и музика, и викове, и смях, здрав, гръмък смях, който ѝ напомни казармените стаи на Края на небето. Неколцина пияници вече бяха загубили съзнание, но продължаваха да стискат чашите като ученици, пазещи домашното си. Очите ѝ започнаха да парят от химикалите, изпълнили въздуха. Тя стисна зъби, изнервена от шума, и изруга тихичко. Човек можеше да разчита на Четири да избере точно такова място. Спомни си първата им среща. Състоя се в бар в един карусел в орбитата на Йелоустоун; вероятно това бе най-ужасният вертеп, в който бе попадала. Четири имаше доста таланти, но избирането на здравословни места за среща не беше сред тях.

За щастие никой не забеляза появата на инквизиторката. Тя си проправи път покрай няколко тела в състояние на частична кома и се приближи до това, което минаваше за бар: избита в едната стена дупка с нащърбени тухли по краищата. Навъсена жена побутваше напитките през нея, сякаш раздаваше затворнически порции, и грабваше подадените ѝ пари и използвани чаши с почти цинична бързина.

— Дай ми едно кафе — каза инквизиторката.

— Няма кафе.

— Тогава ми дай най-близкия му шибан еквивалент.

— Не трябва да говориш така.

— Ще говоря по всеки шибан начин, по който искам. Особено докато си получа кафето. — Вюйомие се облегна на пластмасовата масичка пред отвора за подаване. — Ще можеш да ми направиш, нали? Искам да кажа, все пак не искам кой знае какво.

— Ти от правителството ли си?

— Не, просто съм жадна. И малко раздразнена. Рано сутринта е, а аз не съм по ранното ставане.

Някой постави дланта си върху рамото ѝ. Тя се обърна рязко, като посегна инстинктивно към пистолета си.

— Отново ли създаваш проблеми, Ана? — попита жената зад нея.

Инквизиторката премигна. Беше репетирала в ума си този миг многократно, откакто бе напуснала Кювие, но въпреки това сега ѝ се стори нереален и мелодраматичен. Тогава триумвир Иля Вольова кимна на жената на лавката.

— Тя ми е приятелка. Иска кафе. Препоръчвам ти да ѝ дадеш.

Сервитьорката я изгледа накриво, после измърмори нещо и изчезна от погледа им. След малко се появи с чаша. Течността в нея като че ли бе събрана от главната ос на пътувал в дъжда голям товарен камион.

— Вземи го, Ана — обади се Вольова. — По-добро няма да намериш.

Инквизиторката пое кафето с леко трепереща ръка.

— Не би трябвало да ме наричаш така — прошепна тя.

Вольова я поведе към една от масите.

— Как да не те наричам?

— Ана.

— Но това е името ти.

— Вече не е. Не тук. Не сега.

Масата бе скътана в един ъгъл, полускрита зад няколко каси бира. Вольова избърса повърхността ѝ с ръкава си и неприбраните остатъци изпопадаха по пода. После седна, подпря лакти на ръба на масата и сплете пръсти под брадичката си.

— Не мисля, че има причина да се тревожим, че някой може да те познае, Ана. Никой не ме удостои с повече от един поглед, а аз съм най-търсеният човек на планетата след Торн.

Инквизиторката, която някога се бе наричала Ана Хури, отпи предпазливо от подобната на захарен сироп отвара, която минаваше за кафе.

— Ти се възползва от опитно извършено насочване на вниманието в неправилна посока, Иля… — Спря и се огледа, осъзнала колко подозрителен и театрален вид трябва да има. — Може ли да те наричам Иля?

— Така се казвам. Но засега се откажи от втората част — Вольова. Няма смисъл да насилваме късмета си.

— Никакъв смисъл. Струва ми се, би трябвало да кажа… — Отново се огледа. Не можеше да се въздържи. — Радвам се да те видя отново, Иля. Бих излъгала, ако кажа нещо друго.

— И на мен ми липсваше твоята компания. Странно, като се сетя, че започнахме запознанството си като едва не се избихме една друга. Но всичко това сега е вода в нашата мелница, разбира се.

— Започнах да се притеснявам. Много дълго не се обади…

— Имах основателна причина да не се набивам на очи, нали?

— Така смятам.

Няколко минути и двете мълчаха. Хури, както се осмеляваше да мисли отново за себе си тя, бе обзета от спомени за зараждането на дръзката игра, която играеха сега. Бяха я измислили сами, изумени от собственото си хладнокръвие и изобретателност. Наистина двете заедно бяха изключително находчива двойка. Но бяха установили, че ползата ще бъде максимална, ако работят сами.

Хури наруши мълчанието първа, неспособна да чака повече.

— Какво има, Иля? Новините добри ли са или лоши?

— Как смяташ, след като си запозната с автобиографията ми?

— Налучкване в тъмното? Новините са лоши. Много лоши.

— Улучи от първия опит.

— Инхибиторите ли?

— Съжалявам, че съм толкова предсказуема.

— Тук ли са?

— Така мисля. — Вольова понижи глас. — Във всеки случай, става нещо. Видях го със собствените си очи.

— Разкажи ми.

Иля понижи още повече глас. Хури трябваше да се напряга, за да я чува.

— Машини, Ана, огромни черни машини. Влязоха в системата. Всъщност не съм ги видяла да пристигат. Те просто… са тук.

Ана бе изпробвала за кратко умовете на тези машини, бе усетила хищническия хлад, лъхащ от древната документация. Наподобяваха умовете на живеещи в глутници животни, древни, търпеливи и привлечени от тъмнината. Съзнанието им представляваше лабиринт от инстинкт и гладен интелект, необременено от симпатия или емоции. Те се зовяха помежду си с вой из безмълвните степи на галактиката и се събираха на големи групи, когато кървавият мирис на живот смутеше зимния им сън.

— Мили Боже!

— Не може да се каже, че не сме ги очаквали, Ана. От мига, в който Силвест започна да бърника в неща, които не разбира, въпросът вече бе само кога и къде.

Хури се взря в приятелката си, питайки се защо температурата в стаята внезапно като че ли спадна с десетина-петнайсет градуса. Предизвикващият такъв страх и омраза триумвир беше дребен и мърляв, като уличница. Сивеещата и коса бе подстригана ниско около кръглото лице с непреклонен поглед, което издаваше монголоидни предци някъде далече в миналото. Нямаше убедителен вид като вестител на деня на Страшния съд.

— Страх ме е, Иля.

— Мисля, че имаш превъзходно основание да се страхуваш. Но се старай да не го показваш, а? Не бихме искали да изпълваме местните с ужас още отсега.

— Какво можем да направим?

— Срещу инхибиторите ли? — Вольова премигна зад чашата си, като се намръщи леко, сякаш за първи път се замисляше сериозно по този въпрос. — Не знам. Амарантинците не са имали особен успех в това отношение.

— Ние не сме беззащитни птици.

— Не, ние сме хора, бедствието на галактиката… или нещо от този род. Не знам, Ана. Наистина не знам. Ако бяхме само ние с теб и ако можехме да убедим кораба, Капитана, да излезе от черупката си, можехме поне да помислим за бягство. И дори да използваме оръжието, ако това би помогнало.

Хури потръпна.

— Но дори да помогне и дори да можехме да се измъкнем, това няма да помогне особено на Ризургам, нали?

— Не. И, не знам за теб, Ана, но моята съвест не е чак толкова неопетнена.

— С колко време разполагаме?

— Точно това е странното. Инхибиторите вече можеха да са разрушили Ризургам, ако това бе всичко, което възнамеряваха да правят — то е във възможностите даже на нашите технологии, затова силно се съмнявам, че тази работа би им създала някакъв проблем.

— В такъв случай може би не са дошли, за да ни убият.

Вольова изгълта на един дъх остатъка в чашата си.

— Или може би… само може би… са дошли именно за това.

В роящото се сърце на черните машини, лишени от чувствителност процесори решиха, че умът на един надзирател трябва да бъде съживен до възвръщане на съзнание.

Решението не бе взето лесно; в повечето случаи изчистването можеше да се осъществи без да се буди призракът на същото това нещо, за чието потискане бяха създадени машините. Но тази система беше проблемна. Документацията показваше, че тук вече е била извършена чистка, само преди някакви си четири и половина хилядни от Галактическо завъртане. Фактът, че машините бяха призовани обратно, доказваше необходимостта от вземането на допълнителни мерки.

Задачата на надзирателя бе да се справи с особеностите конкретно на това масово нахлуване на паразити. Нямаше две пречиствания, които да бъдат еднакви; за съжаление неоспорим оставаше житейският факт, че най-добрият начин за унищожаване на разум бе с известна доза разум. Но щом приключеха с чистката, която включваше проследяване на заразата до самия ѝ източник и справяне с дъщерните ѝ спори, което можеше да отнеме още две хилядни от едно Галактическо завъртане или половин милион години, надзирателят щеше да бъде върнат отново в сегашното му състояние на загуба на самоосъзнатост, докато нуждата от него се появи отново.

Което можеше да не се случи никога повече.

Надзирателят никога не поставяше под въпрос работата си. Знаеше само, че действа в крайна сметка за доброто на усещащия живот. Изобщо не го притесняваше фактът, че кризата, за чието предотвратяване действаше, кризата, която щеше да се превърне в непоправима космическа катастрофа, ако на разумния живот бъдеше позволено да се разпространи, отстоеше на тринайсет завъртания или три милиарда години в бъдещето.

Това нямаше значение.

Времето не означаваше нищо за инхибиторите.

СЕДМА ГЛАВА

[Скейд? Опасявам се, че е станал още един инцидент.] „Какъв?”

[Отклонение от състояние две.]

„Колко е продължило?”

[Само няколко милисекунди. Но това е било достатъчно.] Скейд и главният ѝ техник на двигателите бяха коленичили в заобиколено от черни стени пространство близо до кърмата на „Куче грозде”, докато прототипът бе паркиран в Майка Нест. Двамата бяха натъпкани в тясното пространство, привели гръбнак и притиснали колене в гърдите си. Беше неприятно, но след първите си няколко посещения Скейд бе анулирала усещането от неудобната поза и го бе заменила с достойно за дзенбудист спокойствие. Можеше да издържи дни, притисната в нечовешки малки скривалища… и го бе правила. От другата страна на стените, изолирани в многобройни тесни отвори, се намираха сложните и объркващи елементи на машината. Директният контрол и фината настройка на съоръжението бе възможно да се осъществява само тук, където се намираха рудиментарните връзки с нормалната контролна мрежа на кораба.

„Тялото още ли е тук?”

[Да.]

„Бих искала да го видя.”

[Не е останало кой знае какво за гледане.]

Но мъжът изключи лаптопа си и я поведе, влачейки си крака из коридорите като рак. Скейд го следваше. Движеха се от едно скривалище към друго, от време на време се налагаше да се промъкват сантиметър по сантиметър през стесненията, причинени от изпъкнали елементи на машината. Тя беше навсякъде около тях, упражнявайки своето деликатно, но невъзможно за отричане влияние върху самото пространство-време, в което се намираха.

Никой, дори Скейд не разбираше всъщност как работи машината. Правеха се догадки, някои от тях — съвсем научни и правдоподобни, но зейналата пропаст от концептуално невежество все не можеше да бъде прескочена. Голяма част от това, което Скейд знаеше за машината, се състоеше само от документирани причини и следствия и почти никакво разбиране на физическите механизми, лежащи в основата на нейното поведение. Тя знаеше, че когато функционира, машината проявява склонност да се установява в няколко дискретни състояния, всяко от които свързано с измерима промяна в местната метрика… но състоянията не бяха строго изолирани едно от друго и се знаеше, че съоръжението се колебае диво между тях. Към това се прибавяше и проблемът с различните геометрии и заплетеният начин, по който те се отразяваха върху стабилността на състоянието…

„Състояние две ли каза? В какъв точно режим беше преди инцидента?”

[Състояние едно, както е по инструкциите. Изследвахме някои нелинейни полеви геометрии.]

„Какво беше този път? Сърдечна недостатъчност, като миналия?”

[Не, поне не мисля, че сърдечната недостатъчност е била главната причина за смъртта. Както казах, не е останало кой знае какво, за да се правят изводи.]

Все така продължавайки напред, Скейд и техникът се промъкнаха през тесния ръкав между съседни части на машината. В момента полето беше в състояние нула, поради което не се наблюдаваха измерими физиологични следствия, но Скейд не можеше да се отърве от чувството, че нещо не е както трябва — натрапчиво усещане, че светът се е отклонил съвсем леко от нормалното. То бе илюзорно; само свръхчувствителни квантово-вакуумни сонди биха могли да доловят влиянието на съоръжението.

[Пристигнахме.]

Скейд се огледа. Бяха излезли на едно сравнително по-голямо отворено пространство в недрата на съоръжението. Беше подобна на мида камера с черни стени, голяма колкото да позволи на човек да се изправи. По стените се виждаха множество входове за включване на лаптоп.

„Тук ли се е случило това?”

[Да. Изместването на полето бе най-високо тук.]

„Никъде не виждам тяло.”

[Просто не гледаш достатъчно внимателно.]

Скейд проследи погледа му. Той се бе фокусирал върху определена част от стената. Тя се приближи и я докосна с върховете на пръстите си, скрити под ръкавицата. Това, което ѝ се бе сторило лъскавочерно като всичко останало, се оказа алено и лепкаво. На по-голямата част от едната стена бе залепено нещо, издадено на около половин сантиметър от нея. „Моля те, кажи, че не е това, което си мисля.”

[Страхувам се, че е точно това, което си мислиш.]

Скейд разтри с длан червеното вещество. То притежаваше достатъчно стабилни вътрешни връзки, за да остане единна маса дори при нулева гравитация. От време на време тя усещаше нещо по-твърдо, вероятно парченце кост или машинария, но нищо по-голямо от нокътя на палеца не бе останало във вид на цяло парче.

„Какво се е случило?”

[Той е бил близо до полевия фокус. Отклонението до състояние две е било мигновено, но достатъчно, за да доведе до съответните последствия. Всяко движение би било фатално, дори неволното трепване. Може да е бил вече мъртъв, преди да се е блъснал в стената.]

„Колко бързо се е движел?”

[Километри в секунда, при това без проблем.]

„Би трябвало да е безболезнено, струва ми се. Ти усети ли сблъсъка?”

[Из целия кораб. Все едно се взриви малка бомба.]

Скейд нареди на ръкавиците си да се почистят. Останките по тях потекоха обратно към стената. Мислеше си за Клавейн, обзета от желанието да има поне отчасти поносимостта му към подобни гледки. Клавейн бе видял ужасяващи неща по време на войнишкия си живот, достатъчно, за да придобие необходимата ментална броня, даваща му възможност да издържи. Докато Скейд, с едно-две изключения, бе водила всичките си битки от разстояние.

[Скейд…?]

Гребенът сигурно бе отразил дискомфорта ѝ. „Не се притеснявай за мен. Просто се опитай да разбереш какво се е объркало и се постарай да не се повтори.”

[А тестващата програма?]

„Продължава, разбира се. А сега почисти тази мръсотия оттук.”

Фелка се понесе по въздуха в друго отделение на тихото си жилище в кухата греда. Там, където преди около кръста ѝ бяха привързани инструменти, сега се виждаха множество клетки, които потракваха леко една в друга при движението ѝ. Във всяка от тях имаше по едно люпило бели мишки, които драскаха и душеха ограничаващите ги прегради. Фелка не им обръщаше внимание; нямаше да бъдат затворени дълго в клетките, хранеше ги добре и скоро всички щяха да могат да се насладят на нещо като свобода.

Тя премигна в полумрака. Единственият източник на светлина бе слабото сияние, идващо от съседното помещение, разделено от това с виещ се коридор от превъзходно полирано дърво с цвят на прегорял карамел. Намери закачената на едната стена ултравиолетова лампа и я включи.

Едната страна на камерата — Фелка така и не си бе направила труда да прецени кое е горе и кое — долу — бе покрита с бутилковозелено стъкло. Зад него се виждаше нещо, което на пръв поглед наподобяваше спираловиден тръбопровод, палимпсест от тръби и канали, уплътнители, помпи и вентили. Лабиринтът бе осеян с дървени диагонали и остри завои, свързващи различни участъци, с неясни на пръв поглед функции. Тръбите и каналите имаха само три дървени страни, стъклената стена образуваше четвъртата, така че течащото по тях беше видимо.

Фелка вече бе въвела в системата десетина мишки през еднопосочните вратички в края на стъклото. Още при първите кръстопътища те поемаха в различни посоки и сега ги деляха метри, като всяка си проправяше път в своята част на лабиринта. Липсата на гравитация изобщо не ги смущаваше. Те успяваха да постигнат достатъчно триене благодарение на дървото, за да се движат свободно във всяка посока. Най-опитните мишки в крайна сметка овладяваха изкуството да се спускат по инерция надолу по тръбите, свеждайки до минимум фрикционния участък, който излагаха към дървото или стъклото. Те обаче рядко научаваха този трик, преди да прекарат в лабиринта няколко часа и да направят няколко цикъла.

Фелка посегна към една от прикрепените към кръста си клетки и я отвори, давайки възможност на обитателите ѝ — три бели мишки — да проникнат в лабиринта. Те го направиха с радост, доволни, че са се отървали от металния си затвор.

Фелка зачака. Рано или късно някоя от мишките щеше да се натъкне на люк или висяща вратичка, връзка към деликатна система от дървени лостове с пружина. Щом мишката преминеше от другата страна, движенията ѝ предизвикваха раздвижването на лостовете. Те често се предаваха нататък през целия лабиринт, карайки капака да се отвори или затвори на един-два метра от засегнатата точка. Друга мишка, която се придвижваше в отдалечен участък на лабиринта, можеше внезапно да открие, че пътят ѝ е блокиран там, където допреди миг е бил открит. Или пък можеше да бъде принудена да вземе решение, след като само допреди малко такова нещо не е било необходимо, и тревогата, причинена от наличието на различни възможности да забули миниатюрното ѝ мозъче. Напълно възможно бе изборът на втората мишка да задвижи друга система и така да се стигне до получаването на нова конфигурация в друга отдалечена част на лабиринта. Носещата се по средата Фелка щеше да наблюдава различните трансформации на дървото, задействащи непредвидима програма, чиито автори бяха самите мишки. Беше омагьосващо.

Но Фелка се отегчаваше лесно. Според нея лабиринтът беше само началото на нещата. Осветлението на помещението беше с ултравиолетова светлина, защото под нейно влияние протеините, отделяни от специалните гени на мишките флуоресцираха. Виждаше ги ясно под стъклото, като движещи се яркопурпурни петънца. И ги наблюдаваше, обхваната от страстна, но бързо охладняваща омая.

Лабиринтът бе изцяло нейно изобретение. Беше го измислила и бе изработила собственоръчно дървения му механизъм. Пак тя се бе намесила в генетиката на мишките, за да ги накара да излъчват подобно сияние, но това бе детска играчка в сравнение с цялата суетня и връткава работа, докато накара всички лостчета и вратички да действат както трябва. За известно време дори си мислеше, че си заслужава да положи всички тези усилия.

Едно от малкото неща, които все още бяха в състояние да привлекат интереса ѝ, беше внезапната поява. На Дайъдем, един от първите светове, които бяха посетили след напускането на Марс, на първия кораб, движещ се с близката до светлинната скорост, тримата с Клавейн и Галиана бяха изследвали голям кристален организъм, на който му бяха необходими години, за да изрази нещо близко до една-единствена „мисъл”. Синаптичните му посланици бяха безмозъчни черни червеи, заровени в подвижна невронна мрежа от подобни на капиляри ледени каналчета в стар като света ледник.

Клавейн и Галиана я бяха изтръгнали от изучаването на подробностите на ледника на Дайъдем и тя така и не бе успяла да им прости това. Оттогава я привличаха подобни системи, всичко, в което от простите елементи внезапно и непредсказуемо изникваше някаква сложнотия. Беше сглобила безброй симулации в софтуер, но така и не бе убедена, че действително е схванала същината на проблема. Ако от системите ѝ възникнеше някакъв сложен елемент, както ставаше често, тя никога не можеше да се отърве от усещането, че го е създала неволно още от самото начало. Мишките представляваха различен подход. Тя беше отстранила дигиталното и се бе обърнала към аналоговото.

Първата машина, която опита да създаде, се задвижваше от вода. Беше се вдъхновила от детайлите за прототипа, които бе открила в един кибернетичен архив в Майка Нест. Преди векове, много преди Транспросвещението, някой бе направил аналогов компютър, предназначен да моделира притока на пари в икономиката. Машината се състоеше от стъклени колби и вентили, и деликатно балансирани люлчици-везни. Течности в различни цветове представляваха различните пазарни фактори и финансови параметри: лихвени проценти, инфлация, дефицити. Течностите се плискаха и машината гъргореше, изчислявайки несравнимо трудни интегрални уравнения със силата на приложената в действие механика на водата.

Беше я очаровала. Фелка бе построила отново прототипа, като прибави някои свои дребни подобрения. Но макар машината да я бе забавлявала, изникващите внезапно проблеми в нея бяха незначителни и само от време на време. Тя бе създадена така, че безмилостно да отхвърля истинските изненади.

Така стигна до мишките. Те бяха непредсказуеми агенти, хаос на четири крака. Беше замислила новата машина така, че да ги експлоатира, използвайки непредвидимата им нужда да бързат от едно място на друго. Сложните системи от лостове и превключватели, вратички и кръстопътища осигуряваха непрестанното мутиране на лабиринта, въртенето през фазопространство — трудно постижимото за ума математическо пространство с повече измерения на всичките възможни конфигурации, които бе в състояние да заеме лабиринтът. В това фазопространство имаше оказващи притегателна сила тела като планетите и звездите, осеяли плоскостта на пространство-времето. Когато се заловеше за някое от тях, лабиринтът често тръгваше по нещо като орбита, колебаейки се около едно състояние, докато нещо като насъбралата се нестабилност или външен стимул го запратеше в друга посока. Обикновено беше достатъчно просто да пъхне нова мишка в лабиринта.

От време на време се случваше лабиринтът да бъде привлечен към тяло, което да стане причина мишката да бъде възнаградена с по-голямо от обичайното количество храна. Фелка бе любопитна дали животинките, действайки сляпо, неспособни да си сътрудничат, ще намерят все пак начин да насочат лабиринта към някое от тези тела. Ако подобно нещо се случеше, то определено щеше да бъде знак за внезапна поява на нещо неочаквано.

Това се бе случило веднъж. Но тази групичка мишки така и не бе повторила номера. Фелка бе пъхнала още техни събратя, но те само задръстиха системата и я скачиха към друго тяло с притегателна мощ, където не се случи нищо особено интересно.

Все пак не се беше отказала напълно. Все още не бе разбрала съвсем някои тънкости на лабиринта и докато не го направеше, той нямаше да я изпълни с отегчение. Страхът обаче вече се промъкваше някъде в задните части на ума ѝ. Знаеше без капчица съмнение, че лабиринтът не можеше да я очарова още дълго.

А той тракаше и цъкаше като стар часовник, който се готви да отмери часа. Чуваше се прищракването от отварянето и затварянето на вратичките. Подробностите на лабиринта се виждаха трудно зад стъклото, но напливът на мишки говореше недвусмислено за промяна в неговата геометрия.

— Фелка?

Някакъв мъж се промъкна с усилие през свързващото коридорче. Понесе се във въздуха в помещението и преустанови дрейфуването си, като притисна пръсти в полираното дърво. Виждаше слабо лицето му. Плешивият му череп не беше със съвсем правилна форма. Изглеждаше дори по-странен в полумрака, като издължено сиво яйце. Тя се взираше в него със съзнанието, че по принцип винаги би трябвало да бъде в състояние да свърже това лице с Рьомонтоар. Но ако в стаята бяха влезли шест-седем мъже на същата физиологична възраст и със същите детински черти, нямаше да може да отличи — Рьомонтоар от останалите. Единствено фактът, че вече я бе посетил неотдавна, я правеше толкова сигурна, че това е той.

— Здравей, Рьомонтоар.

— Би ли запалила някаква светлина? Или, ако искаш, да поговорим в другата стая?

— Можем да направим същото и тук. В момента провеждам експеримент.

Той погледна към стъклената стена.

— Светлината ще го провали ли?

— Не, но тогава няма да виждам мишките.

— Така изглежда — отвърна замислено посетителят. — Клавейн е с мен. Ще влезе всеки момент.

— О!

Фелка запали опипом един от фенерите. Тюркоазената светлина премигна неуверено и после застина.

Тя изучаваше изражението на Рьомонтоар, като се стараеше да го разчете. Дори сега, след като вече знаеше идентичността му, не можеше да се каже, че лицето му се е превърнало в образец на яснота. Текстът му оставаше мъгляв, изпълнен с променливи двойствености. Разчитането даже на най-разпространените изражения ѝ костваше голямо усилие на волята, като различаването на съзвездия сред куп бледи звезди. Трябваше да признае все пак, че от време на време се случваше странната ѝ невронна машинария да улови модели, които липсваха напълно при нормалните хора. Но в повечето случаи никога не можеше да се довери на собствената си преценка, когато ставаше дума за лица.

Като имаше предвид всичко това, тя се вгледа в лицето на Рьомонтоар и реши, че изглежда притеснен.

— Защо го няма още?

— Искаше да ни даде време да обсъдим въпроси на Затворения съвет.

— Знае ли нещо за случилото се днес в залата?

— Нищо.

Фелка се понесе към горния край на лабиринта и пъхна друга мишка в отвора с надеждата да деблокира една задънена улица в долния ляв квадрант.

— Така ще трябва да продължава, освен ако Клавейн не се съгласи да се присъедини. Дори тогава може да остава разочарован от онова, което не научава.

— Разбирам защо не би искала да узнае за „Встъпление” — обяви Рьомонтоар.

— Какво точно би трябвало да означава това?

— Постъпила си против желанията на Галиана, нали? След това, което открила на Марс, тя прекъснала „Встъпление”. Но когато си се върнала от далечния Космос, докато тя бе все още там, ти си се включила с радост.

— Внезапно се превърна в голям експерт, Рьомонтоар.

— Всичко е тук, в архивите на Майка Нест, стига да знаеш къде да търсиш. Фактът за осъществяването на експериментите изобщо не е кой знае каква тайна. — Той направи пауза и се загледа с известен интерес в лабиринта. — Разбира се, съвсем друг въпрос е какво всъщност се е случило във „Встъпление” и защо Галиана го е прекъснала. В архивите не се споменава за никакви послания от бъдещето. Какво толкова смущаващо е имало в тях, че не се признава дори съществуването им?

— Ти си също толкова любопитен, колкото и аз.

— Разбира се. Но дали само любопитството те е накарало да действаш срещу желанията ѝ, Фелка? Или има нещо повече? Може би инстинкт да се опълчиш срещу собствената си майка?

Фелка сдържа гнева си.

— Тя не ми беше майка, Рьомонтоар. Имахме общ генетичен материал. Само това бе общото между нас. И не ставаше дума за никакъв бунт. Търсех нещо, което да заинтригува ума ми. „Встъпление” бе свързан с изнамиране на ново състояние на осъзнатост.

— Значи и ти не знаеше за посланията?

— Чувах слухове, но не им вярвах. Струваше ми се, че най-лесният начин да открия истината бе като участвам. Но не аз започнах „Встъпление” отново. Програмата вече бе възкресена преди нашето завръщане. Скейд поиска да се присъединя към нея — вероятно смяташе, че уникалността на моя ум може да се окаже ценна за програмата. Но аз играех малка роля в нея и напуснах почти веднага след като започнах.

— Защо? Защото не се получи както се бе надявала ли?

— Не. А между другото, нещата вървяха много добре. И това бе също така най-ужасяващото нещо, което съм преживявала в живота си.

Той ѝ се усмихна, после усмивката му бавно изчезна.

— Защо именно?

— Преди не вярвах в съществуването на злото, Рьомонтоар. Сега не съм толкова сигурна.

— Злото ли? — повтори той така, сякаш се съмняваше, че я е чул правилно.

— Да — промълви едва чуто тя.

Сега, когато стана дума за това, установи, че си спомня мириса и усещането на камерата на експеримента „Встъпление” така ясно, сякаш се бе случило едва вчера, макар да бе направила всичко възможно, за да не допуска мислите си до онази бяла стерилна стая в своето нежелание да приеме наученото там.

Опитите бяха логически завършек на работата, която Галиана бе започнала през първите си дни в лабораториите на Марс. Беше се заела да увеличи възможностите на човешкия мозък с вярата, че това ще бъде единствено от полза за човечеството. Като свой модел използваше развитието на дигиталния компютър от неговото простичко, бавно ранно детство. Първата ѝ стъпка бе да увеличи изчислителната мощ и бързина на човешкия мозък, така както ранните компютърни инженери бяха заменили часовниковите превключватели с електромеханични; после превключвателите — с електронни лампи; електронните лампи — с транзистори; транзисторите — с микроскопични механизми в твърдо състояние; механизмите в твърдо състояние — с процесорни регулатори на квантово ниво, които се намираха в мъглявия край на принципа на неопределеността на Хайзенберг. Тя нахлуваше в мозъците на хората, включително и в своя собствен, с миниатюрни машинки, които създаваха връзки между мозъчните клетки, повтарящи съвсем точно вече съществуващите, но в състояние да пренасят много по-бързо нервните сигнали. Чрез потискането на нормалните събития, осъществени от невротрансмитери и нервни сигнали, с лекарства или с още машинки, след това Галиана се насочи към обработката на нервния сигнал. Субективният ефект беше нормално осъзнаване, но с ускорено темпо.

Все едно че мозъкът бе свръхзареден, способен да обработва мислите десет-петнайсет пъти по-бързо, отколкото в обичайното си състояние. Появилите се проблеми бяха достатъчно, за да не позволят ускореното осъзнаване обикновено да се задържа за повече от няколко секунди, но в повечето отношения експериментът бе успешен. Човек в ускорено състояние можеше, докато наблюдава падането на ябълка от масата, да състави възпоменателно тристишие, преди тя да е стигнала до земята. Беше способен да наблюдава редуването на работата на свиващия и отпускащия мускул на крилцето на колибри или да се възхищава на диадемоподобната шарка, направена от тупналата на пода капка прясно мляко. И, разбира се, от тези хора ставаха превъзходни войници. И така, Галиана премина към следващата фаза. Ранните компютърни инженери бяха открили, че определени типове проблеми се решават най-добре от компютърни армии, свързани паралелно, за да разменят информация. Галиана преследваше именно тази цел със своите пациенти с увеличени невронни възможности, създавайки информационни коридори между съзнанието им. Даваше им възможност да споделят своите спомени, умения, дори осъществяването на определени умствени задачи като разпознаване на шаблони.

— Именно този експериментален амок — безконтролно скачане от ум в ум, разрушаването на вече поставени невронни машинки — доведе до събитието, известно като „Транспросвещение” и, в известна степен — до първата война срещу конджоинърите. Коалицията за невронна чистота бе ликвидирала съюзниците на Галиана, като я бе принудила да се оттегли в изолация в малък укрепен комплекс от лаборатории в Голямата стена на Марс.

Именно тук, през 2190 година, тя срещна Клавейн за първи път, докато бе неин затворник. Тук, няколко години по-късно бе родена Фелка. И пак тук Галиана премина към третата фаза на своя експеримент. Все още следвайки модела на ранните компютърни инженери, сега тя реши да изследва какво може да се спечели от възприемането на квантово-механичен подход.

Компютърните инженери от края на двайсети и началото на двайсет и първи век — едва излезли от ерата на часовниковия механизъм според Галиана — бяха използвали квантови принципи, за да се справят с иначе неразрешими проблеми като задачата да намерят простите числови фактори за много големите числа. Традиционният компютър, дори армията от такива компютри, нямаше шанс да открие простите числови фактори преди ефективния край на Вселената. Но с подходящото оборудване — с тромава комбинация от призми, лещи, лазери и оптични процесори — това бе осъществено за няколко милисекунди.

Последваха ожесточени дебати върху това, което се бе случило, но не и върху това че бяха открити простите числа. Най-простото обяснение, в което Галиана не бе намерила причина да се съмнява, беше, че квантовите компютри бяха поделили работата между безброй копия на самите себе си, разпръснати из паралелни светове. Това бе смайващо от концептуална гледна точка, но нямаше друго разумно обяснение. Освен това не го бяха изсмукали от пръстите си, за да обяснят някой объркващ резултат; идеята за паралелните светове отдавна беше може би единствената концептуална опора на квантовата теория.

И така, Галиана опита да направи нещо подобно с човешкия ум. Камерата на „Встъпление” представляваше съоръжение за свързването на един или повече умове с увеличени възможности към съгласувана квантова система: един слитък магнетично суспендиран рубидий се напомпваше непрестанно в цикли от квантово сцепление и деформиране. По време на всеки епизод на сцепление слитъкът се намираше в състояние на наслагване с безбройни свои копия и именно в този момент се предприемаше невронното свързване. Самият акт винаги караше слитъка да се деформира до микроскопично състояние, но това не ставаше мигновено. Настъпваше момент, когато съгласуваността на слитъка преминаваше в свързаните умове и ги поставяше в състояние на слабо наслагване със собствените им двойници от паралелен свят.

Галиана се надяваше, че в този миг е възможно да бъде осъществена забележима промяна в изживяното състояние на съзнание на участника. Нейните теории обаче не казваха каква би могла да бъде тази промяна.

В крайна сметка стана така, че случилото се излезе напълно извън границите на нейните очаквания.

Галиана никога не бе споделяла с Фелка подробните си впечатления, но Фелка бе научила достатъчно, за да знае, че собственият ѝ опит трябва да е бил доста подобен. Когато експериментът започна и участниците бяха налягали на кушетки в камерата, с глави, погълнати от зейналата бяла паст на невронните тралери с висока резолюция, възникна особено предчувствие, като аурата, предупреждаваща за предстоящ епилептичен припадък.

После настъпи усещането, че Фелка никога не бе успяла да се впише в общността извън експеримента. Единственото, което бе в състояние да каже, бе, че мислите ѝ внезапно станаха многочислени, сякаш зад всяка една от тях долавяше слабото хорово ехо от други същества, които ги загатваха по почти съвършено същия начин. Тя не долови безкрайно много такива мисли, но усети, неопределено, че те се губеха в нещо, като същевременно се различаваха. В този момент тя бе осъществила връзка със своите двойници.

Тогава започна да се случва нещо още по-странно. Впечатленията се събираха и изкристализираха, като призраци, придобиващи форма след часове на сетивна загуба. Тя започна да си дава сметка за простиращо се пред нея нещо, в измерение, което не бе в състояние да визуализира напълно, но което въпреки това създаваше чувство за огромна дистанция и отдалеченост.

Умът ѝ улавяше смътните сензорни дири и ги обграждаше с донякъде позната рамка. Тя виждаше дълъг бял коридор, простиращ се някъде в безкрая, окъпан в мрачна, безцветна светлина, и бе наясно, макар да не бе в състояние да обясни точно откъде, че това пред нея е коридор към бъдещето. От двете му страни имаше многобройни врати, всяка от които се отваряше към някоя по-отдалечена бъдеща епоха. Галиана никога не бе възнамерявала да отвори някоя от вратите в този коридор, но очевидно го бе направила възможно.

Фелка усещаше, че коридорът не може да бъде прекосен; човек можеше само да застане в края му и да се вслушва в носещите се по него послания.

Усещаше също, че послания ще има.

Също като коридора, те се процеждаха през собствените ѝ възприятия. Невъзможно бе да определи колко отдалечени в бъдещето бяха, нито как точно изглеждаше бъдещето, което ги бе изпратило. Беше ли възможно даден момент от бъдещето да осъществява връзка с миналото без да причини парадокси? Опитвайки да отговори на този въпрос, Фелка се бе натъкнала на почти забравения труд на един физик на име Дойч, публикувал своите мисли двеста години преди опитите на Галиана. Според Дойч на времето трябваше да се гледа не като на течаща река, а като на серия от статични моментни снимки, събрани заедно, за да образуват пространство-времена, в които течението на времето бе само субективна илюзия. Представената от Дойч картина категорично позволяваше пътуване назад във времето при запазване на свободната воля и същевременно — без парадокси. Работата бе там, че дадено „бъдеще” можеше да осъществява връзка само с „миналото” на друг свят. Откъдето и да идваха, тези послания не бяха от бъдещето на Галиана. Може би принадлежаха на някое много близко до нейното бъдеще, но тя никога нямаше да стигне до него. Това не беше от значение. Точната природа на бъдещето имаше по-малка важност от съдържанието на самите съобщения.

Фелка така и не бе научила точното съдържание на получените от Галиана послания, но можеше да се досети. Вероятно бяха от същото естество като тези, които бяха преминали през Фелка по време на краткото ѝ участие.

Това трябва да бяха инструкции за правене на едни или други неща, по-скоро упътвания или пътепоказатели, които ги насочваха в правилната посока, отколкото подробни планове. Или пък укази или предупреждения. Но докато достигнат до участниците в експеримента „Встъпление”, тези далечни трансмисии се превръщаха в полузаглъхнало ехо, премесено с десетки други послания. Сякаш между настоящето и бъдещето съществуваше само един отворен коридор с определена вместимост. Всяко изпратено послание намаляваше потенциалния капацитет за бъдещи послания. Притесняващо обаче беше не самото съдържание на посланията, колкото онова, което Фелка съзря зад тях.

Беше усетила разум.

— Докоснахме се до нещо — каза тя на Рьомонтоар. — Или, по-точно, нещо докосна нас. То се пресегна през коридора и докосна умовете ни, прониквайки в тях в същото време, когато получихме инструкциите.

— И това ли беше злото?

— Не се сещам по какъв друг начин да го опиша. Просто срещата с него, просто размяната на мисли за миг побърка повечето от нас или направо ги умъртви. — Погледна към отражението им в стъклената стена. — Но аз оцелях.

— Имала си късмет.

— Не, не беше късмет. Не съвсем. Аз просто разпознах нещото, така че шокът от срещата не беше толкова силен. Както и защото то също ме разпозна. Оттегли се веднага, щом докосна ума ми, и се концентрира върху другите.

— Какво беше това? — попита Рьомонтоар. — След като си го познала…

— Иска ми се да не бях. Оттогава трябва да живея с този миг на разпознаване, и, повярвай ми, никак не е лесно.

— И все пак за какво става дума? — настоя той.

— Мисля, че беше Галиана — промълви Фелка. — Мисля, че беше нейният ум.

— В бъдещето?

— В едно бъдеще. Не нашето, поне не точно.

Рьомонтоар се усмихна смутено.

— Галиана е мъртва. И двамата го знаем. Как е могъл умът ѝ да ти проговори от бъдещето, дори да е било малко по-различно от нашето? Не може да е било чак толкова различно.

— Не знам. И аз се чудя. И продължавам да се питам как е станала такава.

— И затова ли напусна?

— И ти щеше да направиш същото. — Фелка наблюдаваше мишката, която зави не накъдето трябва; поне не натам, където се бе надявала да завие. — Ядосан си ми, нали? Смяташ, че съм я предала.

— Да, независимо от всичко, което ми разказа току-що. Струва ми се, че съм ти ядосан.

Тонът му бе омекнал.

— Не те виня. Но трябваше да постъпя така, Рьомонтоар. Трябваше да го направя веднъж. И изобщо не съжалявам, макар да ми се иска да не бях научавала това.

— Ами Клавейн — прошепна Рьомонтоар. — Той знае ли за това?

— Разбира се, че не. То би го убило.

На вратата се почука леко. Клавейн се появи, носейки се във въздуха, и хвърли поглед към лабиринта, преди да заговори.

— Отново говорите за мен зад гърба ми, нали?

— Всъщност изобщо не говорехме за теб — отвърна Фелка.

— Какво разочарование.

— Пийни си чай, Клавейн. Би трябвало все още да става за пиене.

Той пое подадения му резервоар, наподобяващ колба.

— Има ли нещо, което бихте искали да споделите с мен за срещата на Затворения съвет?

— Не можем да обсъждаме конкретни неща — обади се Рьомонтоар. — Единственото, което мога да кажа, е, че се оказва значителен натиск да се присъединиш. Някои от настояващите за това конджоинъри смятат, че дотогава лоялността ти към Майка Нест ще бъде винаги под въпрос.

— Ама наистина са нахални.

Двамата се спогледаха.

— Може би — рече Рьомонтоар. — Има и такива, твоите съюзници де, които са на мнение, че си демонстрирал лоялността си неведнъж през годините.

— Е, така по може.

— Но те също биха искали да влезеш в Затворения съвет — додаде Фелка. — Смятат, че веднъж щом си там, няма да имаш възможност повече да се набъркваш в опасни ситуации. Те гледат на това като начин за опазване на ценен актив.

Клавейн се почеса по брадата.

— Искаш да кажеш, че няма отърване и в двата случая, така ли?

— Едно незначително малцинство би било щастливо, ако останеш извън Затворения съвет — намеси се Рьомонтоар. — Някои от тях са най-верните ти съюзници. Други обаче са на мнение, че да те оставят да продължаваш да си играеш на войник е най-лесният начин да се отърват от теб.

— Приятно е да знаеш, че те ценят. А какво мислите вие двамата?

— Затвореният съвет има нужда от теб, Клавейн — отговори едва чуто Рьомонтоар. — И сега повече от всякога.

Фелка усети, че нещо неизречено премина помежду им. Това не беше невронна комуникация, а нещо много по-старо, нещо, което можеше да бъде разбрано само от приятели, които се познават и си вярват от много време.

Клавейн кимна сериозно и след това премести погледа си върху нея.

— Знаеш в какво положение съм — каза тя. — Познавам ви с Рьомонтоар от детските си години на Марс. Ти винаги си бил до мен, когато съм имала нужда, Клавейн. Върна се в гнездото на Галиана и ме спаси, когато тя твърдеше, че е безнадеждно. Никога не си се отказал от мен през всичките последвали години. Ти ме превърна в нещо друго, по-различно от това, което бях. Ти ме превърна в човек.

— А сега?

— Галиана не е тук. Липсва една връзка с миналото ми. Не мисля, че бих понесла да изгубя още една.

В един монтьорски пристан в покрайнините на карусел Ню Копенхаген, във външната част на обикалящия около Йелоустоун Ръждив пояс, Зейвиър Лиу изживяваше забележителни затруднения покрай няколко маймуни. Управителят, който не беше маймуна, а генетично усъвършенстван орангутан, успя да измъкне веднага от работилницата всички маймуни на Зейвиър. Вината не беше на Зейвиър, работните му взаимоотношения винаги досега бяха много добри, но орангутанът им нареди да оставят инструментите в знак на симпатия със стачкуващите маймуни в карусела. Доколкото Зейвиър бе подразбрал, спорът бил свързан с лемурите, които работели на по-ниски от договорените от профсъюзите надници и така отнемали работата на по-висшите примати.

Подобно нещо едва ли би предизвикало интерес и вероятно би било даже забавно, ако не се отразяваше върху последната му работа. Но просто нямаше как да бъде другояче. Ако не обичаше да работи с маймуни, с човекоподобни маймуни или понякога дори с ленивци-пигмеи, нямаше да избере да разположи бизнеса си в карусел Ню Копенхаген.

Външният населен коридор представляваше нещо като наежена сива изпъкналост, която се въртеше вътре в Ръждивия пояс, порутената процесия от населени места и изкормени останки от такива места, които, въпреки всичко случило се, продължаваха да обикалят около Йелоустоун. Те имаха всевъзможни форми и размери дори още преди да се появят признаците на остаряване, саботажи и стълкновения. Някои представляваха огромни, пълни с въздух сфери или цилиндри, украсени с огледала и деликатни златни сенници. Други бяха построени върху малки астероиди и парчета от комети, пуснати в орбита около Йелоустоун от армии скайджакове. Понякога селищата проникваха дълбоко в недрата на тези солидни основи, преобразувайки каменните им сърца в главозамайващи площади и пълни с въздух обществени пространства. Други бяха построени предимно върху повърхността, за по-лесен достъп до и от местното въздушно пространство. Тези общности, обитаващи куполи при ниска гравитация, бяха разположени съвсем близко една до друга като жабешки хайвер, осеяни със зелените и сини цветове на миниатюрните озеленени и населени с животни участъци. Обикновено по куполите се виждаха следи от набързо извършени ремонтни работи: белези и паяжини от обработка в спешни ситуации с епоксидна смола и диамантена пяна. В тези, които не бяха поправени, се виждаха тъмни безжизнени останки, като пепел от пожар.

Други населени места не бяха ориентирани чак толкова прагматично. Имаше невероятни спирали, като че ли направени от стъкло или черупка на рапан. Имаше огромни нанизи от сфери и тръбички, напомнящи органични молекули. Някои населени места променяха непрестанно формата си, изпълнявайки бавните симфонични движения на чистата архитектура. Други пък се бяха вкопчили упорито в отдавна излязъл от мода дизайн вече от столетия, съпротивлявайки се на всякакво нововъведение. Имаше и такива, които се бяха обгърнали в наметала, образувани от мъгла от пулверизирана материя, прикривайки истинската си форма.

Имаше и изоставени селища. Едни бяха напуснати по време на чумата и след това не бяха пострадали от големи катастрофи, но повечето бяха улучени от парчетата, разлетели се при сгромолясването на други населени места. Някои бяха разбити от ядрени заряди, от тях не бе останало много. Имаше и такива, чието население се бе върнало през годините на реконструкцията и ги бе издигнало отново. Няколко все още бяха в ръцете на агресивно настроени, незаконно заселили се люде, въпреки усилията на Конвенция Ферисвил да ги изгони.

Карусел Ню Копенхаген бе преживял годините на чумата по-успешно от други, но не се бе отървал напълно невредим. Сега имаше вид на дебел пръстен, който се въртеше бавно. Бандажът на пръстена бе широк един километър. От разстояние се виждаха неясни очертания на сложни постройки, сякаш ивица индустриален градски пейзаж бе обвита от външната страна на колело. Видян по-отблизо, той се превръщаше в коралоподобна маса от кранове и техните рамки и пристани, обслужващи кули и монтажни пристани, издължени прегради, които се обработваха във вакуум, и всичко това бе осеяно с милиони премигващи светлинки от поялни машини, рекламни табла и сигнални огньове. Пристигащите и потеглящите превозни кораби, дори във военно време, образуваха насекомоподобен рояк около външната рамка. Управлението на трафика около Копенхаген бе главоболна работа.

Преди колелото се бе въртяло с двойно по-голяма от сегашната си скорост — достатъчна, за да генерира центробежна гравитация от една гравитационна константа в бандажа. Корабите паркираха в главината на колелото. Но в разгара на чумата, когато бившият Глитър Банд деградира в Ръждивия пояс, палав къс от друго селище бе отнесъл цялата централна главина. И така пръстенът на колелото бе продължил да се върти сам, без главината и спиците.

Смъртните случаи бяха много и се измерваха със стотици животи. В главината бяха паркирани кораби за оказване на помощ при спешни ситуации и на тях се качваха евакуирани, запътили се към Казъм сити. Точността на попадението бе подозрителна, но последвалият оглед показа, че бе резултат от невероятен малшанс.

Въпреки всичко Копенхаген оцеля. Той беше от старите карусели, които не разчитаха особено на микроскопичните технологии, унищожени от чумата. За милионите му жители животът продължи почти така, както и преди. Тъй като не беше лесно да се намери място за паркирането на нови кораби, евакуацията в най-добрия случай бе изключително голям проблем. Когато най-ужасните месеци от чумната епидемия преминаха, Копенхаген бе все още почти напълно населен. Неговите жители поддържаха съществуването му, докато други карусели бяха изоставени от своите обитатели на грижите на развалящите се една след друга машини. Успяха да предотвратят сблъсъка му с други отломки и предприеха безмилостни мерки, за да направят невъзможни пробивите на чумата в него. Като се изключи странният инцидент, когато Лайл Мерик се сблъска с товарния си кораб в химически двигател в бандажа и проби кратера, при който туристите продължаваха и досега да идват и да се прехласват, каруселът остана до голяма степен невредим от ужасната катастрофа.

През годините на реконструкцията имаше опити за събиране на средства за повторното построяване на централната главина. Но все без успех. Търговците и собствениците на кораби се оплакваха, че губят, защото приземяването на движещото се колело бе много трудно. Но гражданите отказваха да позволят довършването му, защото бяха свикнали с гравитацията. В крайна сметка бе постигнат компромис, който не удовлетворяваше нито една от страните. Скоростта на въртене бе намалена с петдесет процента, което намали гравитацията на бандажа наполовина. Приземяването на кораб бе все още проблематично, но не чак толкова, колкото преди. Освен това, жителите на Ню Копенхаген настояваха, че така каруселът даваше на потеглящите кораби безплатен начален тласък и те нямаха причина да се оплакват. Този аргумент не впечатляваше пилотите. Те отбелязваха, че при приближаването си вече бяха изгорили горивото, което след това икономисваха благодарение на въпросния начален тласък.

Но се оказа, че необичайното решение носи странна полза. През последвалите години на ширещо се беззаконие, техният карусел се оказа имунизиран срещу повечето пиратски посегателства. Корсарите предпочитаха да си опитат късмета другаде. А някои пилоти умишлено се приземяваха в Копенхаген, защото предпочитаха да извършат определени ремонтни работи при наличие на гравитация вместо в обичайните, лишени от гравитация условия, предлагани от другите населени места. Дори бяха достигнали известен просперитет и тази тенденция продължаваше, но тогава избухна войната. Започнаха пробно да строят скелета, сочещи навътре в колелото, заместващи спиците, които щяха да се появят по-късно, последвани от нова главина.

По бандажа имаше хиляди монтажни докове. Те бяха с всевъзможни форми и размери, пригодени за всякакъв клас кораби, използвани в системата. Почти всички се намираха вътре в колелото и по-ниската им част бе отворена към Космоса. Корабите се приземяваха там, обикновено подпомогнати от робот-влекач, преди да бъдат закрепени сигурно със специално създадените за тази цел скоби. В противен случай падаха обратно навън, в пространството, най-често завинаги. Покрай всичко това работата по паркираните кораби бе наистина интересна и, макар от работниците да се искаше да могат да действат на високо, без да получават световъртеж, желаещи не липсваха.

Корабът, върху който Зейвиър Лиу работеше сам, защото маймуните му стачкуваха, бе нов за него, но този тип му беше добре познат. Той бе от тия, които се движеха из Ръждивия пояс — малък, полуавтоматизиран товарен съд, предназначен да обслужва населените места. Корпусът му представляваше скелетоподобна рамка, по която можеха да се прикачат множество товарни отделения, като украса на Коледна елха. Движеше се между цилиндъра Суифт-Огъстин и един карусел, контролиран от подозрителната фирма „Хауз ъв кърекшън”, специализирана в дискретното анулиране на козметични хирургически процедури.

На борда на товарния кораб имаше пасажери, като всеки се намираше в отделно, приспособено според личните му предпочитания товарно отделение. Когато установи наличието на техническа повреда в своята навигационна система, той откри кой е най-близкият карусел, способен да извърши незабавно нужния ремонт, и направи работно предложение. Фирмата на Зейвиър предложи конкурентна цена и корабът се насочи към Копенхаген. Зейвиър се погрижи роботи-влекачи да му помогнат да се настани на мястото за паркиране и сега се катереше с мъка насам-натам по кораба, подпомогнат от лепящите парчета по подметките на обувките и ръцете си, благодарение на които се задържаше по студения метал. От колана на скафандъра му висяха всевъзможни инструменти, а за левия му ръкав бе прихванат модерен лаптоп. Той го включваше периодично в някой от многобройните входове на шасито на кораба и, прехапал език, търсеше обяснение за получените цифри.

Знаеше, че проблемът в навигационната система, какъвто и да беше, щеше да се окаже сравнително лесен за отстраняване. Веднъж щом бъдеше открит, обикновено оставаше само да се поръча съответната част за замяна от магазина, и някоя от маймуните му я носеше за броени минути. Но ето че вече се катереше по корпуса от четирийсет и пет минути, а повредата все му убягваше.

Това вече бе проблем, защото, според условията на договорката, корабът трябваше да продължи пътуването си до шест часа. Вече беше използвал по-голямата част от първия час, включително времето, необходимо за паркирането. При нормални условия пет часа бяха много време, но започваше да го преследва неприятното чувство, че това щеше да се окаже една от тези поръчки, когато неговата фирма ще трябва да плати глоба.

Зейвиър мина покрай едно от товарните отделения.

— Дай ми шибаната си диря, копеле такова…

Субперсоната на товарния кораб отвърна остро в ушите му:

— Откри ли каква е повредата в мен? Налага се да продължа мисията си колкото може по-скоро.

— Не. Млъквай. Трябва да помисля.

— Повтарям, налага се да…

— Затваряй си плювалника.

Край предната част на товарното отделение се виждаше ясно някакво петно. Обикновено избягваше да обръща прекалено голямо внимание на обитателите, но този път забеляза повече, отколкото бе възнамерявал. Вътре имаше нещо като крилат кон, само дето конете, дори крилатите, нямаха абсолютно човешки, женски лица. Зейвиър отклони очи, когато срещна погледа на лицето.

Включи лаптопа си в друг вход с надеждата, че този път ще открие проблема. Може би навигационната система беше наред, а проблемът идваше от диагностичната мрежа… Вече бе имал подобен случай с кораба, пристигнал от хотел „Амнезия”. Погледна към часовника в долния десен ъгъл на пластината пред лицето си. Оставаха пет часа и десет минути, през които трябваше също така да направи необходимите прегледи за здравословното състояние и да върне кораба в открито пространство. Нещата май не отиваха на добре.

— Откри ли каква е повредата в мен? Налага се да…

Поне това отклоняваше мислите му от другото. Принуден да се съревновава с времето, изправен пред заплетен технически проблем, просто нямаше възможност да мисли толкова често за Антоанет. Изобщо не му бе станало по-лесно да се справя с нейното отсъствие. Беше против това пътуване, но знаеше, че последното, от което имаше нужда тя, бе да опита да я разубеди. Нейните собствени съмнения трябва да бяха достатъчно силни.

Затова стори каквото можеше. В замяна на направената от него услуга осигури друга ремонтна база, втората по големина в цял Копенхаген, да приеме „Буревестник” в сервизния си док. Антоанет гледаше нервно, убедена, че скобите няма да бъдат в състояние да удържат стотиците хиляди тонове центростремително тегло на кораба. Но въпреки всичко го удържаха, а маймуните на Зейвиър го огледаха с най-големи подробности.

След като работата приключи, Зейвиър и Антоанет се любиха за последен път преди заминаването ѝ. После Антоанет влезе в „Буревестник” и, няколко минути по-късно, на ръба на сълзите, Зейвиър изпрати с поглед кораба, докато се изгуби в безкрая.

Малко след това работилницата бе посетена от неприятно любопитен полицейски пълномощник от конвенция Ферисвил: страховит ръбест уред, който се носи насам-натам в продължение на няколко часа, явно само за да сплаши Зейвиър, но тъй като не откри нищо, изгуби интерес.

Нищо друго не се случи.

Антоанет беше споменала, че ще пази мълчание, докато се намира във военната зона, затова не се изненада, когато в началото нямаше вести от нея. След това започнаха да пристигат новини за военна активност около Танджърин Дрийм, газовия гигант, където Антоанет възнамеряваше да погребе баща си. Това не беше предвидено. Антоанет бе планирала пътуването си така, че да съвпадне с успокояването на военните маневри в тази част на системата. В репортажите не се споменаваше граждански кораб да е попадал насред военните действия, но това не означаваше нищо. Не беше изключено тя да се бе озовала сред кръстосан огън и никой да не бе забелязал смъртта ѝ. Напълно възможно бе също така да бяха разбрали за това, но да не искаха да разгласяват факта, че граждански кораб се бе промъкнал толкова навътре в оспорваното пространство.

Тъй като дните се превръщаха в седмици, а все така нямаше вести от нея, Зейвиър си наложи да приеме, че е мъртва. Смъртта ѝ бе благородна, при извършването на нещо смело, макар и безсмислено, насред бушуващата война. Не беше позволила да бъде засмукана от циничното отричане на всичко. Гордееше се, че я беше познавал, и страдаше безмълвно, задето нямаше да я види повече.

— Налага се да питам пак. Откри ли каква е повредата…

Зейвиър набра някакви команди в ръкава си, за да прекъсне връзката си със субперсоната. „Нека досадното копеле се поизмъчи малко” — помисли си той.

Погледна часовника. Четири часа и петдесет и пет минути и все още не се бе приближил до идентифицирането на проблема. Едно-две предположения, които му се бяха сторили доста обещаващи преди няколко минути, се оказаха фалшива тревога.

— Шибана машина…

Зърна с периферното си зрение пулсираща зелена светлинка на ръкава си. Взря се в нея през обгърналата го мъгла на раздразнение и лека паника. Каква ирония щеше да бъде, ако работилницата останеше без работа, въпреки че той бе тук…

Ръкавът съобщаваше, че получава спешно съобщение извън карусел Ню Копенхаген. То бе пристигнало в този миг, предадено незабавно на ръкава от общата комуникационна мрежа на карусела. Съобщението бе само говорно и нямаше опция за отговаряне в реално време, тъй като неговият изпращач се намираше прекалено далеч. А това означаваше, че това, което изпращаха, каквото и да бе то, идваше отвъд Ръждивия пояс. Зейвиър каза на ръкава да препрати съобщението до скафандъра му.

— Зейвиър… надявам се това да стигне до теб. Надявам се работилницата все още да действа и напоследък да не си обещавал да вършиш твърде много услуги. Защото аз ще те помоля за нещо много по-голямо.

— Антоанет — промълви несъзнателно той и се ухили като идиот.

— Не ти е нужно да знаеш друго освен това, което смятам да ти кажа. Останалото ще можем да обсъдим заедно после, очи в очи. Връщам се към къщи, но се съмнявам, че ще успея да се добера до Ръждивия пояс. Трябва да ми изпратиш спасителен влекач и то колкото се може по-бързо. В паркинга на Лазло нямаха ли един-два „Торъс IV”? Един от тях може да се справи без проблеми с „Буревестник”. Сигурна съм, че са ни задължени заради голямата услуга, която им направихме миналата година.

После му даде координатите и един вектор и му каза да бъде нащрек за поява на активност от духове в упоменатия от нея сектор. Зейвиър се успокои с мисълта, че съвсем скоро ще научи какво се бе случило. Тя бе оставила изпращането на съобщението за последния момент, което не му оставяше никакво време за уреждането на въпроса за „Торъс IV”. Не повече от половин ден, ако искаше влекачите да стигнат при нея навреме. Иначе решаването на проблема щеше да се усложни десетократно и щеше да изисква търсенето на услуги, надвишаващи сферата на влияние на Зейвиър.

На Антоанет определено ѝ харесваше да живее опасно.

Насочи вниманието си отново към товарния кораб. Не се бе приближил до разрешаването на проблема с навигационната система, но той вече не му тежеше така убийствено.

Зейвиър погледна отново ръкава си и възстанови връзката със субперсоната. Тя бръмна незабавно в ухото му. Сякаш бе говорила през цялото време, дори когато не я беше слушал…

— … каква е повредата? Извънредно наложително е да я отстраниш в рамките на обещаното време. Неспособността да изпълниш договорката за поправката автоматично те прави отговорен да изплатиш глоба от не по-малко от шейсет хиляди ферисвилски парични единици или не повече от сто и двайсет хиляди, ако неспособността да изпълниш договорката…

Той изключи отново ръкава си. Настана блажена тишина.

Зейвиър започна да се катери вдървено по шасито на товарния кораб. Прескочи краткото разстояние до един от изпъкналите монтажни ръбове и се приземи сред инструменти и навити кабели. Хвана се здраво и, след като възстанови равновесието си, хвърли последен поглед към кораба, за да се увери, че не е забравил някой ценен инструмент на него. Не беше забравил нищо.

Отвори един панел в омазаната с масло стена на работилницата. Откри поредица огромни, подобни на играчки, омазнени бутони и лостове. Едни от тях контролираха електрическата мощност и осветление, други управляваха температурата и налягането. Дланта му прелетя над всички тях и се приземи върху една особено изпъкнала ръчка, оцветена в алено: именно тя освобождаваше скобите, държащи паркираните кораби.

Зейвиър погледна към товарния кораб. Това, което възнамеряваше да направи, наистина беше глупаво. Още малко работа, може би около час, и вероятността да открие проблема нарастваше значително. Тогава корабът можеше да тръгне по своя път, нямаше да има глоба и реномето на работилницата щеше да бъде спасено, макар и само за следващите две седмици.

От друга страна, напълно възможно беше да продължи да работи, но да не открие проблема и през следващите пет часа. Тогава щеше да плати глоба, не повече от сто и двайсет хиляди ферисвилски парични единици, както услужливо го бе информирал корабът, сякаш знаеше, че горната граница намаляваше в известна степен силата на жегването и факта, че щеше да е закъснял с пет часа в подготвяне на спасителната акция за Антоанет.

Наистина не можеше да става и дума кое да предпочете.

Зейвиър дръпна аления лост. Усети как той превключи на новото си положение с удовлетворяващо старомодно механично щракване. Незабавно из цялата работилница замигаха предупредителни оранжеви светлинки. В скафандъра му зазвуча аларма, за да го предупреди да се пази от движещия се метал.

Скобите се отделиха светкавично, като телеграфни релета. За момент корабът увисна на място, като по магия. След това центробежната сила надделя и, почти величествено, скелетоподобният летателен апарат се отдели от ремонтната работилница гладко и елегантно като падащ полилей. Зейвиър бе лишен от гледката на смаляващия се в далечината кораб — въртенето на карусела му я отне. Можеше да изчака следващото завъртане, но работата го зовеше.

Знаеше, че корабът няма да пострада. Със сигурност с него щеше да се заеме друг специалист. След няколко часа най-вероятно щеше да поеме отново към „Хауз ъв кърекшън” с товара си от мутиралите не по модерен начин пасажери.

Разбира се, щеше да му се наложи да плати майка си и баща си: на пасажерите, ако разберяха някога какво точно бе станало: на Суифт-Огъстин, изпратилото ги селище; на картела, който притежаваше кораба; може би дори на „Хауз ъв кърекшън”, задето бе изложил на опасност нейните клиенти.

Всички те можеха да си го наврат. Антоанет се беше обадила, единствено това имаше значение.

ОСМА ГЛАВА

Клавейн погледна към звездите.

Беше извън Майка Нест, сам, кацнал с главата нагоре или надолу, не можеше да определи точно как, върху практически безтегловната повърхност на изтърбушената комета. Никъде не се виждаше друго човешко същество, нещо повече — не се забелязваха никакви следи от човешко присъствие. Ако случайно минаващ наблюдател бе зърнал Клавейн в този миг, щеше да реши, че жестокосърдечно е бил изоставен на повърхността на кометата без кораб, храна или подслон. Не се виждаха каквито и да било доказателства за големия часовников механизъм, който тракаше в сърцето на кометата.

Кометата се въртеше бавно и периодически издигаше напомнящия блед скъпоценен камък Епсилон Еридани над хоризонта на Клавейн. Тази звезда беше по-ярка от всички останали на небосвода, но пак приличаше по-скоро на звезда, отколкото на слънце. Усети безкрайния хлад на празното пространство между самия себе си и нея. Тя отстоеше само на някакви си сто астрологически единици, нищо в сравнение с междузвездните разстояния, но пак го караше да потръпва. Така и не се бе отървал от смесицата от благоговение и ужас, която го изпълваше, щом се озовеше пред огромните пространства на Космоса.

Някаква светлина привлече окото му. Беше непоносимо слабо премигване някъде в равнината на еклиптиката, на ширината на една длан от Еридани. Ето я пак: остро, внезапно проблясване, едва различимо. Не си въобразяваше. Последва ново проблясване, на съвсем малко разстояние от първите две. Клавейн нареди на визьора на скафандъра си да засенчи донякъде светлината на слънцето, за да не се налага очите му да се справят с толкова голям динамичен диапазон в яркостта. Визьорът се подчини, като прегради звездата с точно пасваща черна маска, все едно се бе взирал в слънцето прекалено дълго.

Знаеше какво наблюдава: космическа битка на десетки светлинни години оттук. Участващите кораби вероятно отстояха на огромни разстояния едни от други, на по няколко светлинни минути, и се обстрелваха с тежко релативистично оръжие. Ако сега се намираше в Майка Нест, щеше да има възможност да се осведоми от база данните за основната тактика и да изтегли информация за предимствата на тези, които патрулираха в този сектор от слънчевата система. Но оттам нямаше да научи нищо, за което не можеше да се досети и сам.

Светкавиците бяха предимно умиращи кораби. Понякога се дължаха на пулсациите на тежките, дълги по цял километър линейни многокамерни оръдия на демаршистите. Те трябваше да се енергизират чрез детонирането на поредица от кобалтови атомни бомби. Взривът раздробяваше оръжието на атоми, но не преди да ускори парче с размерите на цистерна от стабилизиран метален водород до седемдесет процента от скоростта на светлината, плъзгащо се непосредствено пред унищожителната вълна.

Оръжията на конджоинърите бяха с подобна ефективност, но извличаха енергизиращата ги пулсация от самото пространство-време. С тях можеше да се стреля повече от един път и се управляваха и насочваха по-бързо. И не изпускаха светкавици.

Клавейн знаеше, че стретоскопският анализ на светлината на всяко едно просветване щеше да потвърди произхода му. И нямаше да се изненада да научи, че повечето бяха причинени от директни попадения върху демаршистките крайцери.

Там умираха врагове. Умираха моментално, в толкова ярки и бързи експлозии, че не усещаха болка, дори не осъзнаваха настъпването на смъртта. Но безболезнената смърт бе малка утеха. В този ескадрон корабите несъмнено бяха много; оцелелите ставаха свидетели на унищожението на своите сънародници, питайки се кой ще е следващият. Никога нямаше да разберат кога ракетата се е насочила към тях, нито кога щеше да ги настигне.

От това място Клавейн имаше чувството, че наблюдава фойерверки в отдалечен град. От цветовете на Аджинкорт до пламъците на Герника и чистата ослепителна светлина на Нагасаки, подобна на пречистващ меч, отразил слънцето, до далечните светкавици на тежкото релативистично оръжие сред траурночерния пейзаж в началото на двайсет и седми век: Клавейн нямаше нужда от напомняне колко ужасно нещо е войната, но от това разстояние тя притежаваше също така ужасна, изпепеляваща красота.

Битката потъна някъде зад хоризонта. В небето отново се настани покоят, неомърсен от човешките дела.

Клавейн се замисли върху наученото за Затворения съвет. Рьомонтоар, окуражен от, както му се струваше, безмълвното съгласие на Скейд, му бе разказал малко за ролята, която се очакваше да играе той в него. Не ставаше дума само за това, че присъствието му в Затворения съвет щеше да го пази. Не. Имаха нужда от помощта му за изпълнението на една деликатна операция. Ставаше въпрос за военни действия, които щяха да се осъществят отвъд системата Епсилон Еридани, с цел възвръщането на някакви неща, попаднали не където трябва.

Рьомонтоар така и не му каза какви са тези неща, а само, че възвръщането им — което означаваше, че в някакъв момент са били изгубени — бе от жизнено значение за бъдещата сигурност на Майка Нест. Ако искаше да научи повече, а това бе задължително условие, за да бъде от полза за Майка Нест, трябваше да се присъедини към Затворения съвет. Звучеше невероятно просто. И сега, докато размишляваше върху това на повърхността на кометата, не можеше да не признае, че най-вероятно действително бе така. Опасенията му бяха непропорционално раздути.

Не можеше обаче да се довери напълно на Скейд. Тя знаеше повече от него и положението щеше да остане същото, дори ако се съгласеше да влезе в Затворения съвет. Тогава щеше да се намира един пласт по-близо до Вътрешното светилище, но все още нямаше да бъде вътре в него; а кое гарантираше, че оттам нататък не съществуваха още слоеве?

Битката се разгоря отново на противоположната страна на хоризонта. Клавейн я наблюдаваше покорно, отбелязвайки, че светкавиците сега бяха по-редки. Явно схватката бе към края си. Едно бе по-сигурно от всичко друго — демаршистите бяха претърпели по-тежки загуби. Докато не бе изключено неговата страна да се бе отървала без нито един смъртен случай. Оцелелите неприятели скоро щяха да закуцукат обратно към съответните си бази, опитвайки да избягват нови спречквания по пътя си. Не след дълго битката щеше да се появи в пропагандна трансмисия, а фактите — изкривени така, че да изстискат поне капчица оптимизъм от обезсърчаващото поражение на демаршистите. Беше ставал свидетел на това вече хиляди пъти. Щеше да има и други, но не много такива битки. Врагът губеше. И това положение се запазваше вече години наред. Защо тогава се тревожеха за бъдещата сигурност на Майка Нест?

Знаеше, че има само един начин да го разбере.

Тендерът намери своята пролука на ръба и се прибра у дома с непогрешимата точност, характерна за една машина. Клавейн дебаркира при стандартна гравитация, като през първите няколко минути пъхтя учестено, докато привикне към усилието.

Тръгна по заобиколния път от коридори и рампи. По тях минаваха и други конджоинъри, но не му обръщаха особено внимание. Когато усетеше мислите им, впечатлението им от самия себе си, различаваше само спокойно уважение и възхищение, примесени може би със съвсем малка доза съжаление. Населението не знаеше нищо за усилията на Скейд да го вкара в Затворения съвет.

Коридорите ставаха все по-тъмни и по-тесни. По спартански сивите стени се появиха тръби, панели и от време на време — скрит зад решетки отвор, от който духаше топъл въздух. Светлината беше слаба и непостоянна. Клавейн не мина нито веднъж през забранен вход, но всеки, който не беше запознат с тази част от колелото, щеше да остане с впечатлението, че се е отклонил в някаква забранена поддържаща секция. Малцина стигаха чак дотук и повечето се обръщаха на сто и осемдесет градуса и продължаваха да вървят, докато стигнат до по-гостоприемна територия.

Клавейн продължаваше. Беше стигнал до част от колелото, която не фигурираше по плановете и картите. Повечето обитатели на Майка Нест не знаеха за съществуването ѝ. Приближи се до бронзовозелена преграда. Нямаше никаква маркировка, никой не я пазеше. До нея се виждаше дебело метално колело с три спици. Клавейн стисна две от спиците и го дръпна. За момент то не помръдна — очевидно никой не бе идвал тук от известно време — но след това се раздвижи. Постепенно се завъртя свободно. Вратата в преградата се отмести като тапа и от нея покапа смазка и кондензна течност. Той продължи да върти колелото, тапата се отмести встрани и му направи път. Напомняше огромно тумбесто бутало, излъскано отстрани до блясък.

От другата страна бе дори още по-тъмно. Клавейн пристъпи през половинметровия ръб, като се приведе, за да не си одере скалпа в над отворната греда. Докосна метала с пръсти — беше студен. Подуха ги, докато възвърнат донякъде чувствителността си.

Щом се озова вътре, Клавейн започна да върти второ колело, докато вратата отново се затвори плътно, като придърпа ръкавите върху пръстите си, докато работеше, за да ги предпази от вледеняващия допир. После направи още няколко стъпки в полумрака. Бледозелени светлинки се запалиха една по една.

Помещението беше огромно, ниско и дълго като барутен погреб. Извивката на колелото се забелязваше едва-едва, стените се извиваха като арка нагоре и подът се превиваше заедно с тях. В далечината се виждаха редици от криокамери.

Клавейн знаеше точно колко бяха: сто и седемнайсет. Сто и седемнайсет човека се бяха върнали от далечния Космос с кораба на Галиана, но за нито един от тях нямаше разумна надежда да бъде съживен. В много случаи насилието над екипажа ѝ бе толкова необуздано, че бяха успели да съберат останките на отделните индивиди само благодарение на генетичния анализ. Въпреки всичко, колкото и оскъдни да бяха събраните останки, на всеки идентифициран индивид бе осигурен отделен замразяващ ковчег.

Клавейн вървеше между редиците от ковчези, а покритият с решетки под дрънчеше под стъпките му. От криокамерите се носеше леко бръмчене. Те все още действаха, но единствено защото се смяташе, че е по-разумно да поддържат останките в замразено състояние, а не защото се надяваха да съживят повечето от тях. Не се виждаше знак за активно вълче съоръжение, поставено в която и да е от тях, освен, разбира се, в една, но това не означаваше, че няма микроскопични вълчи паразити в спящо състояние, пребиваващи непосредствено под прага на разпознаване. Можеха да кремират телата, но тогава щяха да се лишат от възможността някога да научат нещо за вълците. Предпазливостта бе нещо, което не можеше да бъде отречено на Майка Нест.

Клавейн стигна до криокамерата на Галиана. Тя стоеше встрани от останалите, издигната частично върху полегат цокъл. Изложените заплетени разядени машинарии напомняха каменни орнаменти. Възникваше асоциация за приказна царица, защитавала смело своя народ до самия край, която сега спеше в смъртта си, заобиколена от най-верните си рицари, съветници и придворни дами. Горната част на ковчега беше прозрачна, така че човек съзираше нещо от силуета на Галиана още преди да застане до самата криокамера. Тя изглежда приемаше спокойно своята съдба, както бе скръстила ръце на гърдите, с вдигната към тавана глава, което подчертаваше благородната, силна извивка на челюстта ѝ. Очите ѝ бяха затворени, челото — гладко. Дълга коса, осеяна със сиви нишки, обкръжаваше лицето ѝ. По кожата ѝ блестяха милиарди ледени частици и премигваха в пастелносини, розови или бледозелени нюанси при промяната на ъгъла на полезрение на Клавейн. Тя изглеждаше изключително красива и деликатна в смъртта, сякаш бе издялана от захар.

Приплака му се.

Той докосна студения капак на ковчега, прокара пръсти по повърхността му, като остави четири едва забележими следи. Хиляди пъти си бе представял нещата, които би могъл да ѝ каже, ако някога се измъкнеше от лапите на Вълка. Не я бяха размразявали повече след онзи случай непосредствено след завръщането ѝ, но нямаше гаранция, че това не може да се случи отново, след години или дори — векове. Клавейн неведнъж се бе питал какво щеше да каже, ако Галиана дойдеше в съзнание, дори за кратко. Питаше се дали щеше да го познае и да си спомни какво ги свързва. Дали щеше да си спомни Фелка, която за нея бе като родна дъщеря?

Нямаше смисъл да мисли за това. Знаеше, че никога повече няма да говори с нея.

— Взех решение — заяви той, загледан в парата, която излизаше от устата му. — Не съм сигурен, че ще одобриш, след като така и не се съгласи даже със съществуването на нещо като Затворения съвет. Според тях то е станало неизбежно в резултат на войната, защото изискването военните действия да се пазят в тайна ни е принудило да ограничим общодостъпността на мислите си. Но Съветът съществуваше още преди избухването на войната, макар и в тепърва зараждаща се форма. Винаги сме имали някакви тайни, дори от самите себе си.

Пръстите му бяха премръзнали.

— Правя го, защото ми се струва, че ще се случи нещо много лошо. Ако трябва да бъде възпрепятствано, ще направя всичко, зависещо от мен, за да го предотвратя. Ако няма как да се избегне, ще се постарая да преведа Майка Нест през очакващата я криза, каквато и да е тя. Но не мога да сторя нито едното, нито другото отвън. Нито една победа не ме е карала да се чувствам толкова неловко, колкото тази, Галиана. Струва ми се, че и ти би се почувствала така. Винаги си била подозрителна към всичко, което изглежда прекалено лесно, към всичко, което намирисва на хитрина. Знам това по-добре от всеки друг. Нали аз се хванах някога на един от твоите трикове.

Клавейн потръпна. Изведнъж му стана много студено и го обзе смразяващото усещане, че го наблюдават. Всички хладилни ковчези около него бръмчаха, светлинките и другите индикации за състоянието на намиращите се в тях хора оставаха непроменени.

Внезапно осъзна, че не му се иска да стои повече под тези сводове.

— Галиана — изрече той, прекалено припряно, за да се чувства комфортно, — трябва да го направя. Трябва да отстъпя пред молбата на Скейд, за добро или за лошо. Надявам се, че ще ме разбереш.

— Ще те разбере, Клавейн.

Той се извърна рязко, но още преди да го направи осъзна, че познава гласа и няма причина да се притеснява.

— Фелка. — Облекчението му беше неописуемо. — Как ме откри?

— Предположих, че ще дойдеш тук, Клавейн. Знаех, че Галиана е човекът, с който обсъждаш винаги нещата за последно.

Беше влязла, без да я чуе. Чак сега видя, че вратата бе широко отворена. Това, което го бе накарало да потрепери, беше създалото се въздушно течение.

— Не знам защо дойдох — промълви той. — Знам, че е мъртва.

— Тя е твоята съвест, Клавейн.

— Затова я и обичах.

— Всички я обичахме. И поради това тя като че ли все още е жива, все още ни води. — Фелка вече бе до него. — Няма нищо лошо да идваш тук. Това не ме кара да те уважавам по-малко, не разваля мнението ми за теб.

— Мисля, че знам какво трябва да направя.

Фелка кимна, сякаш просто и бе съобщил часа.

— Хайде, да си тръгваме оттук. Прекалено е студено за живите. Галиана няма да има нищо против.

Клавейн я последва към вратата. След като се озоваха от другата страна, той се зае с колелото и, заедно със запечатването на подобната на тапа врата, запечата и спомените и призраците там, където им беше мястото.

Въведоха Клавейн в тайната зала. Щом прекрачи прага, усети как милионите мисли, които съществуваха като фон в Майка Нест, отпаднаха от съзнанието му като въздишка. Предполагаше, че преходът беше травмиращ за много от конджоинърите, но дори да не идваше направо от мястото, където почиваше Галиана и където се създаваше впечатление за известна изолация, това пак нямаше да му се стори нещо повече от леко неприятно. Беше прекарал прекалено дълго време в покрайнините на конджоинърското общество, за да се смути от липсата на други мисли в главата си.

Разбира се, не беше напълно сам. Усещаше умовете на присъстващите в залата, макар обичайните ограничения на Затворения съвет все още да не му позволяваха да стига по-дълбоко от повърхността на техните мисли. Самото помещение не беше забележително: голяма сфера с множество места, подредени в кръгови балкони, достигащи почти до зенита на камерата. Подът беше плосък и блестящосив, с аскетична катедра в центъра. Тя беше солидна, издигаше се от самия под, сякаш бе пораснала от него.

[Клавейн.] Беше Скейд. Стоеше на края на издаващия се от едната страна на залата език.

„Да?”

[Седни, Клавейн.]

Той вървеше по лъскавия под, подметките му чаткаха по него. Атмосферата не му помагаше да се чувства другояче освен като подсъдим; със същия успех сега можеше да върви към мястото на своята екзекуция.

Отпусна се на стола си, който се оказа толкова удобен, колкото обещаваше видът му. Кръстоса крака и се почеса по брадата. „Нека приключваме с това, Скейд.”

[Когато му дойде времето, Клавейн. Осъзнаваш ли, че заедно с товара на познанието идва и допълнителният товар на опазването на това знание? Че веднъж щом узнаеш тайните на Затворения съвет, не можеш да ги излагаш на опасност, като рискуваш да бъдеш пленен от врага? Че дори споделянето на тези тайни с други конджоинъри е недопустимо?] „Знам в какво се замесвам, Скейд.”

[Искаме само да сме сигурни, Клавейн. Не може да ни се сърдиш за това.]

Рьомонтоар се изправи от мястото си. [Той каза, че е готов, Скейд. Това е достатъчно.]

Тя изгледа обадилия се без емоции, което се стори на Клавейн по-смразяващо от обикновения гняв. [Благодаря, Рьомонтоар.]

„Той е прав. Аз съм готов. И решен.”

Скейд кимна. [Тогава се приготви. На ума ти ще бъде даден достъп до информация, от която досега си бил изолиран.]

Клавейн стисна несъзнателно страничните облегалки на стола си, макар да бе напълно наясно колко абсурден беше инстинктът. Точно така се бе чувствал преди четиристотин години, когато Галиана го бе запознала за първи път с Транспросвещението. Беше станало в нейното гнездо на Марс, когато, след раняването му, тя бе заразила ума му с машинките. Тогава му бе помогнала само да хвърли един поглед, нищо повече, но непосредствено преди това се бе почувствал като човек, застанал пред надигаща се пред него вълна цунами, която само след броени секунди ще се стовари отгоре му. Почувства се по същия начин и сега, макар че не предвиждаше да изпита промяна в съзнанието. Достатъчно беше да знае, че ще получи достъп до разтърсващи тайни, дотолкова разтърсващи, че да се налага да бъдат скрити посредством йерархични пластове от иначе всезнаещия всеобщ, кошерен ум. Зачака… но не се случи нищо.

[Готово.]

Отпусна страничните облегалки. „Чувствам се съвсем по същия начин.”

[Не се чувстваш по същия начин.]

Клавейн се огледа, прокара поглед през наредените в кръг столове. Нищо не се бе променило, нищо не му се струваше по-различно. Изследва паметта си, но и там не усети да има нещо, което не бе присъствало минута по-рано. „Не мисля…”

[Преди да дойдеш тук, преди да вземеш това решение, ние ти позволихме да узнаеш, че причината да търсим твоята помощ бе въпросът за възвръщането на изгубена собственост. Така ли е, Клавейн?]

„Но така и не ми казахте за какво точно става дума и аз все още не знам.”

[Защото не си зададе правилния въпрос.]

„И какъв въпрос би искала да задам, Скейд?”

[Запитай се какво знаеш за адската класа оръжия, Клавейн. Сигурна съм, че отговорът ще ти се стори много интересен.]

„Не знам нищо за никакви оръжия адска класа…” Внезапно го обзе несигурност и той млъкна. Знаеше точно какво представляват оръжията от въпросната адска класа.

Сега, когато информацията му беше достъпна, той си даде сметка, че неведнъж бе чувал слухове за тези оръжия във времето, което бе прекарал сред конджоинърите. Най-лютите им врагове разпространяваха поучителни разкази за скритите съвършени оръжия на конджоинърите, достойни за деня на Страшния съд, толкова разрушителни, че почти не бяха изпробвани, и със сигурност никога не бяха използвани в битка. Според мълвата те бяха много стари, произведени в най-ранната фаза на конджоинърската история. Имаше различия в подробностите, но всички истории бяха единодушни в едно: оръжията бяха четирийсет на брой и нямаше две сред тях, които да са еднакви.

Клавейн никога не бе вземал на сериозно слуховете, предполагайки, че са плод на страховете на някой от контраразузнавателните отряди на Майка Нест. Немислимо бе тези оръжия някога да са съществували в действителност. През цялото време, откакто живееше сред конджоинърите, никога не бе намекнато официално за подобни оръжия. Галиана никога не бе споменавала за тях, а ако оръжията бяха наистина стари, тоест от марсианската епоха, нямаше как да не знае за съществуването им.

Но оръжията наистина съществуваха.

Клавейн проучваше с мрачно очарование новите си ярки спомени. Винаги бе знаел за наличието на тайни в Майка Нест, но не бе подозирал, че нещо така значимо може да бъде скривано толкова дълго. Имаше усещането, че току-що е открил огромна стая в къщата, където бе прекарал почти целия си живот. Обзе го остро чувство за объркване — и предателство.

Оръжията действително бяха четирийсет, също както твърдеше мълвата. Всяко от тях беше прототип, използващ някоя уникална тънкост и представляващ зло изобретение — пробив във физиката. И Галиана действително знаеше за тях. Именно тя бе наредила да бъдат конструирани по времето, когато преследването на конджоинърите бе в своя апогей. През въпросния период нейните врагове ги превъзхождаха само числено, но не и технологично. С тези нови четирийсет оръжия тя можеше да се избави веднъж завинаги от неприятеля, но в последния момент бе решила да не го прави: по-добре беше да бъде унищожена, отколкото да поеме отговорността за извършването на геноцид.

Но това не бе краят. Врагът бе допускал груби грешки, правил бе успешни пробиви и бе спохождан от щастливи обрати на съдбата. Хората на Галиана бяха изтиквани почти до ръба, но така и не бяха зачеркнати от историята.

Клавейн научи, че след това оръжията бяха оставени на съхранение на сигурно място в един брониран астероид в друга система. Мрачни картини преминаваха пред вътрешния му поглед: барикадирани сводове, зли кибернетични кучета-пазачи, опасни капани и вълчи ями. Очевидно Галиана се бе страхувала от своето оръжие така, както се бе страхувала и от врага, и макар да не бе искала да го разглоби, беше направила всичко възможно да го отдалечи така, че да не може да бъде използвано незабавно. Информацията, благодарение на която бе създадено, бе изтрита, и това явно бе достатъчно да предотврати по-нататъшни опити за създаването на дубликати. Ако някога отново се появеше нужда от него, все още съществуваше и можеше да се използва; но разстоянието, което се равняваше на години междузвезден полет, даваше възможност до употребата му да не се прибягва незабавно, под въздействие на страстта. Четирийсетте ѝ оръжия адска класа можеха да бъдат използвани само след обуздаване на емоциите, с хладен ум, както и трябваше да бъде.

Но те бяха откраднати. Някой беше проникнал в непревземаемия астероид и когато там пристигна проучвателен конджоинърски екип, не откри и следа от крадците. А те очевидно бяха достатъчно умни, за да се справят със защитните системи и да не пробудят оръжията. В спящо състояние те не можеха да бъдат проследени и унищожени или възпрени от разстояние.

Клавейн научи, че бяха правени много опити за възвръщането на изгубените оръжия, но досега всички завършваха с неуспех. Първо, местонахождението на скривалището бе пазено в дълбока секретност; кражбата бе потулена дори още по-дълбоко и само неколцина изключително високопоставени конджоинъри знаеха какво се бе случило. Десетилетията се точеха, но всички те не споменаваха и дума: попаднали не където трябва, оръжията можеха да разбият като стъкло цели светове. Единствената надежда беше крадците да не си дадат сметка за истинската стойност на придобивката им.

Десетилетията се превърнаха в едно, а после и в две столетия. Катастрофите и кризите сред човешкия род се нижеха една след друга, но никога нищо не показа, че оръжията са пробудени. Малцината осведомени конджоинъри се осмелиха да повярват, че въпросът може да бъде забравен тихомълком: може би оръжията бяха изоставени някъде далече в Космоса или захвърлени в изпепеляващото сърце на някоя звезда.

Но оръжията не бяха изгубени.

Най-неочаквано, малко преди завръщането на Клавейн, бяха доловени индикации за активирането им в близост до Делта Павонис, подобна на слънце звезда на малко повече от петнайсет светлинни години от Майка Нест. Неутриновите сигнали бяха слаби; възможно беше по-ранните сигнали за пробуждане да бяха пропуснати напълно. Но последните бяха недвусмислени: част от оръжията бяха пробудени от съня си.

Системата Делта Павонис не се намираше на главните търговски пътища. Имаше само един колонизиран свят, Ризургам, със селище, основано от археологическа експедиция от Йелоустоун, предвождана от Дан Силвест, сина на кибернетика Калвин Силвест и потомък на един от най-богатите родове в демаршисткото общество. Археолозите на Силвест ровели из останките на някаква птицеподобна раса, живяла на планетата преди един милион години. Колонията постепенно бе прекъснала официалните си връзки с Йелоустоун и поредица от сменящи се режими се бяха погрижили първоначалните научни планове да бъдат заменени от противоречивата политика на тераформирането и широкомащабното заселване. Не липсваха преврати и насилие, но въпреки това бе малко вероятно именно заселниците да са сегашните притежатели на оръжията. Прегледът на документацията за потеглящия от Йелоустоун трафик показваше заминаването на друг кораб за Ризургам, лайтхъгъра „Носталгия по безкрая”, появил се около системата приблизително по същото време, когато бяха доловени признаците за активиране. Информацията за екипажа и за историята на кораба бе оскъдна, но Клавейн научи от имиграционните записи, че някаква жена, на име Иля Вольова, бе търсила нови членове за екипажа непосредствено преди потеглянето. Еднакво възможно бе името да е или да не е истинско — през онези объркани дни непосредствено след чумната епидемия, корабите можеха да представят каквито си искат самоличности — но се бе появило отново. Макар много малко трансмисии да се бяха върнали до Йелоустоун, една от тях, накъсана и изпълнена с ужас, споменаваше, че корабът на Вольова тероризирал колонията, за да предаде в ръцете им бившия си лидер. Поради някаква причина екипажът на Вольова искаше на борда си Дан Силвест.

Това не означаваше, че Вольова действително владееше оръжията, но Клавейн бе съгласен с преценката на Скейд, че бе най-вероятният заподозрян. Корабът ѝ бе достатъчно голям, за да ги побере, беше прибегнала до насилие спрямо колонията и се бе появила на сцената по същото време, когато оръжията бяха пробудени от съня си. Невъзможно беше да се отгатне какво искаше от тях, но връзката ѝ с тях изглеждаше несъмнена.

Тя беше търсеният крадец.

По гребена на Скейд запулсираха нефритовозелени и бронзови вълнички. В главата му нахлуха нови спомени: видеоклипове и снимки на Вольова. Клавейн не беше сигурен какво бе очаквал, но определено не и късо подстриганата жена с кръгло лице, която видя на тях. Ако му бяха представили цяла стая, пълна със заподозрени, Вольова щеше да бъде една от последните, които щеше да посочи.

Скейд му се усмихна. Сега вече привлече изцяло вниманието му. [Вече разбираш защо се нуждаем от помощта ти. Местоположението и състоянието на трийсет и деветте останали оръжия…]

„Трийсет и девет ли, Скейд? Мислех, че са четирийсет.” [Не споменах ли, че едно от тях вече е унищожено?] „Пропусна тази част, струва ми се.”

[От това разстояние не можем да бъдем сигурни. Оръжията ту потъват в летаргичното си състояние, ту се разбуждат от него, като чудовища, които не могат да намерят покой. Едно от оръжията определено не е било долавяно от две хиляди петстотин шейсет и пета година местно Ризургамско време. Предполагаме, че е изгубено или най-малкото — повредено. А шест от останалите трийсет и девет оръжия са отделени от основната група. Все още получаваме прекъсващи се сигнали от тях, но те се намират много по-близо до неутронната звезда в края на системата. Останалите трийсет и три са на около една астрономическа единица от Делта Павонис, на пътя към точката на Лагранж между Ризургам и системата Делта Павонис. Най-вероятно са на борда на лайтхъгъра на триумвира.]

Клавейн вдигна ръка. „Чакай. Доловили сте тези сигнали още през две хиляди петстотин шейсет и пета година?” [Местно Ризургамско време, Клавейн.]

„Добре де, значи е станало някъде през… две хиляди петстотин и осемдесета година? Преди трийсет и три години, Скейд. Защо, по дяволите, не сте предприели нещо досега?” [Намираме се във война, Клавейн. Не може да се каже, че сме били в положение да осъществим мащабна, логистически сложна операция за възвръщането им.]

„Досега, искаш да кажеш.”

Скейд се съгласи с почти незабележимо кимване. [Сега нещата се обръщат в наша полза. Най-сетне сме в състояние да отклоним в тази посока някои източници. Нека не се заблуждаваме, Клавейн, възвръщането на оръжията няма да бъде лесно. Ще опитаме да си върнем неща, откраднати от твърдина, в която даже сега би ни било трудно да проникнем. Вольова разполага със собствено оръжие освен откраднатото от нас. А доказателствата за извършените от нея престъпления на Ризургам навеждат на мисълта, че при нужда не би се поколебала да ги използва. Но ние просто трябва да си ги върнем, каквото и да ни коства във вид на активи и време.]

„Активи ли? Човешки животи ли имаш предвид?”

[Никога не си трепвал пред необходимостта да приемеш цената, налагана от войната, Клавейн. Затова искаме ти да координираш операцията по връщането на оръжието. Прегледай тези спомени, ако се съмняваш, че си подходящ за работата.]

Не го удостои дори с предупреждение. През съзнанието му пробягаха картини от собственото му минало, които го върнаха към отдавна минали кампании и акции. „Военни филми” — помисли си Клавейн, като си припомни старите, двуизмерни монохромни записи, които бе гледал през ранните си дни в Коалицията за невронна чистота. Преглеждаше ги, обикновено напразно, за да открие поне някакъв намек за урок, който би могъл да използва срещу реалния враг. Но сега във военните филми, които му показваше Скейд, главният герой бе той самият. И в по-голямата си част те бяха исторически верни: поредица от акции, в които бе участвал. Сред тях бе освобождаването на заложници в развъдниците на Гилгамеш Изида, при което Клавейн бе изгубил ръката си до китката в резултат на изгаряне със сяра; заздравяването бе отнело цяла година. И случаят, когато, заедно с една конджоинърка, бе измъкнал нелегално мозъка на демаршистки учен от опеката на фракция миксмастъри-ренегати в близост до Окото на Марко. Партньорката му се подложи на хирургическа операция, за да бъде в състояние да запази мозъка жив в утробата си след лесното обратно Цезарово сечение, осъществено от самия Клавейн. Оставиха тялото на човека да бъде открито от онези, които го бяха държали в плен. След това конджоинърите клонираха ново тяло на учения и върнаха в него отделения мозък. Следваше акцията, при която Клавейн бе върнал откраднатия конджоинърски двигател от скайджакове-дисиденти, лагеруващи в един от външните възли на аграрния кошер на Блоутър, и освобождаването на цял патърн джъглърски свят от ултри-спекуланти, които искаха да вземат такса за достъпа до променящия съзнанието извънземен океан. Делата му бяха много, много повече. Клавейн винаги оцеляваше и почти винаги триумфираше. Знаеше, че има други светове, където бе умрял значително по-рано: в тези истории уменията му не бяха по-малки, но късметът не бе на негова страна. Нямаше как от тази поредица от успехи да направи извода, че непременно ще успее и при следващото препятствие.

Но въпреки липсата на гаранция за успех беше ясно, че шансовете на Клавейн бяха по-големи от тези на който и да било друг член на Затворения съвет.

Той се усмихна мрачно. „Изглежда ме познавате по-добре, отколкото се познавам аз самият.”

[Знам, че ще ни помогнеш, Клавейн, иначе нямаше да те доведа чак дотук. Имам право, нали? Нали ще ни помогнеш?]

Клавейн огледа залата, спря поглед върху ужасната менажерия от подобни на духове величия, съсухрени старци и противни, затворени в бутилка конджоинъри във финално състояние. Всички те зависеха от неговия отговор, дори видимите мозъци като че ли започнаха да се колебаят в своите пулсации. Скейд беше права, разбира се. Клавейн не би поверил тази работа на никой друг освен на самия себе си, дори сега, в този късен час на своята кариера и своя живот. Щяха да бъдат необходими десетилетия, почти двайсет години, само за да стигне до Ризургам, и още толкова, за да се върне с трофея си. Но четирийсет години наистина не бяха кой знае колко дълъг период на фона на четири-пет столетия. А освен това през по-голямата част от въпросното време щеше да бъде замразен.

Четирийсет години. Може би пет години за подготовка и още една година за самата операция… с две думи, някъде около половин век. Погледна към Скейд. В синхрон с режима на очакване вълничките по гребена ѝ преустановиха временно своето движение. Знаеше, че за нея е проблем да разчита ума му до най-дълбоките нива — именно липсата на абсолютна прозрачност едновременно я очароваха и вбесяваха; предполагаше обаче, че е в състояние да разчете съгласието му.

„Ще го направя. Но имам някои условия.”

[Условия ли, Клавейн?]

„Аз ще избера екипа си. И аз ще определя кой ще пътува с мен. Ако поискам да дойдат Фелка и Рьомонтоар и ако те се съгласят, тогава ще им позволиш да дойдат.”

Скейд поразмисли, после кимна с точната деликатност на кукла от театър на сенките. [Разбира се. Четирийсет години е солидно отсъствие. Това ли е всичко?]

„Не, разбира се, че не. Няма да тръгна срещу Вольова, без да разполагам със смазващо тактическо превъзходство още от първия миг. Винаги съм работил по този начин, Скейд: пълно надмощие. Това означава повече от един кораб. Най-малко два, три в идеалния случай, и ще взема още повече, ако Майка Нест успее да ги произведе в нужния срок. Указът не ме вълнува ни най-малко. Нужни са ни лайтхъгъри, тежковъоръжени с най-ужасните оръжия, с които разполагаме. Един прототип не е достатъчен и, като се има предвид колко време е необходимо, за да се построи каквото и да било напоследък, най-добре е да запретнем ръкави незабавно. Не можем просто да щракнем с пръсти към някой астероид и след четири дни от него да се появи междузвезден кораб.”

Скейд допря пръст до долната си устна. Очите ѝ се затвориха за секунда повече, отколкото бе присъщо за обикновено мигване. Клавейн се изпълни с убедителното усещане, че тя водеше разгорещен диалог с някого. Стори му се, че видя потрепването на клепачите ѝ, като на разтърсван от треска спящ човек.

[Прав си, Клавейн. Ще ни трябват кораби. Нови, въплътили усъвършенстванията, направени в „Куче грозде”. Но не е нужно да се тревожиш. Вече започнахме да ги строим. Всъщност ще бъдат готови съвсем скоро.]

Клавейн присви очи. „Нови кораби? Къде?”

[На известно разстояние оттук, Клавейн.]

Той кимна. „Добре. В такъв случай няма да навреди, ако ме откарате там, за да ги видя, нали така? Бих искал да им хвърля поглед, преди да е станало прекалено късно да се промени нещо.”

[Клавейн…]

„Това не подлежи на обсъждане, Скейд. Ако ще се заемам с тази задача, ще трябва да видя инструментите, с които ще разполагам.”

ДЕВЕТА ГЛАВА

Инквизиторката отпусна ремъците, които я придържаха към мястото, и изрисува рамките на прозорец в непрозрачния материал на совалката на триумвира. Корпусът направи услужливо прозрачен четириъгълник и позволи на инквизиторката да хвърли поглед към Ризургам от Космоса за първи път от петнайсет години.

Много се бе променило даже за този относително кратък период от планетарно време. Облаците, които преди представляваха невзрачни линийки от издигнала се нагоре влага, сега се издуваха във вид на плътна млечнобяла маса, разбита като сметана в спираловидни форми от сляпата артистичност на Кориолисовата сила. Слънчевата светлина се отразяваше от емайлираната повърхност на езера и миниатюрни морета. Обширни пространства в зелено и златно се редуваха, образувайки геометрични фигури, осеяни със сребристосини напоителни канали, достатъчно дълбоки, за да осигурят придвижването на баражи. Магистралите приличаха на сиви драскотини. Градовете и селищата представляваха петна от пресичащи се улици и сгради, но дори след като инквизиторката помоли прозореца да премине в режим на увеличително стъкло, пак не успя да различи кой знае какво. В близост до централните части на най-старите селища като Кювие, се виждаха останки от старите куполи или от пръстените на основите. От време на време съзираше яркото движещо се мънисто на транспортен дирижабъл високо в атмосферата или много по-малкото петънце на самолет, в изпълнение на правителствена задача. Но от това разстояние по-голямата част от човешката дейност беше невидима. Със същия успех можеше да изследва повърхностните характеристики на увеличен милиарди пъти вирус.

След като години наред бе потискала тази част от своята личност, инквизиторката започваше отново да мисли за себе си като за Ана Хури; не изпитваше особено силна привързаност към Ризургам, дори след цялото време, което бе прекарала на неговата повърхност. Но онова, което видя от орбита, ѝ подейства отрезвяващо. Планетата се бе превърнала в нещо повече от временната колония, която бе при пристигането ѝ в системата. Тя бе дом за мнозина, единственият, който познаваха. При многобройните си разследвания се бе запознала с доста от тях и знаеше, че на Ризургам все още има добри люде. Не всички можеха да бъдат винени за сегашното правителство или за несправедливостите на миналото. Те поне заслужаваха шанса да живеят и умрат в света, който бяха започнали да наричат „свой дом”. А под умиране тя разбираше естествена смърт. За съжаление обаче, точно тази част вече не можеше да бъде гарантирана.

Совалката беше миниатюрна и бърза. Триумвирът, Иля Вольова, дремеше в другата седалка, дръпнала над челото козирката на неподлежащата си на описание сива шапка. Същата тази совалка я бе закарала на повърхността на Ризургам, преди да влезе във връзка с инквизиторката. Летателната ѝ програма знаеше как да се промъква между издирващите лъчи на правителствените радари, но все пак бе за предпочитане подобни екскурзии да се свеждат до минимум. Ако ги хванеха, ако дори заподозряха, че летателен апарат рутинно влиза във и напуска, атмосферата на Ризургам, щяха да започнат да хвърчат глави на всички правителствени нива. Даже Домът на Инквизицията да не бъдеше замесен директно, позицията на Хури щеше да стане извънредно нестабилна. Миналото на ключовия правителствен персонал щеше да бъде подложено на изключително щателно и подробно изследване. И въпреки взетите мерки не беше изключено да открият действителния ѝ произход.

Предпазливото изкачване изискваше плитък профил на ускорение, но щом излязоха от атмосферата и ефективния обсег на радарите, двигателите на совалката увеличиха оборотите си до три гравитационни константи и накараха и двете жени да залепят гърбовете си в облегалките. На Хури ѝ се приспа и, точно преди да потъне в сън осъзна, че совалката изпуска парфюмиран наркотик във въздуха. Спа без сънища и се събуди със същото меко неодобрение. Намираха се някъде другаде.

— Колко време сме били упоени? — попита тя пушещата Вольова.

— Почти едно денонощие. Надявам се алибито, което измисли, да е достатъчно убедително, Ана; ще ти бъде нужно, когато се върнеш в Кювие.

— Казах, че се налага да навляза в пустошта, за да се срещна с действащ под дълбоко прикритие агент. Не се притеснявай, отдавна съм се подготвила за подобна вероятност. Винаги съм знаела, че може да ми се наложи да отсъствам известно време. — Хури развърза поддържащите ремъци — совалката не ускоряваше повече и се почеса край тила. — Има ли шанс да си вземем душ, когато пристигнем там, накъдето сме тръгнали?

— Зависи. Къде точно мислиш, че отиваме?

— Нека кажем само така: измъчва ме ужасното чувство, че вече съм била там.

Вольова смачка фаса си и даде съответните команди, за да направи предната част на корпуса прозрачна. Намираха се далеч в междупланетното пространство, все още в еклиптиката, но на доста светлинни минути от най-близкия свят, и въпреки това нещо блокираше гледката към звездния безкрай пред тях.

— Ето го и него, Ана. Добрият стар кораб „Носталгия по безкрая”. Все още в голяма степен същия, какъвто го остави.

— Благодаря. Още някое ободряващо чувство, докато сме на темата?

— При последната ми проверка душовете не бяха в ред.

— При последната ти проверка ли?

Вольова направи пауза, а после издаде особен цъкащ звук с език.

— Закопчай си колана. Влизаме вътре.

Приближиха се още към тъмната безформена маса на лайтхъгъра. Хури си спомни първото приближаване до същия кораб, когато я бяха измамили, за да се качи на борда му в системата Епсилон Еридани. Тогава бе изглеждал почти нормално, в духа на това, което може да се очаква от един голям, умерено стар търговски лайтхъгър. Липсваха изявени израстъци и издатини, някои от които да наподобяват ками или кулички. Корпусът бе повече или по-малко гладък, износен тук, прекъсван от машини, сензори и входни люкове там, но нищо в него не би създало повод за особени коментари или безпокойство. Нямаше ги акрите от нещо като гущерова кожа или засъхнала кал, напомняща слепени тромбоцити. Нищо не намекваше, че погребани биологични императиви най-сетне бяха изригнали на повърхността в оргия от биомеханични трансформации.

Но сега корабът не приличаше особено на кораб. По-скоро наподобяваше, ако се налагаше Хури да го оприличава на нещо, на разболял се приказен палат, някога бляскав ансамбъл от кулички, тъмници и шпилове, деформирани от зла магьосница. Основната му форма все още се различаваше: Ана успяваше да разпознае главния корпус и двете издатини за двигателите, всяка една от които беше по-голяма от хангара на малък товарен кораб. Но тази функционална сърцевина почти се губеше под причудливите израстъци, превзели напоследък лайтхъгъра. Бяха се включили различни организиращи принципи, за да придадат луд артистизъм на израстъците, благодарение на посредничеството на корабните подсистеми за монтажна и дизайнерска работа. Виждаха се спирали, наподобяващи строежа на амонитите. Имаше извивки и възли като от силно увеличена дървесна сърцевина. Не липсваха спици, нишки и подобия на мрежа, щръкнали като ниско подстригана коса шипове и наподобяващи язви маси от взаимно преплетени кристали. На места големи структури бяха отразявани отново и отново с частично диминуендо, докато изчезнат до границата на видимостта. Пълзящите сложни форми на трансформациите действаха във всевъзможни мащаби. Беше достатъчно да се загледаш по-дълго, за да започнеш да различаваш лица или части от лица в изкорубената броня. А ако продължиш да се вглеждаш, щеше да видиш собственото си ужасено отражение. „Но под всичко това — помисли си Хури, — се крие просто един кораб.”

— Е — рече тя, — както виждам, състоянието му не е станало кой знае колко по-цветущо откакто си тръгнах.

Вольова се усмихна под козирката на шапката си.

— Окуражена съм. Това изказване е много по-малко в духа на инквизиторката и много повече в духа на някогашната Ана Хури.

— Така ли? Жалко, че беше необходим целият този шибан кошмар, за да ме върне в предишното състояние.

— О, това не е нищо — отвърна бодро Вольова. — Чакай да влезем вътре.

Совалката трябваше да се промъкне през тясна пролука с формата на око в корпуса, за да се добере до пристана. Той бе все още в по-голяма или по-малка степен правоъгълен, а основните обслужващи системи, които никога не бяха зависели особено от нанотехнологиите, бяха все още по местата си и можеха да бъдат разпознати. В помещението бе струпан богат асортимент от други летателни съоръжения за полети в рамките на една система — от тъпоноси вакуумни влекачи до големи совалки.

Приземиха се. Тази част на кораба не бе създадена за гравитационни условия, затова излязоха в състояние на безтегловност, като се придвижваха залавяйки се за специално предназначените за тази цел перила. Най-голямото желание на Хури бе Вольова да върви пред нея. И двете носеха фенерчета и кислородни маски за спешни случаи и Хури се изкушаваше да включи веднага в употреба своята. Въздухът в кораба беше ужасно топъл и влажен, с мирис на гнило. Вероятно би било същото да дишаш нечии стомашни газове.

Ана покри уста с ръкав, борейки се срещу позивите си за повръщане.

— Иля…

— Ще свикнеш. Не е вредно. — Вольова измъкна нещо от джоба си. — Цигара?

— Да си спомняш някога преди да съм ползвала тези проклети неща?

— Винаги има първи път.

Хури изчака приятелката ѝ да ѝ запали цигарата и след това дръпна експериментално. Беше неприятно, но за предпочитане пред нефилтрирания въздух в лайтхъгъра.

— Гаден навик, наистина — заяви Вольова с усмивка. — Но гадните времена изискват гадни навици. Сега по-добре ли ти е?

Ана кимна, макар и не особено убедително.

Движеха се през наподобяващи хранопровод тунели, чиито стени блестяха от влажни секреции или имаха примамливо правилни кристални шарки. Хури се поизчетка, без да сваля ръкавиците. От време на време разпознаваше някой стар аспект на кораба — някоя тръба, преграда или инспекционна кутия — но обикновено той бе полуслят със своето обкръжение или сюрреалистично деформиран. Твърдите повърхности бяха в нещо като мъгла, през която сивите им граници се губеха във въздуха. Многоцветната слуз и мазилки отразяваха светлината на фенерчетата им, образувайки странни фигури. Във въздуха се носеха амебоподобни капчици, следвайки или понякога като че ли плувайки срещу преобладаващото течение в лайтхъгъра.

С помощта на скърцащи ключалки и колела се добраха до все още въртящата се част на кораба. Хури бе благодарна за гравитацията, но тя бе съпроводена с нещо неприятно. Сега течностите и секрециите вече имаха единна посока, към която да се стремят. Те капеха от стените във вид на миниатюрни водопади и се смесваха на пода, преди да потекат към близкия отвор на отводнителната канализация. Някои секреции бяха образували сталагмити и сталактити, нещо като кехлибарени и зеленикави кучешки зъби, протегнали се в пространството между пода и тавана. Ана правеше всичко възможно да не се допира до тях, но задачата не беше лесна. Забеляза, че Вольова няма подобни задръжки. Само след минути якето ѝ се покри с петна от различните видове корабни еманации.

— Отпусни се — рече тя, забелязала дискомфорта ѝ. — Напълно са безопасни. На кораба няма нищо, което би могло да ни навреди. На теб, ъъъ… нали ти махнаха оръжейните импланти?

— Би трябвало да си спомняш. Ти го направи.

— Просто проверявам.

— Аха. Това всъщност те забавлява, а?

— Научих се да извличам удоволствие там, където успея да го намеря, Ана. Особено в периоди на големи екзистенциални кризи…

Иля захвърли фаса си някъде в мрака и веднага запали нова цигара.

Продължиха да вървят мълчаливо. Най-сетне стигнаха до една от асансьорните шахти, пресичащи кораба по цялата му дължина, като главната асансьорна шахта в небостъргач. Сега, когато корабът само се въртеше, но не се движеше, бе много по-лесно да се върви по страничната му ос. Но разстоянието от единия до другия му край си оставаше четири километра, затова бе за предпочитане асансьорите да се използват при всяка възможност. За изненада на Хури, асансьорът вече ги очакваше. Влезе в него след Иля с известен трепет, но всичко изглеждаше нормално, ускорението протече плавно.

— Значи асансьорите все още работят? — учуди се тя.

— Те са ключова система в кораба — отвърна Вольова. — Не забравяй, имам начини да задържам чумата. Не действат безупречно, но поне ми помагат да я отклонявам от всичко, което не искам да засегне. А и самият Капитан от време на време проявява желание да помогне. Както изглежда, трансформациите не са напълно извън неговия контрол.

Иля най-сетне бе засегнала въпроса за Капитана. До този момент Хури се бе вкопчвала в надеждата, че всичко това може да се окаже лош сън, който бе взела за действителност. Но сега се оказваше, че Капитанът е напълно реален.

— А двигателите?

— Все още недокоснати във функционално отношение, доколкото знам. Но само Капитанът има контрол над тях.

— Говорила ли си с него?

— Не съм убедена, че в случая трябва да се използва думата „говорила”. „Общувала”, може би… но дори това ми се струва далече от истината.

Асансьорът се отклони и премина в друга шахта. Асансьорните шахти бяха предимно прозрачни, но през голяма част от пътуването асансьорът се промъкваше между добре натоварени трюмове или си пробиваше път през стотици метри солиден метал, изграждащ корпуса. От време на време Ана зърваше през прозореца някоя от усойните влажни камери. В повечето случаи те бяха прекалено големи, за да види другата им страна на слабата, отразена светлина от асансьора. Пет от тях бяха достатъчно големи, за да поберат цели катедрали. Спомни си тази, която Вольова ѝ бе показала при първата ѝ обиколка из „Носталгия по безкрая” и при която бе преживяла четирийсетте ужаса. Сега те бяха по-малко от четирийсет, но пак бяха предостатъчно, за да променят ситуацията. Може би дори когато ставаше дума за неприятел като инхибиторите. Стига да успееха да убедят Капитана.

— Двамата с него успяхте ли да изгладите различията помежду си? — поинтересува се тя.

— Според мен фактът, че не ни уби, когато имаше възможност, отговаря повече или по-малко на този въпрос.

— И не те обвинява за това, което му причини?

За първи път Вольова прояви признак на досада.

— „Съм му причинила” ли? Това, което „съм му причинила”, беше акт на изключителна милост. Изобщо не го наказах. Просто… установих фактите и след това назначих лечението.

— Което, според някои определения, бе по-лошо от самата болест.

Сега Иля сви рамене.

— Той щеше да умре. Дадох му нов жизнен кредит.

Дъхът на Хури секна, защото в този момент минаха покрай поредната призрачна камера, изпълнена със сливащи се метаморфозни форми.

— Ако наричаш това „живот”…

— Един съвет. — Вольова се приведе по-близо и понижи глас. — Твърде възможно е той да чува този разговор. Просто го пази в ума си, какво ще кажеш? Добро момиче.

Ако някой друг ѝ бе говорил по този начин, само след две секунди щеше да опитва да си намести някоя изкълчена става. Но Хури отдавна се бе научила да толерира Иля повече от всеки друг.

— Къде е той? Все още на същото ниво като преди ли?

— Зависи какво разбираш под „него”. Струва ми се може да се каже, че епицентърът му е все още там. Но вече няма почти никакъв смисъл да се прави разграничение между него и кораба.

— Тогава значи е навсякъде? Навсякъде около нас?

— Всевиждащ. Всезнаещ.

— Това не ми харесва, Иля.

— Ако това може да ти бъде от някаква утеха, много се съмнявам, че се харесва и на него.

След много забавяния, връщане на заден ход и отклонения, асансьорът най-сетне ги закара до мостика на „Носталгия по безкрая”. За огромно облекчение на Хури консултацията с Капитана очевидно се отлагаше за по-късно.

Мостикът бе почти същият, какъвто го помнеше. Помещението беше увредено и износено, но в по-голямата си част вандализмът бе извършен преди промяната в Капитана. Самата Ана бе причинила лично част от щетите. Кратерите, които бяха резултат от собствените ѝ попадения, дори я изпълниха с известна дяволита гордост. Спомни си напрегнатата борба за власт на борда на лайтхъгъра, докато бе в орбита около неутронната звезда Хадес, в самия край на тази система.

На моменти бе ставало особено несигурно, но тъй като бяха оцелели, се осмели да повярва, че са удържали голяма победа. Появата на машините на инхибиторите обаче говореше друго. Битката най-вероятно щеше да бъде изгубена още преди първите изстрели. Но поне си бяха осигурили малко време. Сега трябваше да се възползват от него.

Хури се настани на едно от местата, гледащи към прожекционната сфера на мостика. Тя беше поправена след бунта и сега показваше системата Ризургам в реално време. Основните планети бяха единайсет, но се виждаха също така и техните луни и по-големите астероиди и комети — всички бяха потенциално важни. Имаше индикации на точното им орбитално положение и на векторите, показващи движението на въпросното тяло. Бледите конуси, излъчвани от лайтхъгъра, показваха докъде се простираше дълбокият сензорен обхват на кораба в момента, със съответните корекции при пътуване със скоростта на светлината. Вольова беше разпръснала шепа мониторни роботи по други орбити, които да дават информация за различни мъртви зони и да увеличават интерферометричната базова линия, но ги използваше предпазливо.

— Готова ли си за урок по най-нова история? — попита тя.

— Знаеш, че съм готова, Иля. Надявам се само, че си е заслужавало да направя това малко пътуване, защото отговарянето на някой и друг деликатен въпрос няма да ми се размине, когато се върна в Кювие.

— Те вероятно няма да ти се сторят толкова проблемни след като видиш това, което смятам да ти покажа.

Вольова увеличи една от луните, която обикаляше около втория по големина газов гигант на системата.

— Там ли са си направили лагер инхибиторите? — възкликна Хури.

— Тук и на още два други свята с подобни размери. Активността им на всеки един изглежда в общи линии еднаква.

Сега около луната се очертаха някакви тъмни силуети. Те се тълпяха и разпръскваха като развълнувано множество с непрестанно променящ се брой и форми. В един миг се установиха върху повърхността на луната, като се свързаха в целенасочени формации. Възпроизвеждането бе очевидно ускорено, може би часовете бяха компресирани в секунди, защото трансформациите по повърхността на луната се редуваха в бърза тъмна последователност. Увеличаването на картината в определени точки показваше тенденцията структурите да се образуват от кубични поделементи с вариращи в широки граници размери. Огромни лазери изпомпваха топлината обратно в Космоса, докато трансформациите бушуваха. Гротескни черни машини с големина на планини препречваха хоризонта и поглъщаха отразената от луната светлина, докато само светлината в инфрачервения спектър бе в състояние да създава изображения с известно значение.

— Какво правят? — попита Хури.

— И аз не разбрах в началото.

Трябваше да минат една-две седмици, докато ѝ стане ясно какво става. На равни интервали по екватора на луната се виждаха вулканични отвори, в които бяха разположени четвъртити машини със зейнала паст, които увеличаваха диаметъра на луната с една стотна. Без предупреждение те започнаха да бълват скален материал във вид на балистични струи от прах. Материята беше сгорещена, но не и разтопена. Тя се извиваше над луната като дъга и отиваше в орбита. Друга машина — Вольова не я беше забелязала до този момент — обикаляше по същата орбита, обработваше прахта, охлаждаше я и събираше струята. Така се образуваше организирана пръстеновидна система от обработена и рафинирана материя, гигатонове материя, подредени спретнато в редици. По-малки машини ги следваха като пасажи от дребна риба, засмукваха предварително рафинираната материя и я подлагаха дори на още по-съвършено пречистване.

— Какво става?

— Както изглежда, машините разрушават луната — отговори Иля.

— Това го разбрах и сама. Струва ми се обаче, че са избрали доста обременителен начин за тази цел. Ние разполагаме с бойни глави, които биха свършили същата работа за част от секундата…

— Като същевременно разпръснат половината от материята на луната — кимна мъдро Вольова. — Не мисля, че те искат точно това. Според мен искат цялата материя, обработена и рафинирана възможно най-ефективно. Особено като се има предвид, че разглобяват по този начин три луни. Така и няма да успеят да преобразуват в твърдо състояние много от летливия материал, освен ако не включат тежката артилерия на алхимията. Но дори при това положение ще си осигурят някъде около сто милиарда милиарда тона полезни изкопаеми.

— Доста камънак.

— Да. И почти от само себе си се налага въпросът: за какво точно им е нужно това?

— Вероятно вече имаш някаква теория.

Иля Вольова се усмихна.

— Нищо повече от догадки, на този етап. Разрушаването на луната все още не е приключило, но според мен е ясно, че искат да построят нещо. И знаеш ли какво? Силно подозирам, че, каквото и да е то, сигурно няма да е съобразено с нашите интереси.

— Мислиш, че става дума за оръжие, нали?

— Очевидно на старини ставам напълно предвидима. Да, определено се страхувам, че става дума за оръжие. Но даже не се наемам да предполагам от какъв вид. Ясно е, че вече можеха да са разрушили Ризургам, ако това бе незабавното им намерение… при това няма да има нужда да го разрушат така чистичко.

— Значи имат нещо друго предвид.

— Така излиза.

— Трябва да направим нещо по въпроса, Иля. Все още разполагаме със скривалището на оръжието. Бихме могли да променим хода на събитията, дори сега.

Вольова изключи прожекционната сфера.

— За момента те като че ли не са усетили присъствието ни — май не попадаме в спектъра, който следят, ако не сме в съседство с Хадес. Би ли искала да развалиш всичко това, като използваш оръжията от скривалището?

— Да, ако смятам, че това е последната ни надежда. Както би постъпила и ти.

— Искам само да кажа, че тогава няма да има връщане назад. Трябва да бъдем напълно наясно с този факт. — Иля помълча за момент. — Има и още нещо…

— Да?

Вольова понижи глас.

— Не можем да контролираме скривалището. Не и без неговата помощ. Ще трябва да убедим Капитана.

Разбира се, те не наричаха себе си „инхибитори“. Никога не бяха сметнали за нужно да се нарекат както и да било. Те просто съществуваха, за да изпълнят един изумително значим дълг, дълг от жизнена важност за бъдещото съществуване на самия разумен живот. Те не очакваха нито симпатия, нито разбиране, затова всяко име — или намек за оправдание — би било напълно излишно. Все пак те бяха наясно, че са им дали това име след славното унищожение, последвало Войната на зазоряване. Посредством тънката, дълга поредица от възпоминания, името се бе предавало от вид на вид, дори когато тези видове биваха заличавани от лицето на Галактиката. Инхибиторите — тези, които потискаха, които задържаха появата на разум.

Надзирателят призна, мрачно, че името даваше точно описание на работата му.

Трудно можеше да се каже точно къде и кога бе започната работата. Войната на зазоряване бе първото значимо събитие в историята на населената Галактика, сблъсък на милион новопоявили се култури. Това бяха първите видове, способни да се придвижват в междузвездното пространство, първите играчи в играта.

Войната на зазоряване бе заради един безценен източник.

Водеше се заради метал.

Тя се върна на Ризургам. В Дома на инквизицията я очакваха въпроси, на които трябваше да отговори. Направи го с цялото безгрижие, което успя да събере. Обясни, че бе отишла в пустошта, за да обсъди лице в лице с един от агентите, който се бе натъкнал на впечатляващи улики, изключително важния доклад, съставен въз основа на тях. Каза на съмняващите се, че следата, водеща към триумвира, от години не е била толкова убедителна. За да го докаже, реактивира някои затворени дела и покани стари заподозрени в Дома на инквизицията за провеждането на проследяващи разговори. Вътрешно ѝ се повдигаше от това, което трябваше да стори, за да поддържа илюзията за вероятността. Невинни хора трябваше да бъдат задържани и да бъдат накарани да почувстват, че животът или поне свободата им, са силно застрашени. Противно ѝ беше да прави всичко това. Някога бе омекотявала усещането, като се грижеше да тероризира по този начин само хора, които, както показваше документацията, бяха извършили едно или друго престъпление, но се бяха отървали безнаказано. За известно време това свърши работа, но после дори то започна да ѝ се струва съмнително в морално отношение.

Сега обаче положението беше още по-лошо. Тъй като сред администрацията съществуваха съмнения, за да смекчи претенциите им, трябваше да направи разследванията си необичайно ефикасни и безмилостни. В Кювие трябваше да циркулират правдоподобни слухове за мерките, до които бе готов да прибегне Домът на инквизицията. Заради нейното алиби трябваше да страдат хора.

Успокояваше се, че всичко това в крайна сметка се правеше за тяхно добро, че постъпките ѝ имаха за цел по-голямото благо на Ризургам; че няколкото посплашени души тук-там бяха малка цена, когато с нея се плащаше предпазването на цял един свят.

Тя стоеше до прозореца на офиса си в Дома на инквизицията, загледана надолу към улицата, когато видя как друг гост бе натъпкан в сива електрическа кола. Човекът се спъна, докато пазачите го въведоха в нея. Главата му беше покрита, а ръцете — вързани зад гърба. Колата щеше да полети през града, докато стигнеше някоя от жилищните зони — дотогава вече щеше да е притъмняло — и тогава човекът щеше да бъде изтикан навън на няколко преки от дома си.

Вървите около ръцете му сигурно щяха да бъдат разхлабени, но той най-вероятно щеше да полежи неподвижно на земята няколко минути, дишайки тежко, задъхан от облекчение, че е пуснат. Може би щеше да го открие групичка приятели, тръгнали към някой бар или прибиращи се от работа. Първо нямаше да го познаят, защото лицето му несъмнено беше подпухнало от побоя и му беше трудно да върви. Те щяха да му помогнат да се прибере, оглеждайки се през рамо да не би докаралите го агенти да са все още някъде наблизо.

Или пък човекът щеше да се изправи сам и, гледайки през цепките, останали на окървавените му, насинени клепачи, щеше някак си да намери пътя до своя дом. Съпругата му щеше да го чака, може би по-уплашена от когото и да било другиго в Кювие в този момент. Когато съпругът ѝ се прибереше, щеше да изпита същата смесица от облекчение и ужас, които беше изживял той самият при идването си в съзнание. Двамата щяха да останат дълго притиснати в обятията си въпреки болките на мъжа. После тя щеше да прегледа раните му и да почисти това, което можеше да бъде почистено. Счупени кости нямаше да има, но за да се увериш в този факт бе необходим щателен медицински преглед. Човекът щеше да реши, че е имал късмет, че агентите, които го бяха били, са били изморени след тежък ден в клетките за разпит.

По-късно, може би, щеше да се отправи към бара, за да се срещне със своите приятели. След като си купеха питиета, в някой тъмен ъгъл той щеше да им покаже най-впечатляващите си синини. И щеше да се разнесе слухът, че се бе сдобил с тях в Дома на инквизицията. Приятелите щяха да го попитат как така е бил заподозрян, че е имал нещо общо с триумвира, и той щеше да отвърне със смях, че нищо не може да спре Дома на инквизицията, не и сега. Всеки, за когото имаше дори най-неоснователни подозрения, че възпрепятства издирванията му, се смяташе достоен за разпит; а преследването на престъпника бе достигнало такива мащаби, че на всяка простъпка срещу което и да е правителствено разклонение се гледаше като на безмълвна проява в подкрепа на триумвира.

Хури гледаше как колата се плъзна напред и започна да набира скорост. Вече почти не си спомняше как изглежда този човек. След известно време всички започваха да изглеждат по един и същ начин, и мъже, и жени се смесваха в едно ужасено хомогенно цяло. Утре щеше да се срещне с нови хора.

Вдигна поглед над сградата, към небето с цвят на синина. Представи си процесите, които вече знаеше, че се осъществяват отвъд атмосферата на Ризургам. На не повече от един-два светлинни часа оттук, огромните и неумолими извънземни машини се бяха заели да превърнат три свята в дребен метален прах. Те явно не бързаха, не се вълнуваха от целта да приключат задачата си в рамките на определен времеви график. Вършеха си работата с невъзмутимото спокойствие на предприемачи.

Ана си припомни това, което вече знаеше за инхибиторите, информация, с която бе удостоена след инфилтрирането си сред екипажа на Вольова. В зората на времената бе избухнала война, обхващаща цялата Галактика и безброй много култури. В печалната епоха след нейното приключване един вид — или колектив от видове — бе решил, че разумният живот не може повече да бъде толериран. И бе пуснал на свобода тъмни роботизирани машини с единствената функция да наблюдават и да бъдат нащрек в очакване да забележат признаци за появяваща се култура, стигнала до нивото да пътува между звездите. Бяха поставили из Космоса капани, лъскави дрънкулки, предназначени да привличат неразумните. Тези капани предупреждаваха инхибиторите за появата на нова култура и същевременно служеха като психологически изпробващи механизми, изграждащи профила на предназначените за клане новооперени пиленца.

Капаните преценяваха технологическите успехи на въпросната култура и излагаха предположението си за начина, по който тя можеше да се опита да контрира заплахата на инхибиторите. Поради някаква причина, която Хури така и не разбра и никога не ѝ бе обяснена, реакцията към появилия се разум трябваше да бъде право пропорционална. Не беше достатъчно просто да се заличи целият живот в Галактиката или дори в някоя нейна част. Усещаше, че чистките на инхибиторите имат по-дълбока цел, но все още не бе в състояние да я долови и може би никога нямаше да успее да го направи.

И въпреки всичко, машините не бяха съвършени. Бяха започнали да се развалят. Не можеше да бъде установено точно какво става за период, по-кратък от няколко милиона години. Повечето видове не издържаха толкова дълго, така че те виждаха само мрачната приемственост. Упадъкът можеше да се наблюдава единствено при много по-дълъг период, доказателства за какъвто се намираха не в документацията на отделните култури, а в тънките разлики помежду им. Коефициентът на безжалостност на инхибиторите оставаше висок както винаги, но ефективността на методите им намаляваше, а времето за реакция нарастваше. Някакъв дълбок и недоловим недостатък в замисъла на машините излизаше на повърхността. От време на време някоя култура се промъкваше през мрежата и успяваше да се разпръсне из междузвездното пространство преди инхибиторите да съумеят да я задържат и унищожат. Тогава чистката се затрудняваше и заприличваше в по-малка степен на хирургическа операция и в по-голяма — на клане.

Амарантинците, птицеподобните създания, живели на Ризургам преди един милион години, бяха един от тези видове. Опитите да се справят с тях се бяха проточили и това бе позволило на много от тях да се шмугнат в различни скривалища. Последният акт на машините-убийци бе унищожаването на биосферата на Ризургам чрез предизвикване на катастрофално избухване на звезда. Постепенно Делта Павонис бе преминала към нормална, слънцеподобна активност, но Ризургам бе в състояние да поддържа отново живот едва напоследък.

След като си бяха свършили работата, инхибиторите бяха изчезнали обратно в космическия студ. Така бяха минали деветстотин и деветдесет хиляди години.

Тогава се бяха появили хората, привлечени от загадката на изчезналата амарантинска култура. Предводителят им беше Силвест, амбициозният потомък на богат Йелоустоунски род. Когато Хури, Вольова и „Носталгия по безкрая” пристигаха в системата, той вече бе оформил плана си за изследването на неутронната звезда в края на системата, убеден, че Хадес имаше нещо общо с унищожаването на амарантинците. Силвест застави екипажа на кораба да му помогне, използвайки тайното си оръжие, за да се промъкне през обвивката от защитна машинария и най-сетне да проникне в сърцето на изкуствено създадения обект с размери на луна, наречен „Цербер”, който обикаляше около неутронната звезда.

Предположенията на Силвест за амарантинците се оказаха верни. Но при проверката на своята теория той задейства специално поставения капан на инхибиторите. И намери смъртта си в сърцето на Цербер, при масивното анихилиране на материя и антиматерия.

И в същото време не беше умрял. Хури знаеше това. Беше се срещала със Силвест и разговаряла с него след „смъртта” му. Доколкото бе в състояние да го проумее, Силвест и неговата съпруга бяха съхранени като симулации в кората на самата неутронна звезда. Както се оказа, Хадес бе едно от убежищата, използвани от амарантинците, докато бяха преследвани от инхибиторите. То беше елемент от нещо много по-старо от амарантинците или дори от инхибиторите, трансцендентна система за съхранение и обработка на информация, огромен архив. Амарантинците бяха намерили начин да влязат вътре, както бе направил много по-късно и Силвест. Това бе всичко, което знаеше и което искаше да знае Хури.

Беше се срещнала със съхранения Силвест само веднъж. През изминалите оттогава повече от шейсет години — времето, което Вольова бе посветила на внимателното си инфилтриране в обществото, което я мразеше и се страхуваше от нея — Ана си бе позволила да забрави, че Силвест все още съществува някъде там, че в известен смисъл бе все още жив в компютърната матрица на Хадес. В редките случаи, когато се сещаше за него, се улавяше, че се пита дали той се бе замислял някога за последствията от действията си преди всичките тези години; дали спомените за инхибиторите го извеждаха понякога от тщеславните мечти за собствения му блясък. Съмняваше се, защото Силвест не ѝ се бе сторил от хората, които се смущават прекалено от последствията от своите действия. И, във всеки случай, според забързаните му пресмятания, тъй като времето минаваше много бързо в матрицата на Хадес, от тези събития може би го деляха столетия субективно време и следователно бяха безобидни като детски бели. Много малко можеше да го засегне там, какъв смисъл имаше тогава да се тревожи за него?

Това обаче не помагаше на онези, които бяха все още извън матрицата. Хури и Вольова бяха прекарали само двайсет от тези шейсет и повече години извън криокамерите, защото планът им за инфилтриране бе по необходимост бавен и епизодичен. Но Ана се съмняваше, че от тези двайсет години бе изминал дори един ден, през който да не бе мислила — и притеснявала — заради инхибиторите.

Сега поне тревогите ѝ бяха трансмутирали в сигурност. Те бяха тук. Това, от което се бе опасявала, най-сетне бе започнало.

Но то нямаше да бъде бърза, брутална чистка. Беше предизвикано съществуването на нещо титанично, нещо, нуждаещо се от суровините на цели три свята. Засега дейността на инхибиторите не можеше да бъде доловена от Ризургам, дори със системите, специално предназначени да улавят приближаването на лайтхъгъри. Но Хури се съмняваше, че това положение щеше да се запази още дълго. Рано или късно дейността на извънземните машини щеше да премине някакъв праг на възприемчивост и гражданите щяха да започнат да стават свидетели на странни явления в небето.

Най-вероятно тогава щеше да настане истински ад.

И не бе изключено дотогава това дори вече да няма значение.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Зейвиър видя как един кораб се отдели от яркия рояк на другите летателни съдове в главния коридор за приближаване към карусел Ню Копенхаген, постави бинокъла на каската си и го насочи натам, докато корабът попадна отново в полезрението му. Образът се увеличаваше и се стабилизираше, бодливият профил на „Буревестник” се завъртя при бавното изпълнение на един завой. Спасителният влекач „Торъс IV” все така бе заврял носа си в корпуса му, като паразит, който гледа да гризне още едно парченце.

Зейвиър премигна няколко пъти и поиска по-силно увеличение. Образът нарасна, поколеба се и се проясни.

— Мили Боже! — прошепна той. — Какво, по дяволите, си направила с кораба ми?

Нещо ужасно се бе случило с любимия му „Буревестник” откакто го бе видял за последен път. Липсваха цели части, очевидно просто бяха изтръгнати. Корпусът изглеждаше така, сякаш бе излязъл от употреба по времето на Бел Епок. Интересно къде го бе закарала Антоанет — може би право в сърцето на Шрауд на Ласкай? Освен ако не бе имала сериозно спречкване с добре въоръжени пиратски кораби.

— Корабът не е твой, Зейвиър. Само ти плащам, за да му хвърляш от време на време по едно око. Ако искам да го направя на пух и прах, това си е моя работа.

— По дяволите! — Беше забравил, че каналът за комуникация е все още отворен. — Не съм имал предвид…

— Не е в толкова лошо състояние, колкото изглежда, Зейв. Можеш да ми имаш доверие.

Спасителният влекач се отдели в последния момент, изпълни ненужно сложен пирует и се запъти към дома си на другата страна на карусел Ню Копенхаген. Зейвиър вече бе сметнал колко щеше да струва влекачът. Нямаше значение кой го е използвал. Плащането щеше да им се отрази ужасно, независимо кой щеше да плати — той или Антоанет, защото бизнесът им беше здраво преплетен. И двамата бяха длъжници на банката на услугите и трябваше да изплащат цяла година напред, докато се разплатят…

Но нещата можеха да бъдат и по-зле. Само преди три дни почти се бе отказал от надеждата да види отново Антоанет. Депресиращо бе колко бързо щастието от откритието, че е жива, бе дегенерирало в обичайните му натрапчиви тревоги заради вечната му неплатежоспособност. Зарязването на онзи товарен кораб определено не бе направило положението по-добро…

Зейвиър се усмихна широко. Но, дяволите да го вземат, заслужаваше си да го направи.

Когато тя съобщи, че наближава, той бе сложил скафандъра си, бе излязъл на повърхността на карусела и бе взел под наем нещо като летателен велосипед с три колела. Насочи го към отстоящия на петнайсет километра „Буревестник” и започна да обикаля около него, за да се увери, че пораженията действително са толкова тежки, колкото му се бе сторило в началото. Нито едно от тях нямаше да извади кораба завинаги от строя. В техническо отношение всичко бе поправимо… но щеше да струва маса пари.

Направи последен завой и подкара летателния си велосипед, за да се движи пред „Буревестник”. На фона на черния корпус ясно се отличаваха двете светли успоредни цепнатинки на прозорците на кабините. Антоанет бе миниатюрната фигурка в горната от тях, малкия мостик, който използваше само при деликатно паркиране или излитане. Беше протегнала ръка към контролното табло. Изглеждаше толкова малка и уязвима, че целият му гняв се изпари за миг. Вместо да се тревожи заради повредите, трябваше да се радва, че корабът бе пазил живота ѝ през цялото това време.

— Имаш право, повърхностно е — заяви той. — Ще го оправим лесно. Разполагаш ли с достатъчно мощност на двигателите, за да извършиш трудно приземяване?

— Само ми покажи къде да се приземя, Зейв.

Той кимна и форсира велосипеда, който политна незабавно далече пред „Буревестник”.

— Следвай ме тогава.

Ню Копенхаген отново се приближи. Зейвиър водеше „Буревестник” покрай ръба му и увеличаваше скоростта на велосипеда, докато изравни въртенето си с това на карусела, поддържайки тази псевдоорбита с цената на здравото ръмжене от търбуха на апарата. Минаха над комплекс от по-малки пристани, чиито монтажни кладенци бяха озарени от златни или сини светлини и пулсовото просветване на заваряващи инструменти. Профуча един от движещите се по ръба влакове, като закри само за момент от погледа му „Буревестник”. Огледа се назад. Корабът го следваше неотстъпно и имаше вид на айсберг.

Огромната сянка ту се плъзгаше, ту потъваше зад полусферичния жлеб на рамката, известен сред местните хора като „кратера на Лайл” — мястото, където шлепът с химически двигател на търговеца-мошеник се бе блъснал в карусела при опитите си да се изплъзне от властите. За Ню Копенхаген това бе единствената сериозна повреда по време на войната и, макар да можеше да се поправи лесно, сега от нея изкарваха много повече пари като туристическа атракция, отколкото ако го бяха върнали към нормалната му употреба. Хората пристигаха със совалки от всички точки на Ръждивия пояс, за да позяпат дупката и да послушат истории за смърт и героични постъпки, станали след инцидента. Дори сега Зейвиър видя как един екскурзовод поведе група любители на страхотии натам, увиснали на ремъци на мрежа от въжета, спуснати от ръба. Тъй като познаваше няколко души, загинали при злополуката, Зейвиър изпитваше единствено презрение към любителите на страхотии.

Монтажната му шахта се намираше малко по-нататък. Тя бе втората по големина на карусела и въпреки това изглеждаше невъзможно тясна, дори за „Буревестник”, от който Антоанет услужливо се бе погрижила да премахне всички издатини…

Корабът с големина на айсберг спря спрямо карусела и заби нос надолу. През парата, излизаща от индустриалните отвори на Ню Копенхаген, Зейвиър видя как мрежа от червени лазери обгръща „Буревестник”, маркирайки положението и скоростта му с точност от един ангстрьом. Все още прилагайки половин гравитационна константа от главните си мотори, „Буревестник” започна да се спуска към определеното му място. Зейвиър едвам се сдържаше да не стисне клепачи, защото именно тази част от приземяването го плашеше най-много.

Корабът се спускаше със скорост не повече от четири-пет сантиметра в секунда. Зейвиър изчака докато носът му изчезна в карусела, като три-четвърти от него все още оставаха навън, и насочи летящия си велосипед натам с цел да се плъзне отпред. Паркира го на една издатина, излезе и му нареди да се върне там, откъдето го бе наел. Проследи с поглед скелетоподобното летателно тяло, което се насочи обратно към откритото пространство.

Сега вече наистина затвори очи, толкова неприятна му беше финалната процедура около приземяването, и ги отвори едва след като усети резките кратки вибрации от затварянето на скобите, пренесени от материала на монтажната шахта. Вратите, отговарящи за налягането, започнаха да се затварят под „Буревестник”. Ако се наложеше да остане тук по-дълго, а по всичко личеше, че щеше да стане точно така, може би дори щяха да напълнят камерата с въздух, за да могат маймуните-монтьори на Зейвиър да работят без скафандри. За това обаче щеше да се тревожи по-късно.

Зейвиър се увери, че свързващите коридорчета са допрени и свързани с главните люкове на кораба, като ги насочи ръчно. После мина през един от люковете. Тъй като бързаше, не си направи труда да свали нещо друго освен ръкавиците и каската. Сърцето му блъскаше в гърдите като нуждаеща се от нови части въздушна помпа.

Зейвиър вървеше по свързващата тръба към входния люк, който се намираше най-близо до командната кабина. В края на тръбата пулсираха врати, знак, че люкът вече се отваря.

Антоанет минаваше през него.

Зейвиър се приведе и остави каската и ръкавиците на пода. Хукна надолу по коридора, първо бавно, а след това с нарастваща скорост. Вратата се отваряше величествено бавно и кондензът преминаваше през нея на гъсти бели облаци. Коридорът се разширяваше пред него, времето пълзеше така, както правеше винаги, когато двама влюбени тичаха един към друг в слаб любовен филм.

Вратата се отвори напълно. Антоанет стоеше от другата ѝ страна, в скафандър, но без шлема, който бе стиснала под едната си мишница. Късата ѝ руса коса бе разрошена и сплъстена на челото от пот и мръсотия, кожата ѝ имаше нездрав жълтеникав тен, а под очите ѝ се виждаха торбички. Очите ѝ представляваха уморени, налети с кръв цепки. Миризмата, която достигна до носа на Зейвиър дори от това разстояние, говореше красноречиво, че не се бе приближавала до душ от седмици.

Но на него не му пукаше. Смяташе, че въпреки всичко тя изглежда страхотно. Придърпа я към себе си, скафандрите не позволиха на телата им да се доближат. Все пак някак си успя да я целуне.

— Радвам се, че се прибра — промълви той.

— Радвам се, че съм си у дома — отвърна Антоанет.

— Успя…

— Да — пресече го тя. — Успях.

Зейвиър не каза нищо повече в продължение на една-две минути с отчаяното желание да не омаловажава стореното, защото си даваше напълно сметка колко важно бе то за нея и че нищо не би трябвало да помрачава триумфа и. И без това бе преживяла достатъчно болка; последното му желание бе да допринесе по някакъв начин за нейното увеличаване.

— Гордея се с теб.

— Хей. Аз се гордея със себе си. Така че ти има защо да се гордееш.

— Разчитай на това. Но доколкото разбирам, е имало някакви затруднения?

— Да кажем само, че се наложи да навляза в атмосферата на Танджърин малко по-бързо, отколкото планирах.

— Зомбита?

— Зомбита и паяци.

— Хей, две на цената на едно. Но предполагам, че не си гледала на нещата така. А как, по дяволите, се върна, след като там е имало паяци?

Антоанет въздъхна.

— Дълга история, Зейв. В близост до газовия гигант се случи някаква непонятна гадост и все още не съм сигурна за какво точно става дума.

— Тогава разкажи ми.

— Ще ти разкажа. След като се наядем.

— Да ядем ли?

— Да. — Антоанет Бакс се усмихна широко и разкри мръсните си зъби. — Гладна съм, Зейв. И жадна. Истински жадна.

Разсъблякоха се, любиха се, лежаха един до друг в продължение на около час, взеха си душ, облякоха се — Антоанет сложи най-хубавото си сако, — излязоха, нахраниха се добре и пийнаха царски. Антоанет се наслади на почти всеки миг. Любенето не беше проблем — всеки миг от него бе удоволствие за нея. Приятно бе и да си чист, действително чист, а не подобието на чистота, най-доброто, което можеше да се постигне на борда на кораба, както и да се озовеш отново в условия на гравитация, дори да беше само половин гравитационна константа и в резултат на центробежни сили. Проблемът бе, че накъдето и да погледнеше, каквото и да ставаше около нея, не можеше да се отърве от мисълта, че нищо от тези неща няма да трае дълго.

Паяците щяха да спечелят войната. Щяха да превземат цялата система, в това число и Ръждивия пояс. Вероятно нямаше да „абонират” всички за кошерния ум — в по-голяма или по-малка степен бяха обещали, че подобно нещо нямаше да се случи — но нещата със сигурност щяха да се променят. Йелоустоун в никакъв случай не бе заприличал на дом на смеха при последната му кратка окупация от паяците. Трудно можеше да си представи, че дъщерята на някой си космически пилот, притежаваща само един разбит, разпадащ се кораб на свое име, ще успее да намери своето място в новата ситуация.

„Но, дяволите да го вземат — мислеше си тя, опитвайки да си наложи да се отдаде единствено на приятните преживявания, — това със сигурност няма да се случи тази нощ.”

Кадиха се на пътуващия по ръба на карусела влак. Антоанет искаше да се нахрани в бара под Кратера на Лайл, където бирата беше страхотна, но Зейвиър я предупреди, че по това време той беше винаги претъпкан и щяха да се чувстват много по-добре някъде другаде. Тя сви рамене и прие преценката му, като остана леко озадачена, когато пристигнаха в избраното от него място — някакъв бар някъде по средата на обиколната външна част на карусела, наречен „При Роботник” — и го завариха почти празно. Щом синхронизира часовника си по местното време, Антоанет си обясни причината — беше средата на следобеда, най-заспалото време в Ню Копенхаген, където най-сериозните купони ставаха в часовете на „нощта” на Казъм сити.

Значи нямаше да има проблем да отидем и в „При Лайл” — рече тя.

Това място не ми допада.

— Ааа!

— Прекалено много животни ходят там. Когато работиш по цял ден с маймуни… или пък не работиш с тях, както е в случая… започваш да предпочиташ да ти сервират машини.

Антоанет кимна над менюто си.

— И с основание.

Характерното за „При Роботник” беше, че целият персонал бе от слуги. Бе едно от малкото места на карусела, като се изключеха монтажните от тежко индустриален тип, където ръчната работа се вършеше от машини. Но и тогава машините бяха стари и амортизирани, същите онези евтини, грубовати слуги, които винаги бяха недосегаеми за чумата и все още можеха да се произвеждат, въпреки значително редуцирания индустриален капацитет в резултат на чумата и войната. Антоанет реши, че в слугите има известен античен чар, но след като един от тях, накуцвайки, изтърва четири пъти бирите им, докато стигне от бара до масата, ѝ стана почти невъзможно да съзре чара в цялата тази работа.

— Това място всъщност не ти харесва, нали? — попита тя. — Просто „При Лайл” ти допада дори още по-малко.

— Ако питаш мен, струва ми се, че само болен мозък може да превърне мястото на масова катастрофа в туристическа атракция.

— Татко вероятно щеше да се съгласи с теб.

Зейвиър измърмори нещо неразбираемо и попита:

— И така, какво стана с паяците?

Антоанет започна да отделя етикета от бирената си бутилка, както бе направила преди толкова много години, когато баща ѝ спомена за първи път по какъв начин би предпочел да бъде погребан.

— Честно казано, не знам.

Зейвиър избърса малко пяна от устната си.

— Тогава, стреляй в тъмното.

— Имах неприятности. Всичко вървеше добре, под контрол — приближавах бавно Танджърин дрийм, и тогава хоп! — Вдигна подложката под бирата и я сръга с пръст в качеството ѝ на пример за нагледно обяснение. — Право пред мен изникна кораб на зомбита, който също се готвеше да влезе в атмосферата. Очертах го по погрешка с радара си и пилотът на зомбитата ми прочете конско.

— Но не те обстреля за благодарност?

— Не. Трябва да бяха свършили амунициите или не искаше да издаде местоположението на кораба с подобен салют. Той, също като мен, се готвеше да се гмурне в атмосферата, за да избяга от преследващия го кораб с паяци.

— Става все по-лошо — промълви Зейвиър.

— Абсолютно вярно. Затова се наложи да навляза така бързо в атмосферата, без да се съобразявам с каквито и да било предпазни мерки. Бийст се подчини, но претърпяхме сериозни повреди.

— Ако е трябвало да избираш между това и вероятността да бъдеш пленена от паяците, очевидно си постъпила правилно. Доколкото разбирам си изчакала долу, докато те отминат?

— Не точно. Не.

— Антоанет… — смъмри я той.

— Чуй ме. След като погребах баща си, нямах никакво желание да стоя повече там. И на Бийст определено мястото не му беше приятно. Корабът искаше да се измъкнем оттам не по-малко от мен самата. Проблемът бе, че на излизане токамакът се развали.

— Което е равносилно на смъртна присъда.

— И точно така щеше да стане — кимна Антоанет. — Особено като се има предвид, че паяците бяха все още наблизо.

Зейвиър се облегна на стола си и отпи голяма глътка бира. Сега, след като тя се бе върнала жива и здрава, след като вече знаеше как се бяха развили нещата, очевидно му беше забавно да чуе историята.

— И какво се случи? Смени ли токамака?

— По-късно, след като се върнахме в Космоса. Издържа, докато ни отведе до Йелоустоун, но имах нужда от влекачите при намаляването на оборотите.

— Значи успя да достигнеш необходимата за бягството скорост или за навлизането в орбита?

— Нито едното, нито другото, Зейв. Затова направих единственото, което можех — помолих за помощ.

Тя привърши бирата си и го загледа, в очакване на неговата реакция.

— Помощ ли?

— От паяците.

— Не, не мога да повярвам. Стискало ти е да направиш подобно нещо?

— Нещо такова. По дяволите, какво друго можех да сторя? Да стоя със скръстени ръце и да чакам да умра? От моята гледна точка, която бе да видя светкавичното приближаване на маса от облаци, включването ми към кошерния ум не изглеждаше най-ужасното нещо на света.

— Все пак не мога да повярвам… дори след онзи сън, който ти се явяваше постоянно?

— Предположих, че не е бил нищо повече освен пропаганда. Истината не може да е чак толкова лоша.

— Но може би почти толкова лоша.

— Когато те заплашва смърт, Зейв, правиш всичко, което можеш, за да я избегнеш.

Той насочи отвореното гърло на бирената си бутилка към нея.

— Но…

Антоанет прочете мислите му.

— Въпреки всичко съм тук, да. Радвам се, че забеляза.

— Какво стана?

— Те ме спасиха. — И го повтори, сякаш имаше нужда да увери сама себе си, че това действително се бе случило. — Паяците ме спасиха. Изпратиха нещо като роботизирана ракета или влекач, или каквото и да е там. Та това нещо се долепи до корпуса и ме бута през цялото разстояние, необходимо за да изляза от гравитационното поле на Танджърин дрийм. Преди да разбера какво става, вече падах обратно към Йелоустоун. Трябваше да оправя токамака, но сега поне не разполагах само с няколко минути, за да го направя.

— Ами паяците? Заминаха ли си?

Тя закима енергично.

— Шефът им, един дядка, се свърза с мен непосредствено преди да ми изпратят робота. Изрече доста заплашително предупреждение, признавам. Каза, че ако някога пътищата ни се пресекат отново, ще ме убие. И мисля, че говореше сериозно.

— Ако питаш мен, трябва да се смяташ за голяма късметлийка. Имам предвид, че съвсем не всеки се отървава само с предупреждение, когато има вземане-даване с паяците.

— И аз така смятам, Зейв.

— А онзи старец, паякът де, чували ли сме някога за него?

Тя поклати глава.

— Спомена, че се казвал Клавейн, това е всичко. Това име не ми говори нищо.

— Очевидно не е онзи Клавейн?

Тя престана да си играе с подложката за бирата и го погледна.

— А кой е онзи Клавейн, Зейв?

Той я изгледа така, сякаш бе пооглупяла или най-малкото — с тревожно отслабнала памет.

— Това е история, Антоанет, онова досадно нещо за миналото. Нали се сещаш, за времето преди Смесената чума?

— Тогава не съм била родена, Зейв. То не представлява дори научен интерес за мен. — Тя вдигна бутилката си към светлината. — Имам нужда от още една. Какъв е шансът да се сдобия с нея в рамките на един час, как смяташ?

Зейвиър щракна с пръст към най-близкия слуга. Машината се завъртя, наежи се, направи стъпка към тях и падна.

— Но когато се върна в дома им, Антоанет започна да си задава въпроси. Вечерта, след като се справи с най-неприятните последствия от изпитата бира и почувства мисълта си ясна, макар главата ѝ да бе все още твърде чувствителна, тя се отправи към офиса на Зейвиър, включи достойния за музея терминал и започна да издирва информацията за Клавейн, с която разполагаше каруселът. Трябваше да признае, че сега вече изпитваше любопитство, но дори то да се бе пробудило по-рано, по време на пътуването ѝ обратно към дома, щеше да ѝ се наложи да изчака, докато има възможност за достъп до по-мащабни архиви. Прекалено рисковано беше да изпрати запитване от „Буревестник”, а собствените му архиви не бяха особено обширни.

Антоанет не познаваше нищо друго освен условията за съществуване след чумната епидемия, така че не очакваше да открие действително полезна информация, дори търсената от нея някога да бе съществувала. Информационните мрежи на системата бяха изградени отново почти от нулата в годините след чумата и много от архивираните преди факти бяха унищожени или изтрити по време на кризата.

Но за своя изненада откри доста за Клавейн, поне за някакъв Клавейн. Известният Клавейн, онзи, за когото бе чувал Зейвиър, беше роден на Земята още през двайсет и втори век, през едно от последните истински лета, преди ледниците да се спуснат натам и мястото да се превърне в снежна топка. Оттам беше отишъл на Марс и се бе борил срещу конджоинърите в най-ранния им вариант. Антоанет се намръщи, след като прочете думите „срещу конджоинърите” и за по-сигурно ги прочете още веднъж. После продължи нататък.

Клавейн се бе прочул през дните си на Марс. Бяха го нарекли „Палача на Тарзис”, човекът, обърнал хода на Битката при Бълдж. Той наредил срещу силите на паяците да се използват червен живак, ядрени оръжия и оръжия от епохата на пяната, направили широки цял километър кратери по лицето на Марс. В някои отношения действията му го превърнали автоматично във военен престъпник. Но според някои от не толкова партизанските репортажи, действията на Клавейн биха могли да се приемат като спасителни за милиони души, както от страната на паяците, така и на съюзниците, които иначе щели да изгубят живота си в безкрайно проточилите се военни кампании. Не липсваха репортажи и за неговия героизъм: как спасил живота на заловени войници и цивилни граждани; как, след като получил множество рани, се възстановил и се върнал незабавно на предната линия. Бил на предната линия и когато паяците срутили въздушната пристанищна кула в Крайз; той останал затиснат сред развалините в продължение на осемнайсет дни без друга храна и вода освен запасите в скафандъра си. Когато го измъкнали, открили в ръцете му котка, също останала пленник на развалините, с пречупен от падащи отломки гръбнак, но все още жива, защото Клавейн я подхранвал с част от собствените си оскъдни запаси. Котката умряла седмица по-късно. На Клавейн били необходими три месеца, за да се възстанови.

Но това не бил краят на кариерата му. Пленила го кралицата на паяците, Галиана, създателката на цялата тази „паякова” бъркотия. Тя го държала като пленник месеци наред и го пуснала едва след като обявили прекратяване на огъня. След това между двамата някогашни съперници възникнала съдбоносна връзка. Когато неустойчивият мир започнал да става все по-нестабилен, именно Клавейн отишъл при Галиана, за да опита да стабилизира положението. Предполагаше се, че именно при изпълнението на тази мисия е дезертирал, като свързал съдбата си с конджоинърите, приемайки в черепа си техните машинки и превръщайки се в един от паяците с общ, кошерен ум.

Горе-долу по същото време Клавейн загубил историческото си значение. Антоанет прегледа останалите документи и откри множество достойни за анекдоти репортажи, свързани с него, обхващащи различни периоди от следващите повече от четиристотин години. Като се имаха предвид замразяването и разширяването на времето, естествено придружаващо всяко междузвездно пътуване, със сигурност не бе живял повече от няколко десетилетия през цялото това време. Без да се включват подмладяващите терапии, прилагани преди чумата. Не, нейният благодетел трябва да бе Клавейн… освен ако не беше някой друг със същото име. Каква бе вероятността животът на Антоанет Бакс да се е пресякъл с живота на една толкова крупна историческа фигура? Подобни неща просто не се случваха с нея.

Нещо я смути. Пред офиса настъпи раздвижване, последва шум от падащи и стържещи неща. Зейвиър повиши глас в знак на протест. Антоанет изключи терминала и излезе.

Това, което видя, я накара да ахне. Зейвиър бе изправен до едната стена, стъпалата му висяха на два-три сантиметра от пода. Беше притиснат там, както личеше по всичко, болезнено, от един от манипулаторите на многорък, блестящочерен полицейски пълномощник. Машината, която отново я накара да се сети за кошмарен сблъсък с чифт черни ножици, бе влетяла в офиса, събаряйки по пътя си шкафчета и стайни растения. Тя се взря в пълномощника. Макар те всичките да ѝ се струваха повече или по-малко еднакви, Антоанет просто разбра, че беше същият, който я бе посетил на борда на „Буревестник”.

— По дяволите! — процеди тя.

— Мис Бакс.

Машината свали Зейвиър на земята, доста безцеремонно. Зейвиър се закашля, пое си дълбоко въздух и потри болезненото място под гърлото си. Опита да каже нещо, но се чу само поредица от дрезгави, режещи гласни.

— Мистър Лиу ми пречеше в процеса на моите издирвания — обясни пълномощникът.

Зейвиър се закашля отново.

— Аз… просто… не се отдръпнах достатъчно бързо от пътя му.

— Добре ли си, Зейв? — попита Антоанет.

— Добре съм — отговори той, вече повъзвърнал отчасти цвета на лицето си. Обърна се към машината, заела по-голямата част от офиса, която оглеждаше други неща с множеството си крайници. — Какво, по дяволите, искаш?

— Отговори, мистър Лиу. Отговори на същите въпроси, които ме вълнуваха при последното ми посещение.

Антоанет изгледа машината.

— Този скапаняк е идвал при теб, докато ме нямаше?

— Без никакво съмнение, мис Бакс — отвърна машината. — Налагаше се да го направя, защото вие бяхте толкова неприветлива.

Зейвиър я погледна.

— Той се качи на борда на „Буревестник” — потвърди тя.

— И?

Полицейският пълномощник прекатури една кантонерка и затършува едновременно с досада и целеустременост в разсипаната документация.

— Мис Бакс ми показа, че пренася пасажер в една криокамера. Нейната история, чиято достоверност бе проверена в приют „Айдълуайлд”, гласеше, че тялото трябвало да бъде върнато там, тъй като станала някаква административна грешка.

Антоанет сви рамене; явно щеше да ѝ се наложи да лъже пълномощника.

— Е, и?

— Тялото беше вече мъртво. А вие изобщо не сте ходили в приюта. Насочихте се към междупланетното пространство малко след моето тръгване.

— И защо ще правя такова нещо?

— Точно това бих искал да знам, мис Бакс. — Машината изостави кантонерката и я срита встрани с един от острите си крайници. — Попитах мистър Лиу, но той не успя да ми помогне. Така ли е, мистър Лиу?

— Казах каквото знаех.

— Май е добре да проявя специален интерес и към вас, мистър Лиу, как мислите? Имате много интересно минало, ако се съди по полицейските протоколи. Познавахте Джеймс Бакс много добре, нали?

Зейвиър присви рамене.

— Кой не го познаваше?

— Работили сте за него. Това означава нещо повече от обикновено запознанство, нали?

— Имахме бизнес договорка. Аз оправях кораба му. Поправям много кораби. Това не означава, че сме били женени.

— Но несъмнено сте си давали сметка, че Джеймс Бакс ни притеснява, мистър Лиу. Този човек не се интересуваше особено от въпроси като правилно и неправилно. Не се интересуваше от нещо толкова незначително като закона.

— Откъде е можел да го познава? — възкликна Зейвиър. — Вие, скапаняците, правите закона просто така, докато си вървите.

Полицейският пълномощник се устреми към него с ослепителна бързина, като за миг се превърна в черен облак. Антоанет усети вятъра, който създаде около себе си. Секунда по-късно отново бе притиснал Зейвиър към стената, този път по-високо и доста по-силно. Той започна да се дави и се вкопчи в манипулаторите на машината, опитвайки отчаяно да се освободи.

— Знаете ли, мистър Лиу, че случаят „Мерик” така и не бе приключен задоволително?

Зейвиър не можа да отговори.

— Случаят „Мерик” ли? — попита Антоанет.

— Лайл Мерик — отвърна пълномощникът. — Чували сте за него. Търговец, като баща ви. От другата страна на закона.

— Лайл Мерик умря…

Зейвиър започваше да посинява.

— Но случаят никога не бе приключен, мис Бакс. Какво знаете за постановлението „Мандълстам”?

— Да не би случайно това да е някой от скапаните ви нови закони?

Машината пусна Зейвиър на пода. Той беше изгубил съзнание. Поне Антоанет се надяваше да е в безсъзнание.

— Баща ви познаваше Лайл Мерик, мис Бакс. Зейвиър Лиу познаваше баща ви. Мистър Лиу почти със сигурност е познавал Лайл Мерик. Като се има предвид този факт и склонността ви да превозвате мъртви тела из военната зона без логическа причина, за която да можем да се сетим, не е чудно, че и двамата представлявате толкова голям интерес за нас, нали?

— Ако докоснеш Зейвиър още един път…

— Какво, мис Бакс?

— Ще…

— Нищо няма да направите. Тук сте беззащитна. В това помещение няма дори охранителни камери. Знам, защото първо проверих.

— Скапаняк.

Машината направи няколко стъпки към нея.

— Разбира се, не е изключено да носите някаква форма скрито съоръжение.

Антоанет се притисна с гръб към стената на офиса.

— Какво?

Полицейският пълномощник протегна напред един от манипулаторите си. Тя се притисна дори още по-силно назад, притаи дъх, глътна корема си, но нищо не помогна. Роботът прокара манипулатора си нежно по лицето ѝ, но тя си даде прекрасно сметка как би могъл да я обезобрази, ако пожелае. След това манипулаторът погали шията ѝ и премина по-надолу, като се спря върху гърдите.

— Скапаняк… такъв.

— Мисля, че е възможно да носите оръжие или наркотици.

Последва светкавичното движение на метал, което предизвика познатия ужасяващ полъх. Тя потрепна, но всичко свърши за миг. Пълномощникът бе разкъсал сакото ѝ; любимото ѝ виолетово сако бе съсипано. Под него тя носеше тясна фланелка без ръкави с множество джобове. Антоанет се изви и изруга, но машината продължаваше да я държи здраво. Изследва различните форми в джобовете на фланелката, като я издърпваше от тялото ѝ.

— Трябва да бъда сигурен, мис Бакс.

Тя се сети за пилота, вкаран по хирургически път в метален контейнер някъде в търбуха на полицейския катер, несъмнено паркиран някъде наблизо, който не бе почти нищо повече от централна нервна система с няколко досадни добавки.

— Болен скапаняк.

— Просто съм… старателен, мис Бакс.

Зад полицейския пълномощник се чу някакъв трясък. Той замръзна. Антоанет затаи дъх, също толкова озадачена. Опасяваше се, че пилотът бе уведомил и други пълномощници за предстоящото забавление.

Машината отстъпи заднешком и се обърна много бавно. И се озова пред стена в шокиращо оранжево-кафяво и къдраво черно. Антоанет прецени на пръв поглед, че бяха поне дванайсетина — шест-седем орангутана и горе-долу толкова генетично подобрени горили. И едните, и другите бяха генно модифицирани, така че да се движат изцяло на два крака, и всички носеха импровизирани, а в някои случаи и не чак толкова импровизирани оръжия.

Главната горила държеше комично огромен гаечен ключ. Гласът ѝ беше толкова нисък, че Антоанет по-скоро го чувстваше в стомаха си, отколкото го чуваше.

— Пусни я.

Машината претегли шансовете си. Напълно възможно бе да се справи с всичките хиперпримати. Разполагаше с всевъзможни гадни оръжия. Щеше обаче да настане голяма бъркотия и после щеше да се наложи да дава дълги и широки обяснения, а и нямаше гаранция, че няма да понесе сериозни увреждания, докато успее да усмири или умъртви всички човекоподобни маймуни.

Не си струваше да си дава всичкия този зор, особено като се имаше предвид колко мощни профсъюзи и политически лобита стояха зад повечето видове хиперпримати. За Конвенция Ферисвил щеше да бъде много по-трудно да обясни смъртта на една горила или орангутан, отколкото на човек, особено в карусел Ню Копенхаген.

Полицейският пълномощник се оттегли, като прибра повечето си крайници. За момент стената от примати отказа да го пусне и Антоанет се уплаши, че ще се стигне до кръвопролитие. Спасителите ѝ обаче искаха само да покажат ясно решимостта си.

Стената се разцепи; машината премина през нея.

Антоанет си отдъхна. Искаше да благодари на хиперприматите, но първата ѝ грижа беше Зейвиър. Тя коленичи до него и докосна врата му. Усети в тила си топлия дъх на животните.

— Добре ли е?

Тя вдигна поглед към величественото лице на горилата; то като че ли беше изваяно от въглен.

— Така мисля. Как разбрахте?

— Зейвиър натисна алармения бутон — избумтя ниският му глас. — И ние дойдохме.

— Благодаря.

Горилата се изправи в целия си внушителен ръст.

— Ние харесваме Зейвиър. Той се отнася добре с нас.

По-късно тя огледа останките от сакото си. Беше подарък от баща ѝ за седемнадесетия ѝ рожден ден. От самото начало ѝ бе мъничко — когато го носеше, приличаше повече на матадорско сако — но въпреки това си бе останало любимата ѝ дреха, а и ѝ се струваше, че изглежда добре в него. Но сега бе съсипано така, че не подлежеше на поправка.

След като приматите си тръгнаха, а Зейвиър се изправи на крака, разтърсен, но почти невредим, двамата се постараха да разчистят бъркотията. Това им отне няколко часа, които посветиха предимно на подреждането на документацията. Зейвиър винаги бе поддържал прилежно счетоводството си. Твърдеше, че дори сега, когато компанията му се плъзгаше бавно към банкрута, нямаше да даде за нищо на света допълнителни амуниции в ръцете на онези копелета кредиторите.

Към полунощ мястото отново придоби приличен вид. Но Антоанет знаеше, че това съвсем не беше краят. Полицейският пълномощник щеше да се върне и щеше да се погрижи следващия път да няма спасителен отряд от примати. Дори никога да не успееше да стигне до дъното на онова, което бе правила във военната зона, властите разполагаха с хиляди начини да я извадят от бизнеса. Нищо чудно полицейският пълномощник вече да бе конфискувал „Буревестник”. Единственото, което правеше с нея, а ѝ се налагаше непрестанно да си припомня, че зад него стоеше човешко същество, бе да си играе, да превръща живота ѝ в кошмар от притеснения и същевременно да си доставя някаква забава, докато не си намереше някой друг, когото да тормози.

Реши да попита Зейвиър защо той проявяваше такъв интерес към съдружниците на баща ѝ и конкретно — към случая на Лайл Мерик, после предпочете да забрави за всичко това, поне до сутринта.

Зейвиър излезе и купи още две бири, които изпиха, докато връщаха по местата последните разместени неща.

— Всичко ще се оправи, Антоанет — заяви той.

— Сигурен ли си?

— Ти го заслужаваш. Добър човек си. Единственото ти желание беше да изпълниш волята на баща си.

— Защо тогава се чувствам като абсолютна глупачка?

— Не би трябвало — отвърна той и я целуна.

Любиха се отново — струваше им се, че бяха минали дни от последния път — после Антоанет заспа, потъвайки през слоеве от все по-неопределена тревожност, докато достигна безсъзнателност. И тогава сънят на демаршистката пропаганда започна да се проявява отново, онзи сън, в който тя се намираше на голям кораб, нападнат от паяци, които после я отведоха в своята база на една комета и я подготвиха оперативно за включване към общия си кошерен ум.

Този път обаче стана по-различно. Когато конджоинърите дойдоха да отворят черепа ѝ, за да пъхнат в него своите машинки, онзи, който се надвеси над нея, дръпна бялата си хирургическа маска и разкри лицето си, което тя вече познаваше от историческите текстове, от последните анекдоти. Беше лицето на белокос, брадат стар патриарх, набръчкано и волево, едновременно тъжно и весело, лице, което при всички други обстоятелства би изглеждало добро, мъдро и бащинско.

Лицето на Невил Клавейн.

— Казах ти да не се появяваш отново на пътя ми — рече той.

Майка Нест беше на една светлинна минута зад него, когато нареди на корветата да започне да намалява скоростта, следвайки навигационната информация, дадена му от Скейд. Звездният пейзаж се въртеше като управляван от добре смазан часовников механизъм, сенки и бледи светлини се процеждаха върху Клавейн и бездейните форми на двамата му пасажери. Корветата беше най-подвижното превозно средство в конджоинърската флота, действаща в рамките на системата, но натъпкването на трима човека в нея напомняше математическо упражнение по оптимално използване на дадена вместимост. Клавейн бе заел мястото на пилота, като дактилните контролни бутони и дисплеите бяха достатъчно близо, за да ги достига. Корабът можеше да се управлява без помръдване дори на клепача, но същевременно бе предназначен да издържи кибернетичните атаки, които биха могли да повредят рутинните невронни команди. Клавейн го управляваше чрез дактилен контрол, макар почти да не бе помръдвал и пръста си от часове. Тактически сводки се състезаваха за вниманието му, като се бореха помежду си за по-добро място в рамките на зрителното му поле, но не се виждаха признаци от неприятелска активност в радиус от шест светлинни часа.

Току до него, с успоредни на раменете колене, лежаха Рьомонтоар и Скейд. Бяха натъпкани в пространства с човешка форма между вътрешните повърхности на калъфи с оръжия или контейнери с гориво и, като Клавейн, бяха с леки скафандри. Черните бронирани повърхности на скафандрите ги оприличаваха на абстрактни издатини на интериора на корветата.

Нямаше почти никакво място за скафандрите, но определено нямаше и никакво място, за да бъдат тепърва обличани.

„Скейд?”

[Да, Клавейн?]

„Мисля, че вече е безопасно да ми кажеш накъде сме се запътили.”

[Просто следвай плана за полета и ще пристигнем навреме. Майсторът на делото ще ни очаква.]

„Майсторът на делото ли? Познавам ли го?” Долови отражението на потайната усмивка на Скейд в прозореца на корветата.

[Скоро ще имаш това удоволствие, Клавейн.]

Не беше необходимо да му казват, че където и да отиваха, се намираше в същия кометен облак, където бе и Майка Нест. По тези места нямаше нищо друго освен вакуум и комети, и дори кометите бяха рядкост. Конджоинърите бяха превърнали някои комети в примамка за врага, и бяха разположили сензори, капани и тям подобни системи в други, но той нямаше представа за осъществяването на подобна дейност толкова близо до Майка Нест.

Докато летяха, се включи в информационната мрежа на системата. Само най-фанатичните неприятелски агенции претендираха, че все още има шанс демаршистите да победят. Повечето говореха открито за поражение, макар винаги да го изричаха доста завоалирано: „прекратяване на враждебните действия”, „отстъпване пред някои искания на неприятеля”, „възобновяване на преговорите с конджоинърите”… Списъкът можеше да бъде продължен още дълго, но не беше трудно да се чете между редовете.

Нападенията срещу собственост на конджоинърите ставаха все по-редки, с пропорционално намаляващ процент на победите. Сега врагът се концентрираше върху защитата на собствените си бази и твърдини, но дори това му се удаваше трудно. Повечето бази се нуждаеха от снабдяване с провизии и въоръжение от главните производствени центрове, което означаваше конвои от роботизирани кораби да извършват самотни, дълги пътувания между системите. Конджоинърите ги сваляха с лекота; не си заслужаваше да пленяват товарите им. Демаршистите бяха стартирали програми за възстановяване на някои от уменията си в нанотехнологиите, на които се бяха радвали преди Смесената чума, но от лабораториите им достигаха слухове за обезсърчаващи провали. За цели изследователски екипи, превърнати в безформена сива маса от излезли от контрол репликатори. Все едно се бяха върнали отново в двайсет и първи век.

И колкото повече нарастваше отчаянието им, толкова по-големи ставаха провалите.

Конджоинърските окупационни сили бяха превзели успешно някои по-периферни селища и бързо установяваха в тях марионетен режим, което позволяваше всекидневният им живот да продължи в по-голяма или по-малка степен като преди. Засега не се бяха впуснали да осъществяват програми за масово невронно преобразуване, но според техните критици това бе единствено въпрос на време и рано или късно населението щеше да бъде подложено на вкарването на съответните импланти и поробено чрез включването му в техния смазващо уеднаквен кошерен ум. Групите за съпротива бяха осъществили няколко успешни удара срещу властта на конджоинърите в тези марионетни държави в нетраен съюз с прасета, скайджакове и други нехранимайковци из цялата система, събрали се, за да дадат отпор на новата власт. Според Клавейн с подобни действия те само правеха всичко възможно да ускорят въвеждането на някои невронни корекции, най-малкото за осигуряване на общото благо.

Но засега Йелоустоун и неговите непосредствени съседи — Ръждивият пояс, населените високоорбитални места и карусели и междузвездните рояци за паркиране — не бяха оспорвани. Конвенция Ферисвил, макар и да имаше своите проблеми, поддържаше фасадата, че все още държи нещата под контрол. И двете страни отдавна бяха разбрали, че имат полза от съществуването на неутрална зона, където видовете да обменят информация и тайните агенти и на двете страни да могат да общуват с трети страни и евентуални сътрудници, симпатизанти или дезертьори. Някои смятаха, че дори това положение бе временно, че нищо нямаше да спре конджоинърите да окупират по-голямата част от системата — те бяха държали Йелоустоун в продължение на няколко десетилетия и нямаше да се откажат от възможността да се сдобият завинаги с него. Предишната им окупация бе прагматична интервенция по покана на демаршистите, но втората щеше да бъде упражнение по тоталитарен контрол, какъвто историята не бе виждала от столетия.

Така се говореше. Ами ако дори то се окажеше безнадеждно оптимистично предвиждане?

Скейд му беше казала, че сигналите от изгубените оръжия са били засечени преди повече от трийсет години. Спомените, които му дадоха, и фактите, до които имаше достъп сега, потвърждаваха нейната история. Не се даваше обяснение обаче, защо възвръщането на оръжията внезапно се бе превърнало в жизненоважен въпрос за Майка Нест. Скейд обясни, че заради войната било невъзможно да се направи опит за намирането му по-рано, но това със сигурност бе само част от истината. Трябва да имаше и нещо друго: някаква криза или заплаха от криза, която правеше изнамирането на оръжията далече по-важно, отколкото преди. Нещо бе уплашило Вътрешното светилище.

Клавейн се питаше дали Скейд — и съответно Вътрешното светилище — знаеха нещо за вълците, което все още не му бяха казали. След завръщането на Галиана, вълците бяха класифицирани като смущаваща, но далечна заплаха, нещо, за което човешкият род трябваше да се тревожи едва след като навлезе по-дълбоко в Космоса. Ами ако бяха получили нова информация? Ако вълците се бяха приближили?

Искаше му се да отхвърли тази идея, но установи, че му е невъзможно да го направи. През останалата част от пътуването мислите му кръжаха като лешояди, изследвайки тази вероятност от всички възможни ъгли, оголвайки я до мозъка на костите. Едва когато Скейд вкара отново мислите си в главата му, той си наложи да погребе вътрешните си въпроси.

[Почти пристигнахме, Клавейн. Нали си даваш сметка, че нищо от това, което ще видиш тук, не може да бъде споделено с останалите в Майка Нест?]

„Разбира се. Надявам се, че сте били дискретни затова, което вършите тук. Ако бяхте привлекли вниманието на врага, можехте да компрометирате всичко.”

[Но не го направихме, Клавейн.]

„Не става дума за това. Според предположенията не трябваше да има никакви операции в радиус от десет светлинни часа от…”

[Слушай, Клавейн.] — Тя се приведе напред от мястото си, коланът се впи в черните извивки на скафандъра ѝ. — [Трябва да проумееш нещо: войната вече не е главната ни грижа. Ние ще я спечелим.]

„Не подценявай демаршистите.”

[О, няма. Но трябва да бъдем наясно, че всичко това е относително важно. Единственият ни сериозен проблем е възвръщането на оръжията от адска класа.]

„За възвръщане ли става дума? Или за разрушение?” Наблюдаваше внимателно реакциите ѝ. Дори след приемането му в Затворения съвет умът на Скейд бе останал затворен за него.

[За разрушение ли, Клавейн? И защо, за Бога, ще искаме да ги разрушим?]

„Каза ми, че главната цел е да не допуснем да попаднат в неподходящи ръце.”

[Да, точно така.]

„В такъв случай ще позволиш ли да бъдат разрушени? Така ще бъде постигната същата цел, нали? И мисля, че в много отношения ще бъде далече по-лесно.”

[Връщането им е предпочитаният ни изход.]

„Предпочитаният?”

[И то силно предпочитан, Клавейн.]

Сега моторите на корветата работеха по-усилено. Едва видима, от мрака изплува тъмна шушулка от комета. Предните светлини на кораба заопипваха повърхността ѝ. Кометата се въртеше бавно, по-бързо от Майка Нест, но въпреки това в разумни граници. Според Клавейн ширината на мръсната снежна топка бе някъде между седем-осем километра, тоест по-малка от дома им. Можеше лесно да бъде скрита в издълбаната сърцевина на Майка Нест.

Корветата увисна близо до черната повърхност на кометата, като преустанови движението си, в резултат на което от двигателите ѝ избликнаха виолетови пламъци, преди да изстреля скобите за закотвяне. Те паднаха тежко на повърхността, като пробиха почти невидимото епоксидно чиле, омотано около кометата за подсилване на структурата ѝ.

„Както виждам сте поработили здравата. Колко човека сте докарали тук, за да правят това, което правят, Скейд?”

[Нито един. Само шепа от нас са идвали тук и никой никога не остава за постоянно. Цялата активност е напълно автоматизирана. Периодически оперативен работник на Затворения съвет идва, за да провери как вървят нещата, но през повечето време слугите действат без надзор.]

„Слугите не са чак толкова умни.”

[Нашите са.]

Клавейн, Рьомонтоар и Скейд си сложиха каски и излязоха през горния люк на корветата, като прескочиха няколкото метра празно пространство, докато паднат върху подсилващата мембрана. Закрепиха се за нея като мухи за лепяща хартия, като отскачаха напред-назад, докато енергията от удара се поизчерпи. Когато колебанията на мембраната се прекратиха, Клавейн отдели внимателно ръката си от лепкавата повърхност и бавно се изправи. Лепкавостта бе преценена така, че да позволява нормалното движение и същевременно да не допуска отделянето на човека при всяко действие, което бе достатъчно енергично, за да го запрати в открито пространство с достатъчно голяма скорост, че да се отдели от кометата. По същия начин мембраната беше твърда под натиск с нормална сила, но се деформираше еластично, ако нещо я удареше с по-голяма скорост от няколко метра в секунда. Вървенето беше възможно, при условие че се извършва разумно бавно, но по-енергичните действия щяха да доведат до обездвижването на обекта, докато не намали напрежението и се отпусне.

Скейд, която трудно можеше да бъде объркана заради гребена на шлема си, ги поведе, следвайки някаква явно позната на скафандъра ѝ пътека. След пет минути стигнаха до неголяма падина на повърхността на кометата. Клавейн различи входна дупка в най-ниската ѝ точка, почти сляла се с черната като сажди повърхност. В мембраната се виждаше кръгова празнина, пазена от пръстеновидна яка.

Скейд коленичи край нея, лепливата повърхност задържа коленете ѝ. Тя почука два пъти по ръба на яката и зачака. Някъде след около минута от тъмнината се появи слуга, като разгъна истинско изобилие от крака и добавки, с които разшири тесния отвор. Приличаше на войнствен железен скакалец. Клавейн разпозна в него най-разпространения строителен модел, от който имаше хиляди екземпляри в Майка Нест, но в начина, по който се движеше този, се долавяше нещо изнервящо самоуверено и наперено.

[Клавейн, Рьомонтоар… искам да ви запозная с Майстора на делото.]

„Слугата?”

[Майсторът е нещо повече от обикновен слуга, уверявам те.]

Скейд премина към говоримия език:

— Майсторе… искаме да видим вътрешността. Моля те, пусни ни да минем.

Майсторът отвърна с бръмчащия си, наподобяващ жужене на оса глас:

— Тези две особи не са ми познати.

— И Клавейн, и Рьомонтоар са в Затворения съвет. Ето, разчети ума ми. Ще видиш, че не говоря под принуда.

Настана пауза, през която машината пристъпи към Скейд, като измъкна цялото си тяло през отвора. Имаше много крайници, някои завършващи с подобни на кирка стъпала, други бяха снабдени със специализирани наконечници, инструменти и сензори. От всички страни на клиноподобната ѝ глава имаше големи сензорни гроздове, струпани заедно като многосъставни фасетъчни очи. Скейд не помръдна, докато слугата се извиси над нея. Той сведе глава, прокара я от край до край и се отдръпна назад.

— Бих искал да проверя и техните умове.

— Заповядай.

Машината се приближи до Рьомонтоар, наклони глава на една страна и се съсредоточи. Процедурата продължи малко по-дълго, отколкото със Скейд. След това, явно задоволена, тя се насочи към Клавейн. Той усети как затършува — енергично и систематично. Порой от припомнени миризми, звуци и образи нахлуваха в съзнанието му и изчезваха, за да бъдат заменени от други. От време на време машината спираше, даваше заден ход, изтегляше някоя по-ранна картина и се застояваше подозрително над нея. Други прехвърляше с пълна липса на интерес. Слава Богу процесът беше бърз, но пак му се струваше, че го претърсват.

После сканирането престана, секна и потокът, и Клавейн отново се почувства собственик на своя ум.

— Този е доста конфликтен. Изглежда има съмнения. Аз имам съмнения за него. Не мога да изтегля дълбоките нервни структури. Може би ще трябва да го сканирам при по-висока резолюция. Една скромна хирургическа процедура ще позволи…

— Това не е необходимо, Майсторе — прекъсна го Скейд. — Той има право на своите съмнения. Сега ще ни пуснеш ли?

— Това не е в реда на нещата. Направо е нередовно. Една ограничена хирургическа интервенция…

— Майсторе, това е директна заповед. Пусни ни да влезем.

Слугата се отдръпна.

— Много добре. Действам под принуда. Настоявам посещението да бъде кратко.

— Няма да те задържим дълго — отговори Скейд.

— И освен това ще си свалите оръжието. Няма да позволя вкарването на съоръжения с енергия с висока плътност в моята комета.

Клавейн погледна към колана за различните приспособления към скафандъра си и отдели пистолета, който едва сега си даде сметка, че носи. Понечи да го остави върху леда, но в същия миг последва светкавично движение от страна на Майстора на делото, който изби пистолета от ръката му. Той се превъртя в мрака над него и излетя с голяма скорост. Скейд и Рьомонтоар направиха същото и Майсторът се справи с оръжието им пак така непринудено. След това той се завъртя на пети, краката му се превърнаха в танцуващ метален облак, и се мушна отново през дупката.

[Хайде. Той не обича посетители и ще се раздразни, ако се застоим много-много.]

Рьомонтоар вкара мисъл в главите им. [Искаш да кажеш, че все още не е раздразнен?]

„Какво, по дяволите, е това, Скейд?”

[Слуга, разбира се, само малко по-умен от нормата… това смущава ли те?]

Клавейн я последва през отвора и в тунела, като по-скоро се носеше във въздуха, отколкото вървеше между напомнящите гърло стени от плътен лед. Почти не си бе давал сметка за пистолета, докато му го конфискуваха, но сега се чувстваше неизразимо уязвим без него. Попипа колана на скафандъра си, но не намери нищо, което би могло да послужи като оръжие срещу слугата, ако в някой момент решеше да се обърне срещу тях. Бяха останали няколко скоби и куки, два сигнални огъня с размери на палец и стандартен запечатващ спрей. Единственото нещо, напомнящо оръжие — макар и да изглеждаше като пистолет, спреят имаше радиус на действие само два-три сантиметра — беше пиезонож с късо острие, достатъчно да прониже материята на скафандър, който обаче не можеше да свърши никаква работа срещу една бронирана машина или дори добре обучен съперник.

„Много добре знаеш, че ме смущава. Никога досега в ума ми не беше нахлувала машина… не и по начина, по който го направи току-що тази тук.”

[Тя просто иска да се увери, че може да ни има доверие.] Докато слугата бе бърникал в съзнанието му, Клавейн бе усетил острия метален привкус на интелекта му. „Доколко точно е умен?”

[Умен най-малко на алфа ниво. О, моля те, не ми излизай с тази аура на оправдано отвращение, Клавейн. Веднъж вече прие машините, които са почти толкова умни, колкото си и ти.]

„Имах достатъчно време, за да преразгледам мнението си по въпроса.”

[Дали не се чувстваш заплашен от тях, например?]

„От една машина? Не. Изпитвам съжаление, Скейд. Съжаление, задето сте позволили на тази машина да се сдобие с разум, а след това сте я принудили да остане ваш роб. Не смятам, че тази действителност отговаря на онова, в което вярвахме.”

Усети безмълвното присъствие на Рьомонтоар. [Съгласен съм с Клавейн. Досега сме успявали да се справяме без интелигентни машини, Скейд. Не защото се страхуваме от тях, а защото знаем, че всяко разумно създание трябва само да избира съдбата си. Но този слуга не разполага със свободна воля, нали? Само с разум. Едното без другото е маскарад. Ние сме стигали до война и за по-дребни неща.]

Някъде пред тях се появи бледолилаво сияние, което очерта естествените шарки по стените на тунела. Клавейн виждаше тъмните очертания на едрата фигура на машината на фона на светлинния източник. Сигурно чуваше разговора им, слушаше дебата им за това какво представлява.

[Съжалявам, че трябваше да го направим. Но нямахме друг избор. Нуждаехме се от умни слуги.]

[Това е робство] — настоя Рьомонтоар.

[Отчаяните времена изискват отчаяни мерки, Рьомонтоар.]

Клавейн се взря в бледолилавото сияние. „Какво им е толкова отчаяно? Мислех, че сме се заели просто с възвръщането на изгубена собственост.”

Майсторът на делото ги отведе до вътрешността на кометата и спря в нещо като малък мехур без въздух във вътрешната стена на издълбаното ѝ тяло. За да застанат на едно място, пъхнаха крайниците си в специално пригодените за тази цел каиши, прикрепени към стените. Мехурът бе херметически изолиран от главната камера и постигнатият в него вакуум бе от висока класа.

Клавейн се взря в камерата. Зад стъклото се виждаше пещера със зашеметяващи мащаби. Беше окъпана в прекрасна синя светлина, изпълнена с големи машини и почти нереално усещане за забързана активност. За момент тази сцена му се стори прекалено впечатляваща, за да може да я възприеме. Струваше му се, че се взира в дълбоката перспектива на приказно подробна средновековна картина, създаваща впечатление за взаимно преплитащи се арки и кули на някакъв сияен небесен град, където се виждаха тълпи от среброкрили ангели като архитектурни елементи, ескадрон след ескадрон, докъдето поглед стига, където се губеха в лазурната синева на безкрая. Тогава осъзна какво става всъщност и, видимо трепвайки, си даде сметка, че ангелите бяха просто отдалечени машини: хиляди стерилни строителни слуги, които прекосяваха вакуума, вършейки задачите си. Те общуваха помежду си с помощта на лазери и именно разпръскването и отразяването на тези лъчи потапяше помещението в сребристосиньо сияние. Клавейн знаеше, че освен това там е истински студено. По стените на камерата разпозна пъхнатите в тях черни конуси на криоаритметични двигатели, които изчисляваха непрестанно кога и колко да изсмукват от горещината, предизвикана от трескавата индустриална дейност. Без тях кометата просто щеше да се разтопи и да се изпари.

Вниманието на Клавейн бе привлечено от причината за цялата тази активност. Не се изненада, като видя корабите, дори от факта, че са междузвездни, но степента им на завършеност го учуди. Беше очаквал да види полузавършени корпуси, но тези кораби май всеки момент щяха да бъдат готови да летят. Бяха общо дванайсет, наредени един до друг в специални поддържащи скелета. Имаха еднаква форма, гладка и черна, подобна на торпедо, към края си набучени с лонжероните и кожусите на конджоинърските двигатели. Макар да нямаше видима база за сравнение, той бе убеден, че всеки един от корабите бе дълъг поне три-четири километра, тоест бе много по-голям от „Куче грозде”.

Скейд се усмихна, очевидно забелязала реакцията му. [Впечатлен ли си?]

„Кой не би бил впечатлен?”

[Сега вече разбираш защо Майсторът се тревожеше толкова от неволен изстрел от нашите оръжия. Естествено, сто на сто се питаш защо започнахме да ги строим отново.]

„Справедлив въпрос. Да не би случайно вълците да имат нещо общо с това?”

[Може би първо би трябвало да ми кажеш защо според теб престанахме да ги правим.]

„Страхувам се, че така и никой не прояви благоприличието да ми го каже.”

[Ти си умен човек. Няма как да не си си изградил някоя и друга теория.]

Клавейн понечи да ѝ каже, че въпросът никога не го бе занимавал — решението да се преустанови строежът на междузвездни кораби бе взето, когато той самият се бе намирал далече в Космоса — и бе станал факт преди завръщането му, а като се имаше предвид належащата нужда да помогне на своите да победят във войната, не бе сред най-вълнуващите го проблеми.

Но това щеше да бъде лъжа. Винаги го беше вълнувал. „Според всеобщото предположение спряхме да ги произвеждаме поради егоистични икономически причини, или от страх двигателите да не попаднат не където трябва — в ръцете на ултри или на други нежелани субекти. Или защото открихме фатален недостатък, в резултат на който двигателите придобиват навика да експлодират от време на време.”

[Да, и освен споменатите от теб сега съществуват поне още пет-шест други разпространени теории, от донякъде възможни до абсурдно параноични. Каква обаче беше причината според теб?]

„Единствените ни стабилни клиенти за корабите винаги са били демаршистите. Ултрите купуваха своите двигатели от втора или даже трета ръка, или направо ги крадяха. Но щом отношенията ни с демаршистите започнаха да се влошават, което стана след краха на икономиката им след Смесената чума, ние изгубихме главния си клиент. Те вече не можеха да си позволяват нашите технологии, а ние пък нямахме желание да ги продаваме на фракция, проявяваща все по-голяма враждебност към нас.”

[Много прагматичен отговор, Клавейн.]

„Никога не съм виждал причина да търся по-дълбоко обяснение.”

[В това, разбира се, има зрънце истина. Икономическите и политическите фактори действително изиграха своята роля. Имаше обаче още нещо. От вниманието ти не може да е убягнал фактът, че вътрешната ни програма за строеж на кораби бе значително намалена.]

„Бяхме във война. Освен това разполагахме с достатъчно кораби за своите нужди.”

[Така е, но дори тези кораби не бяха активни. Рутинният междузвезден трафик бе значително намален. Пътуването между конджоинърските селища в други системи бе сведено до минимум.]

„И това е резултат от войната…”

[Която обаче няма почти нищо общо с въпросната история, освен че осигури убедително алиби.]

Клавейн почти се изсмя. „Алиби ли?”

[Ако истинската причина се беше разчула, сред целия разселил се из Космоса човешки род щеше да настане паника. Обществено-икономическите вълнения щяха да бъдат несравнимо по-големи от всичко, което причини настоящата война.]

„Предполагам, че няма да ми кажеш защо?”

[Ти беше прав, в известен смисъл. Свързано е с вълците, Клавейн.]

Той поклати глава. „Не може да бъде.”

[Защо?]

„Защото научихме за тях едва след завръщането на Галиана. А Галиана ги срещна едва след като се разделихме.” Не беше необходимо да напомня на Скейд, че и двете събития бяха станали много след указа за преустановяване строежа на кораби.

Каската на Скейд кимна едва забележимо. [Вярно е, в известен смисъл. Наистина, едва след завръщането на Галиана Майка Нест се сдоби с по-подробни познания за природата на машините. Но фактът, че вълците съществуват, че са там някъде, бе известен много преди това.]

„Не може да бъде. Галиана бе първата, която ги срещна.” [Не. Тя беше просто първата, която се върна жива след срещата си с тях… или поне жива в известен смисъл. Преди това разполагахме само с далечни доклади, с тайнствени случаи на изчезване на кораби, с някой и друг сигнал за бедствие. С годините Затвореният съвет започна да прави връзка между всички тези доклади и стигна до извода, че вълците, или нещо като вълците, дебнат из космическото пространство. Но това не бе всичко. Стигнахме до едно още по-смущаващо заключение, което и доведе до въпросния указ. Фактите сочеха, че машините, каквото и да представляваха, предпочитаха нещо конкретно, свързано с двигателите. Така дойдохме до извода, че вълците биваха привличани от тау-неутринните емисии, характерни за нашите двигатели.]

„А Галиана?”

[Когато се върна, разбрахме, че сме били прави. И тя даде име на нашия враг, Клавейн. Дължим ѝ поне това.]

Тогава Скейд бръкна в главата му и постави там една картина. Показа му безмилостна тъмнина, осеяна с премигващи, мъждукащи звезди. Звездите не допринасяха с нищо за намаляване на мрака, а го правеха дори още по-абсолютен и студен. Ето как гледаше сега на Космоса Скейд: като на неприязнено настроен към живота, като на пълна с киселина вана. Но между звездите имаше нещо друго, не само празнота. В тези пространства се промъкваха машини, предпочитащи тъмнината и студа. Скейд го накара да изпита жестокия вкус на интелигентността им. В сравнение с него мисловният процес на Майстора на делото изглеждаше успокояващ и приятелски. В начина на мислене на машините имаше нещо зверско, неукротим, изпускащ лиги глад, в сравнение с който всички останали съображения бледнееха.

Това бе дива, неутолима жажда за кръв.

[Те винаги са били някъде там, скрити в тъмнината, откъдето наблюдават и чакат. В продължение на четири века сме имали изключителен късмет, като сме се препъвали в мрака, вдигали сме шум и сме осветявали, разпространявали сме вестта за своето присъствие из галактиката по радиовълни. Струва ми се, че в известен смисъл те трябва да са слепи или че филтрират от възприятията си определени типове сигнали. Никога не са влизали в нашите радио- или телевизионни трансмисии например, иначе щяха да ни подушат още преди столетия. Това засега не се е случило. Може би са предназначени да реагират само на непогрешими признаци за пътуваща из Космоса, а не просто технологична култура. Това, разбира се, са само предположения, но какво друго ни остава освен да правим предположения?] Клавейн погледна към дванайсетте съвсем нови кораба. „А сега? Защо започнахме да строим отново кораби?”

[Защото сега можем да си го позволим. „Куче грозде” е прототипът на тези значително по-големи кораби. Благодарение на определени пренастройки на топологията на двигателите успяхме да намалим потока от тау-неутрино. Резултатът съвсем не е съвършен, но ще ни позволи да продължим междузвездните си пътувания без страх, че ще примамим незабавно вълците. Разбира се, технологията ще трябва да остане напълно под конджоинърски контрол.]

„Разбира се.”

[Радвам се, че и ти мислиш така.]

Клавейн погледна отново към корабите. Дванайсетте черни форми бяха по-големи и по-обширни варианти на „Куче грозде”. Корпусите им достигаха може би двеста и петдесет метра в най-широките си точки. Имаха големи кореми като старите колонизаторски кораби, предназначени да пренасят десетки хиляди замразени хора.

„Ами останалата част от човечеството? А всички стари кораби, които все още се използват?”

[Направихме, каквото можахме. Агенти на Затворения съвет успяха да възвърнат контрола над известен брой незаконни съдове. Тези кораби бяха унищожени, разбира се: ние също не можем да ги използваме, а съществуващите двигатели не могат да бъдат преобразувани безопасно, за да се използват в тайния модел.]

„Не могат ли?”

Скейд пъхна в съзнанието на Клавейн образа на малка планета, може би — луна, с издълбано от едното полукълбо огромно парче с форма на купа, светещо във вишневочервено.

[Не.]

„А, доколкото разбирам, изобщо не ви е дошло наум, че разкриването на тази информация може да бъде от полза?”

Тя се усмихна търпеливо зад визьора на каската си. [Клавейн… Клавейн. Вечно готов да вярва в това, което е по-добро за човечеството. Отношението ти ме окуражава, наистина ме окуражава. Но с какво ще помогне разкриването на информацията? Тя е прекалено деликатна, за да бъде споделена дори с повечето конджоинъри. Не смея да си представя как ще се отрази върху останалата част на човечеството.]

Искаше му се да оспори думите ѝ, но знаеше, че е права. От десетилетия вече нищо, споменато от конджоинърите, не се приемаше според действителната му стойност. Дори едно толкова спешно предупреждение щеше да бъде възприето като притежаващо двоен смисъл и скрити намерения.

Дори ако неговата страна се предадеше, щяха да приемат капитулацията ѝ като хитрина.

„Може би имаш право. Може би. Но все още не съм разбрал защо внезапно започнахте отново да строите кораби.” [Като чисто предпазна мярка — ако изникне необходимост от тях.]

Клавейн се вгледа отново в корабите. Дори ако всеки един от тях бе в състояние да носи петдесет-шейсет хиляди криокамери, а както изглежда, можеха да пренасят много повече, флотата на Скейд щеше да бъде достатъчна, за да превози почти половината население на Майка Нест.

„Чисто предпазна мярка? Това ли е всичко?”

[Е, остава незначителният въпрос за адските оръжия. Два от корабите плюс прототипът ще бъдат главните участници в операцията по тяхното възвръщане. Ще бъдат въоръжени с най-модерното оръжие от нашия арсенал и ще разполагат с най-новите технологии, даващи тактическо предимство.] „Предполагам като системите, които тествахте?” [Нужни са още изпитания, но да…]

Скейд се откопча от каишите.

— Майсторе на делото, засега приключихме работата си тук. Моите гости видяха достатъчно. Кога според теб най-скоро ще бъдат готови за полет корабите?

Слугата, който беше сгънал и прибрал в стегната топка всевъзможния си инструментариум, изви глава към нея.

— Шейсет и един дена, осем часа и тринайсет минути.

— Благодаря. Постарайте се да направите всичко възможно, за да ускорите изпълнението на този план. Клавейн не би искал да бъде задържан и миг повече, нали?

Клавейн не отвърна.

— Моля, следвайте ме — рече машината и посочи с един от крайниците си към изхода.

Очевидно нямаше търпение да ги изпроводи обратно навън.

Клавейн се постара да бъде първият, който го последва.

Направи всичко възможно да поддържа съзнанието си максимално спокойно и необременено от мисли, като се концентрираше единствено върху механиката на работата си. Обратното пътуване към повърхността на кометата му се стори много по-дълго от слизането надолу. Майсторът на делото бързаше пред тях и подбираше пътя си през тунела с претенциозно внимание. Невъзможно беше да се разчете настроението му, но Клавейн имаше чувството, че слугата ги отпраща с голяма радост. Той беше програмиран да се грижи за изпълнението на операциите с покровителствено усърдие и Клавейн не можеше да не се възхити на неохотата, с която се бе занимавал с тях. През живота си бе имал вземане-даване с много роботи, програмирани с най-разнообразни, външно убедителни личностни характеристики. Но това бе първият от тях, който изглеждаше искрено недоволен, че трябва да си губи времето в човешка компания.

Някъде по средата на тунела Клавейн спря рязко. „Чакайте малко.”

[Какво има?]

„Не знам. Скафандърът показва изтичане на налягане през едната ми ръкавица. Вероятно нещо в стената е пробило ръкавицата.”

[Не е възможно, Клавейн. Стената е от абсолютно гладък кометен лед. Все едно да се порежеш в дим.]

Клавейн кимна. „Тогава значи съм се порязал в дим. Или пък в стената е имало остро парченце.”

Той се обърна и протегна ръка. На гърба на лявата му ръкавица се виждаше яркорозово петно, показващо участъка на бавно изтичане на налягане.

[Той е прав, Скейд] — обади се Рьомонтоар.

[Не е нещо сериозно. Може да го оправим след като се върнем на корветата.]

„Ръката ми започва да изстива. Веднъж вече съм губил тази ръка, Скейд. Не възнамерявам да я изгубя отново.”

Чу я как издаде нефилтриран звук на чисто човешко нетърпение. [Тогава я оправи.]

Клавейн кимна и откачи спрея от колана си. Насочи го към ръкавицата си. Лепящото вещество се появи, подобно на тънък сив червей, като незабавно се втвърди и се свърза с материята.

Ръката му беше студена, но и го болеше, защото бе промушил ръкавицата си с острието на пиезоножа. Беше го направил, без да отдели ножа от колана, с един плавен жест, като прокара едната си ръка по колана, а с другата наклони ножа. Като се имаха предвид всички тези трудности, наистина се бе справил чудесно, щом си бе спестил по-сериозно нараняване.

Върна спрея на колана си. В скафандъра му прозвуча предупредителен сигнал и ръкавицата продължи да пулсира в розово — виждаше светенето му по краищата на лепливото вещество — но усещането за студ намаляваше. Беше останал още съвсем малък теч, но това не беше нещо, което щеше да му създаде затруднения.

[Е?]

„Мисля, че се погрижих за теча. Ще го огледам по-добре, като се приберем на корветата.”

За негово облекчение инцидентът явно бе приключен. Слугата се устреми отново напред и тримата го последваха. Най-сетне тунелът ги отведе на повърхността на кометата. Както обикновено, за момент му се зави свят, когато излезе навън, защото слабата гравитация на кометата почти не се усещаше и бе съвсем лесно, само с незначително пренасочване на сетивата, да си се представиш с подметки, залепени за въгленовочерен таван, с главата надолу над безкрайното нищо. Но този момент отмина и Клавейн възвърна увереността си. Майсторът на делото се мушна отново в отвора и изчезна в тунела.

Понесоха се бързо към очакващата ги корвета, подобна на черен клин, увиснал сред звездния пейзаж.

[Клавейн…?]

„Да, Скейд?”

[Нали нямаш нищо против да ти задам един въпрос? Майсторът на делото докладва, че си имал съмнения… това наблюдение вярно ли беше или Машината се е объркала от античността на твоите спомени?]

„Ти кажи.”

[Смяташ ли вече, че е нужно да си върнем онези оръжия?]

„Никога нищо не е било по-ясно за мен. Напълно разбирам, че тези оръжия са ни необходими.”

[Усещам искреността ти, Клавейн. Значи разбираш?]

„Да, така смятам. Нещата, които ми показа, изясниха още повече въпроса за мен.”

Той беше на десет-дванайсет метра пред Скейд и Рьомонтоар. Движеше се толкова бързо, колкото смееше. Внезапно, когато стигна до най-близкото въже за хващане на корветата, спря и се извърна, като го стисна с една ръка. Жестът бе достатъчен, за да накара двамата му спътници да спрат веднага. [Клавейн…]

Той измъкна пиезоножа от колана си и го заби в пластмасовата мембрана на кометата. Беше настроил ножа си на максимална острота и разряза мембраната с цялата му дължина. Отстъпваше като рак, като продължаваше да увеличава отвора, който от един метър се удължи на два, докато ножът не срещаше почти никаква съпротива. Успя да направи четириметров отвор, тъй като трябваше да се държи за въжето.

Разбра, че отворът е достатъчно дълъг, когато усети особено хлъзгане в корема. Отворът продължи да се увеличава от само себе си, в резултат на дърпането на еластичната материя на мембраната. Той ставаше все по-дълъг и по-широк, без неговата намеса: четири метра, после — шест, десет… заприличваше на отварящ се във всички посоки цип. Скейд и Рьомонтоар, които се намираха в далечния край, също бяха издърпани по-надалече от еластичната материя.

Всичко това отне само една-две секунди. Времето обаче бе предостатъчно за Скейд.

Почти в същия миг, в който бе забил ножа, усети как тя се впива в ума му, разбрала желанието му да избяга. В този момент Клавейн усети брутална нервна сила, за чието съществуване досега даже не бе подозирал. Скейд пускаше в действие срещу него всичко, с което разполагаше, без да мисли за предпазливост и секретност. Той усети как алгоритми за претърсване и разрушение прекосяват вакуума върху радиовълни, проникват в черепа му, пробиват си път през слоевете на неговото съзнание в търсене на основните моменти на установения вътре в него ред, които щяха да ѝ позволят да го парализира, да го накара да загуби съзнание или просто да го убие. Ако беше нормален конджоинър, Скейд щеше да се справи с тази задача за микросекунди, давайки инструкция на имплантите му да се саморазрушат в изпепеляваща оргия от горещина и налягане, и той щеше да бъде изгубен. Вместо това Клавейн усети болка, сякаш някой забиваше железен клин в черепа му, безмилостно нанасяйки по него удар след удар.

Все пак изгуби съзнание. Това продължи може би само две-три секунди, но когато дойде на себе си, се чувстваше дезориентиран, не беше в състояние да си спомни къде се намира или какво прави. Беше останал само изпепеляващ химически императив, написан във все още препускащия из кръвта му адреналин. Не знаеше какво бе причинило тази реакция, но чувството беше непогрешимо: древен страх на бозайник. Бягаше от нещо и животът му се намираше в сериозна опасност. С едната си ръка бе увиснал на опънато метално въже. Проследи с поглед въжето нагоре и видя кораб, надвиснала над него корвета, и разбра, или се изпълни с надежда, че трябва да отиде именно там.

Понечи да се изтегли по въжето до чакащия кораб, спомнил си, че бе започнал нещо и че трябва да продължи нататък. Тогава болката се усили дори още повече и Клавейн изгуби отново съзнание.

Дойде на себе си, когато се спря — „падна” бе прекалено силна дума — в пластмасовата мембрана. Отново го изпълни първично усещане за неотложност и се постара да си изясни опасната ситуация, в която очевидно се бе озовал. Над него се намираше корабът — помнеше го от предишното си идване в съзнание. Беше се придвижвал сантиметър по сантиметър нагоре по въжето, опитвайки да стигне до него. Или бе слизал надолу по него, опитвайки да избяга от нещо, което се намираше на борда му?

Огледа повърхността на това, върху което се намираше, каквото и да беше то, и видя две махащи му фигури.

[Клавейн…]

Гласът — женското присъствие в главата му — беше силен, но не напълно лишен от съчувствие. В него долови и съжаление, подобно на съжалението, което би изпитал един учител заради обещаващ ученик, който не е оправдал надеждите му. Дали гласът беше разочарован, защото Клавейн щеше да падне всеки момент, или беше разочарован, защото за малко не бе успял?

Нямаше представа. Усещаше, че само ако можеше да обмисли нещата, само ако останеше една минута насаме със себе си, щеше да сглоби пъзела. Беше се случило нещо. Огромно помещение, потънало в мрак, заплашителни форми.

Нуждаеше се само от тишина и спокойствие.

В главата си обаче чуваше и особен звън: алармата за загуба на налягане. Хвърли поглед към външността на скафандъра си, търсейки издайническото розово пулсиране, обозначаващо раната. И го видя: розово петно на опакото на дланта, в която държеше нож. Върна ножа на празното му място на колана и посегна инстинктивно към залепващия спрей. Тогава си даде сметка, че вече го бе използвал, че розовото петно се процеждаше по краищата на вече втвърдило се слепващо вещество. Втвърденият сив червей наподобяваше сложно руническо писмо.

Клавейн погледна ръкавицата си от друг ъгъл и видя посланието, изобразено чрез заплетената форма на червея: КОРАБ.

Това бе неговият почерк.

Двете фигури стигнаха до края на подобния на рана процеп в леда и се устремиха към него по най-бързия начин, на който бяха способни. Той прецени, че щяха да стигнат до основата на въжето за по-малко от минута. Щеше да му бъде нужно горе-долу толкова време, за да се придвижи по него нагоре. Може би щеше да успее да прецени точно местоположението му и да скочи, без да прелети покрай корветата, но някаква част от мозъка му знаеше, че лепливата мембрана няма да му позволи да го направи. Щеше да се наложи да се покатери по въжето с ръце, въпреки болката в главата и постоянното усещане, че всеки миг ще изгуби отново съзнание.

И наистина го изгуби, но този път за по-кратко, а когато видя ръкавицата си и приближаващите отдолу фигури, реши, че бе постъпил правилно, като се насочи към кораба. Стигна до люка в същия момент, в който първата фигура, тази с изпъкнал ръб на шлема, както видя сега, стигна до бодливата кука.

Възприятията му дадоха да разбере, че повърхността на кометата представлява вертикална черна стена, от която въжетата излизаха хоризонтално. Двамата приличаха на залепнали за стената мухи, приклекнали и смалени, готвейки се да прекосят същия мост, който бе пресякъл току-що самият той. Клавейн се пъхна през люка и напипа бутоните за спешно създаване на налягане. Външната врата се плъзна безшумно и се затвори; започна да нахлува въздух. Моментално усети, че болката в главата му намалява и за миг се отдаде на изживяването на това облекчение.

Вътрешната врата се отвори почти преди външната да се затвори херметически. Клавейн се хвърли към вътрешността на корветата, блъсна се в далечната стена, удари си черепа в една преграда и после — в предната част на таблото за управление на полета. Не си направи труда да седне на стола си или да си сложи колана. Просто включи двигателите на корветата на пълна скорост и бе моментално оглушен от десетина клаксона, които го известяваха, че това не е особено разумно действие.

„Съветвам двигателите да бъдат изключени незабавно. Съветвам двигателите да бъдат изключени незабавно.”

— Млъкни! — изкрещя Клавейн.

За момент корветата се отдели от повърхността на кометата. Отдалечи се на около два метра и половина, когато въжетата с куките се опънаха максимално. Силното сътресение го отхвърли към стената. Усети как нещо между сърцето и кръста му изпращя като сух клон. Кометата се раздвижи също, разбира се, но незабележимо; все едно бе вързан за невъзможно да бъде помръдната скала в центъра на Вселената.

— Клавейн. — Гласът прозвуча по радиото на корветата.

Беше изключително спокоен. Спомените му бяха започнали да се събират в единно цяло и, макар и с известно колебание, той успя да даде име на своя мъчител.

— Скейд. Здравей.

Болеше го, беше сигурен, че си е счупил поне едно и натъртил поне едно-две ребра.

— Клавейн… какво точно правиш?

— Изглежда опитвам да открадна този кораб.

Намести се на стола и потръпна от множеството зъби на болката, които се впиха в него. Простена и разтегна придържащата мрежа, която обхвана незабавно гърдите му. Двигателите заплашваха да преминат в автономен режим на спиране. Даваше отчаяни команди на корветата. Прибирането на куките нямаше да помогне: въжетата щяха да се омотаят около Скейд и Рьомонтоар — вече си бе припомнил имената и на двамата — и да ги извлекат до корпуса на кораба. Вероятно щяха да бъдат в безопасност, ако ги изоставеше да се носят някъде в открито пространство, но това бе мисия на Затворения съвет. Почти никой друг не знаеше, че са тук.

— Пълен напред… — произнесе на глас той.

Знаеше, че тази мощност щеше да му помогне да се отдели от кометата. Или щеше да увреди куките, или да отскубне парчета от повърхността ѝ.

— Клавейн — прозвуча мъжки глас. — Струва ми се, че трябва да помислиш за това.

Никой от тях не можеше да се свърже с него по невронен път. Корветата не пропускаше през корпуса си този вид сигнали.

— Благодаря, Рьом… но вече съм размишлявал надълго и нашироко по въпроса. Тя иска прекалено силно тези оръжия. Заради вълците, нали, Скейд? Оръжията са ти нужни за времето, когато се появят вълците.

Казах ти го от ясно по-ясно, Клавейн. Да, оръжията са ни нужни, за да се защитаваме от вълците. Толкова ли е осъдително това? Нима осигуряването на собственото ни оцеляване е нещо толкова грешно? Ти какво предпочиташ — да капитулираме, да им се предложим?

— Откъде знаете, че идват?

— Не знаем. Просто смятаме, че това е твърде вероятно, имайки предвид информацията, с която разполагаме засега…

— Това не е всичко.

Пръстите му се плъзнаха по главните бутони за управление на корветата. След няколко секунди щеше да се наложи да даде пълна мощност или да си остане на място.

— Просто знаем, Клавейн. Не е нужно да знаеш повече. А сега ни остави да се върнем на кораба. Ще забравим за случилото се, уверявам те.

— Недостатъчно добре, страхувам се.

Включи главния двигател, а на второстепенните повери задачата да отклонят ослепителната виолетова дъга на излизащите от главния пламъци от повърхността на кометата. Не искаше да нарани Скейд и Рьомонтоар. Тази жена не му харесваше, но не ѝ желаеше злото. Рьомонтоар му беше приятел и го беше оставил на кометата, само защото не виждаше смисъл да го въвлича в онова, което бе намислил да направи.

Корветата обтегна въжетата. Клавейн усети вибрациите на двигателя, които преминаваха пред корпуса и достигаха до костите му. Сигнализиращите претоварване индикатори замигаха в червено.

— Клавейн, чуй ме — обади се Скейд. — Не можеш да вземеш този кораб. Какво ще правиш с него — при демаршистите ли ще дезертираш?

— Това е идея.

— И същевременно — самоубийство. Никога няма да стигнеш до Йелоустоун. Ако не те убием ние, ще го направят демаршистите.

Нещо се скъса. Совалката се отклони встрани и след това се стовари с цялата си тежест върху останалите въжета с куки. През прозореца на пилотската кабина Клавейн видя как скъсаното въже се удари като камшик в повърхността на кометата, плъзгайки се по останалата стабилизираща мембрана. Разсече широка един метър рана на повърхността ѝ. Изригнаха черни сажди, наподобяващи изпуснато от октопод мастило.

— Скейд има право. Няма да успееш, Клавейн — няма къде да отидеш. Моля те, като приятел… умолявам те, да не правиш това.

— Не разбираш ли, Рьом? Тя иска тези оръжия, за да ги вземе със себе си. Тези дванайсет кораба не са само за изпълнение на въпросната задача. Предназначени са за нещо по-голямо. Това е евакуационна флота.

Усети ново сътресение от скъсването на друго въже, което се намота на спирала и се стовари върху кометата с неудържима енергия.

— И така да е, какво от това? — попита Скейд.

— Ами останалата част от човечеството? Какво би трябвало да направят тези нещастници, когато се появят вълците? Да разчитат на късмета си ли?

— Такъв е светът на Дарвин.

— Неправилен отговор, Скейд.

В този момент и последното въже се скъса. Внезапно корветата започна да се отдалечава от кометата с пълна скорост, която го залепи в облегалката на креслото му. Клавейн изскимтя от болка в пострадалите си ребра. Показанията на индикаторите започнаха да се нормализират, стрелките се върнаха в зелените и белите зони. Писъкът на моторите постепенно премина в почти недоловимо буботене; колебанията на корпуса намаляха. Кометата на Скейд ставаше все по-малка.

Клавейн ориентира на око корветата към ярката точка светлина, която беше Епсилон Еридани.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

Навлязлата дълбоко в „Носталгия по безкрая” Иля Вольова стоеше в епицентъра на това, което някога представляваше Капитанът, нещото, което в един друг живот се беше наричало Джон Армстронг Браниган. Не трепереше и дори това ѝ се стори не в реда на нещата. Посещенията при Капитана винаги се съпровождаха от изключителен физически дискомфорт, придаващ на цялото занятие привкус на примесено с разкаяние поклонничество. Когато не посещаваха Капитана, за да измерват растежа на тумора му, който можеше да бъде забавен, но не и спрян, обикновено искаха мъдрия му съвет по един или друг въпрос. Изглеждаше справедливо и в реда на нещата и те да понесат част от страданието, макар съветът на Капитана да не беше винаги разумен и дори — здравомислещ.

Държаха го на студено, за да забавят прогреса на Смесената чума. Криокамерата, в която го държаха, известно време бе в състояние да поддържа студа. Но неуморният растеж на Капитана в крайна сметка бе обхванал самия ковчег, преобразувайки и инкорпорирайки неговите системи. Ковчегът бе продължил да функционира по свой особен начин, но се бе оказало, че целият участък около него трябва да бъде изстуден до криогенно ниво. Налагаше се визитите при Капитана да се съпровождат от слагането на няколко пласта термично облекло. Не беше лесно да дишаш ледения въздух в неговото царство: всяко вдишване заплашваше да разбие белите дробове на милиони стъклени парченца. Вольова палеше цигара от цигара по време на тези посещения, макар за нея те да бяха по-лесни, отколкото за останалите. Тя нямаше вътрешни импланти, нищо, което чумата би могла да разруши. Другите, вече мъртви до един, я бяха смятали за капризно слаба, след като не си ги бе сложила. Тя обаче беше виждала завистта в очите им, когато бяха принудени да прекарат известно време в близост до Капитана. Тогава, макар и само за няколко минути, им се искаше да бъдат на нейното място. Отчаяно им се искаше.

Саджаки, Хегази, Суджик… вече едва си спомняше имената им, струваше ѝ се, че оттогава е изминала цяла вечност.

Сега мястото не беше по-студено от която и да е друга част на кораба и много по-топло от някои негови участъци. Въздухът беше влажен и неподвижен. По повърхността проблясваха различни тънки слоеве с неуточнен произход. Кондензацията образуваше ручейчета, които се стичаха надолу по стените и капеха покрай възлести наслоявания. От време на време, от някоя вдлъбнатина рязко изригваше отточна корабна вода, и покапваше по пода. Процесите на биохимическо рециклиране на кораба отдавна се бяха изплъзнали от човешкия контрол. Вместо да се разрушат, те бяха еволюирали невъздържано, добавяйки ексцентрични изходи и свързващи тунелчета. Водеше се непрестанна и уморителна борба, за да не се допусне корабът да се удави в собствените си отточни води. Вольова бе инсталирала трюмни помпи на хиляди места из него, за да пренасочва отходната вода към големите преработващи цистерни, където можеше да бъде пречистена чрез съответните химически агенти. Роботът, отговарящ за трюмните помпи, осигуряваше фон за всяка мисъл, като една-единствена, дълго поддържана нота на орган. Звукът не прекъсваше за секунда. Иля просто бе престанала да го забелязва.

Който знаеше къде да гледа и притежаваше визуалната вещина, позволяваща му да отличава формите от хаоса, можеше да определи къде е стоял ковчегът. Когато му бе позволила да се затопли — беше изстреляла стреличка в контролната система на ковчега — той бе започнал да поглъща обкръжаващия го кораб със значително по-голяма бързина, атом по атом, и да се смесва с него. Горещината бе като в пещ. Не беше изчакала да види какъв ще бъде резултатът от трансформацията. Ясно бе обаче, че Капитанът щеше да продължи процеса, докато асимилира по-голямата част от кораба. Колкото и ужасяваща да беше, тази перспектива бе за предпочитане, отколкото „Носталгия по безкрая” да бъде оставена в ръцете на друго чудовище — Сън Стийлър. Беше се надявала Капитанът да успее да възвърне отчасти контрола от паразитния разум, нахлул в кораба.

И се бе оказала права. В крайна сметка Капитанът бе успял да подчини целия кораб на трескавите си капризи. Вольова знаеше, че в този случай на заразяване с чума имаше нещо уникално. Доколкото ѝ беше известно, съществуваше само един щам Смесена чума, и заразата, достигнала до „Носталгия по безкрая”, бе същата, която бе поразила Йелоустоунската система и другите части на Вселената. Иля бе виждала снимки на Казъм сити след чумната епидемия, гротескно изкривената му архитектура, сякаш излязла от кошмарен сън. Но макар тези трансформации понякога да изглеждаха целенасочени или дори артистични, не можеше да се каже, че зад тях лежи истинска интелигентност. Формите, които бяха придобили сградите, бяха в известна степен предопределени от биодизайнерските принципи, залегнали в основата им. Случилото се с „Носталгия по безкрая” обаче бе различно. Чумата живя в Капитана години наред, преди да започне да променя формите му. Възможно ли беше да е постигната някаква симбиоза и, когато най-накрая се развилия, консумирайки и променяйки кораба, трансформациите да бяха дали в известна степен израз на подсъзнанието на Капитана?

Вольова подозираше, че е станало именно така и същевременно се надяваше да се лъже. Защото, накъдето и да го погледнеше човек, корабът се бе превърнал в нещо чудовищно. Когато Хури пристигна от Ризургам, Иля бе направила всичко възможно, за да изглежда невъзмутима сред целия този ужас, но всъщност бе играла тази роля колкото заради нея, така и заради самата себе си. Корабът я нервираше на много нива. Малко преди да позволи затоплянето, бе добила известна представа за извършените от Капитана престъпления, като надникна за миг в топката от вина и омраза, която представляваше умът му. А сега този ум като че ли се бе разширил многократно, до степен да ѝ позволи да се движи вътре в него. Капитанът се бе превърнал в кораба. Корабът бе наследил неговите престъпления и се бе превърнал в паметник на собствените му злодеяния. Иля изследваше контурите, маркиращи местонахождението на ковчега. През по-късните етапи от боледуването на Капитана, отделението с криокамерите, притиснато към едната стена, бе започнало да протяга сребристи филизи във всички посоки. Те можеха да бъдат проследени до спукания обков на ковчега на Капитана, проникнали дълбоко в централната му нервна система. Сега тези сензори обхващаха целия кораб, провираха се и се свързваха отново като пипала на огромна сепия. На няколко десетки места те се бяха свързали в нещо като основни ганглийни центрове за обработване на получената информация, представляващи фантастично сложна плетеница. От някогашното тяло на Капитана вече не бе останала и следа на физическо ниво, но неговият разум, разширен, объркан, призрачен, несъмнено все още обитаваше кораба. Вольова не бе решила за себе си дали тези възли бяха равномерно разпределени мозъци или малки компоненти от много по-голям, обхващащ кораба интелект. Беше сигурна само в едно — че Джон Браниган все още присъстваше в него.

Веднъж, когато претърпя катастрофа край Хадес и помисли, че Хури е умряла, бе очаквала „Носталгия по безкрая” да я екзекутира. По онова време вече бе затоплила Капитана, беше му разказала за извършените от нея престъпления, давайки му основателна причина да я накаже.

Но той я бе пощадил и след това я бе спасил. Беше ѝ позволил да се върне на кораба, който продължаваше да консумира и трансформира. Беше посрещнал с пълно мълчание всичките ѝ опити за общуване, но бе направил възможно оцеляването ѝ. На някои места трансформациите не бяха чак толкова големи и тя бе открила, че е в състояние да живее в тях. Беше установила, че те даже се движеха, ако тя решеше да се засели в друга част на кораба. И така, Браниган или това, което управляваше „Носталгия”, каквото и да бе то, знаеше, че тя е на борда и от какво се нуждае, за да остане жива. По-късно, когато намери Хури, корабът позволи и на нея да се върне на борда му.

Все едно се намираше в замък, обитаван от самотен, но покровителствено настроен дух. Осигуряваше им всичко, от което се нуждаеха, разбира се в разумни граници, но не отстъпваше абсолютния си контрол. Не се движеше, освен за да осъществи кратки полети в рамките на системата. Не им даваше достъп до нито едно от своите оръжия, да не говорим за оръжията от скривалището.

Вольова продължаваше опитите си да осъществи комуникация, но те оставаха безплодни. Когато говореше на кораба, не се случваше нищо. Когато изпращаше визуални послания, не получаваше отговор. Но не губеше увереността си, че „Носталгия по безкрая” я слуша. Тя просто се бе оттеглила в собствената си бездна от угризения и самообвинения.

Корабът бе изпълнен с презрение към самия себе си.

Тогава Хури замина. Върна се на Ризургам, за да се инфилтрира в Дома на инквизицията и да поведе цялата планета в безсмислена гонитба на вятъра, така че с Вольова да могат да се срещат на всяко място, без да пораждат въпроси.

Първите няколко месеца на самота бяха истинско изпитание, дори за Иля Вольова. Бяха я принудили да стигне до извода, че въпреки всичко човешката компания доста ѝ допада. А сега единственият ѝ компаньон бе един начумерен, мълчалив, изпълнен с омраза ум, който едва не я накара да превърти.

И тогава корабът бе започнал да отговаря по своеобразния си начин. В началото почти не бе забелязала усилията му. По онова време ѝ се налагаше да прави какво ли не и нямаше време да спре, да помълчи и да изчака корабът да направи непохватните си помирителни жестове. Наплив на плъхове… разваляне на трюмните помпи… непрекъснатият процес на отклоняване на чумата от критичните участъци, борбата с нея с наноагенти, огън, замразяващи и химически спрейове.

Тогава, един ден слугите бяха започнали да се държат странно. Подобно на внезапно започналите да пакостят плъхове, някога те бяха част от корабната инфраструктура за монтаж и самовъзстановяване. Най-умните от тях бяха погубени от чумата, но най-старите и глупави машини бяха оцелели. Те продължаваха да изпълняват възложените им задачи, почти без да си дават сметка за промените на кораба. В по-голямата си част те нито помагаха, нито пречеха на Иля, затова тя ги оставяше да правят каквото си правеха. Понякога бяха полезни, но това се случваше толкова рядко, че отдавна бе престанала да разчита на тях.

И тогава слугите започнаха да ѝ помагат. Първият случай бе свързан с развалянето на една от трюмовите помпи. Щом установи този факт, Вольова се отправи натам, за да види какво може да направи по въпроса. Когато пристигна, за свое учудване откри там чакащ я слуга, занесъл почти всички инструменти, които ѝ бяха необходими за справянето с повредата.

Първата ѝ задача бе да задвижи отново мотора на помпата. След като частичното наводнение бе преодоляно, тя бе седнала, за да направи равносметка. Корабът все още изглеждаше така, както и при събуждането ѝ. Коридорите все още приличаха на покрити със слуз гръкляни. Всевъзможни противни вещества продължаваха да се процеждат и да капят от всеки отвор. Въздухът бе все така лепкав, а всяка мисъл се съпровождаше от непрестанния грегориански, напев на помпите.

Но нещо определено се бе променило.

Върна инструментите в раничката, която бе донесъл слугата. Той незабавно си тръгна и скоро изчезна зад първия завой на коридора.

— Мисля, че можеш да ме чуеш — заяви на глас тя. — Чуй ме и ме виж. Знаеш също така, че не съм тук, за да ти причиня зло. Вече можеше да ме убиеш, Джон, особено след като контролираш слугите… а ти ги контролираш, нали?

Изобщо не се изненада, когато не последва отговор. И продължи несмущавана.

— Спомняш си коя съм, разбира се. Аз съм тази, която те нарани. Онази, която отгатна какво си направил. Може би мислиш, че те наказах заради извършеното от теб. В такъв случай си сгрешил. Това не е в стила ми. Садизмът ме отегчава. Ако исках да те накажа, щях да те убия, а можех да го направя по хиляди начини. Аз обаче нямах подобно нещо предвид. Искам само да знаеш, че според личното ми мнение вече си страдал достатъчно. А ти страдаш, нали? — Тук направи пауза, вслушвайки се в музикалните тонове на помпата, за да се увери, че все още не се е развалила. — Е, ти си го заслужи — продължи Вольова. — Заслужи да прекараш известно време в ада заради деянията си. И може би наистина прекара там някакъв период. Ти единствен знаеш какво е да живееш полкова дълго по такъв начин. Само ти знаеш дали състоянието, в което се намираш сега, е по-добро от предишното.

Тук долови някакви далечни вибрации, усети ги през пода. Нямаше представа дали това не бе някаква операция, извършвана от помпата, или коментар на Капитана към последната ѝ забележка.

— Сега е по-добре, нали? Трябва да бъде добре. Сега вече ти се отърва и се превърна в духа на кораба, който командваше някога.

Никакъв отговор. Тя изчака няколко минути нов сеизмичен тътен или друг, също толкова загадъчен сигнал. Но не последва нищо подобно.

— Колкото до слугата — додаде тя, — благодаря ти. Беше ми от помощ.

Но корабът не отвърна.

От този момент нататък обаче слугите неизменно и помагаха, когато можеха. Ако намеренията ѝ можеха да бъдат разчетени, машините се втурваха напред, за да ѝ занесат необходимите инструменти или оборудване. Ако работата се проточеше, някоя от тях ѝ носеше храна и вода от някой от все още функциониращите пунктове. Ако помолеше директно кораба за нещо, той никога не го изпълняваше. Но ако изречеше нуждите си на глас, сякаш разговаряйки сама със себе си, тогава той бе готов да се подчини. Не успяваше винаги да ѝ помогне, но тя определено имаше впечатлението, че прави всичко възможно.

Питаше се дали не се лъже, дали „Носталгия по безкрая” не бе обитавана не от Джон Браниган, а от някакъв друг разум на забележимо по-ниско ниво. Може би готовността на кораба да ѝ служи се дължеше на факта, че интелектът му бе на нивото на слуга, подчинен на същия режим на послушание. Може би, когато говореше директно на Браниган, си въобразяваше, че се намира в присъствието на по-голям разум от действително съществуващия.

Тогава се бяха появили цигарите.

Не беше молила за тях, даже не подозираше, че на кораба има някакъв друг запас освен нейния личен, който вече бе изразходвала. Беше ги огледала със смесица от любопитство и подозрителност. Имаха вид на произведени в някоя от колониите, с които корабът бе търгувал преди десетилетия. Не изглеждаха направени от самия кораб, от суровините, с които разполагаше. Иначе нямаше да миришат толкова приятно. Оказа се, че и вкусът им е много хубав, както установи Иля, след като изпуши една от тях. Следващата бе също толкова добра.

— Къде ги намери? — попита Вольова. — Къде, в името на... — Пое отново дълбоко въздух, като напълни белите си дробове за първи път от седмици с нещо друго освен застоялия корабен въздух. — Няма значение. Не ми е нужно да зная. Благодарна съм ти.

След този случай повече не изпитваше никакво съмнение, че Браниган бе до нея. Само друг член на екипажа можеше да знае за страстта ѝ към цигарите. Никоя машина не би се сетила да ѝ направи такъв подарък, колкото и дълбоко вкоренен да беше инстинктът ѝ да служи. Следователно корабът бе дал изява на желанието си за помирение.

След това прогресът бе осъществяван бавно. От време на време ставаше нещо, което караше „Носталгия по безкрая” да се затваря отново вътре в себе си и тогава слугите отказваха да ѝ помагат дни наред. Това се случваше понякога, след като бе говорила прекалено свободно на Капитана, опитвайки да го измъкне от мълчанието му с предизвикателства. Очевидно не беше добър психолог. Цялата тази ужасна бъркотия бе започнала с опитите ѝ с офицера на оръжейната, Нагорни, които го бяха накарали да превърти. Ако това не се бе случило, нямаше да се наложи да наеме на работа Хури и всичко щеше да бъде по-различно…

След това, когато животът на кораба се връщаше горе-долу в рамките на нормалното и слугите започваха отново да ѝ се подчиняват, тя внимаваше какво говори и върши. Минаваха седмици, без да направи открит опит за комуникация. Но рано или късно опитваше отново, докато бавно се стигнеше до нов бурен епизод. Тя обаче упорстваше, защото ѝ се струваше, че осъществява малък, но измерим напредък след всеки крах.

Последният стана само шест седмици след посещението на Хури. А особеното състояние продължи като никога цели осем седмици. После бяха изминали други десет седмици и едва сега бе събрала сили да рискува нов крах.

— Капитане… чуй ме — започна Иля. — Много пъти опитвам да се свържа с теб и ми се струва, че един-два пъти успях и ти ме чу много добре. Но не беше готов да отговориш. И аз те разбирам, дори много добре те разбирам. Но има нещо, което непременно трябва да ти обясня. Неща за външния свят, нещо, което става другаде в тази система.

Вольова се намираше в голямата сфера на мостика и говореше малко по-силно, отколкото би било необходимо за нормален разговор. Най-вероятно можеше да изнесе речта си на всяко място в кораба и той пак щеше да я чуе. Но тук, в някогашния команден фокус на кораба, монологът не ѝ се струваше чак толкова абсурден. Акустиката на мястото придаваше особено звучене на гласа ѝ, което ѝ допадаше. Освен това жестикулираше театрално с жалките останки от цигарата си.

— Може би — продължаваше Иля — вече знаеш за това. Знам, че имаш синаптични пътеки до сензорите и камерите на корпуса. Не знам обаче, доколко добре си в състояние да тълкуваш тези потоци информация. Все пак не си роден с тези умения. Трябва да е странно, дори за теб, да виждаш света през очите и ушите на дълга четири километра машина. Но ти винаги си бил адаптивно копеле. Предполагам, че в крайна сметка ще се справиш и с това.

Капитанът не отговаряше. Но корабът не премина незабавно в състоянието, от което се бе опасявала. Според гривната на китката ѝ дейността на слугите продължаваше нормално.

— Все пак ще предположа, че все още не си научил за машините, освен онова, което може би си дочул по време на последното посещение на Хури. Какви машини ли, питаш? Извънземни, ето какви. Нямаме представа откъде идват. Единственото, което знаем, е, че са тук, сега, в системата Делта Павонис. Мислим, че Силвест — нали си го спомняш — ги призова неволно тук, когато влезе в Хадес.

Разбира се, че помнеше Силвест, след като бе в състояние да си спомни изобщо нещо от предишното съществуване. Та нали Силвест бе доведен на кораба, за да излекува Капитана. Но се оказа, че само си бе играл с техните желания и през цялото време е гледал към Хадес.

— Естествено — додаде тя, — това са само догадки, но като че ли отговарят на фактите. Хури знае много за тези машини, повече от мен. Но е научила за тях по такъв начин, че не може да изрази всичко, което знае. Все още сме на тъмно в много отношения.

Вольова разказа на Капитана за случилото се до този момент, като пускаше илюстрации на сферата на мостика. Обясни как множествата инхибиторски машини бяха започнали да рушат три по-малки свята, като засмукваха сърцевината им и я преработваха в орбитални пояси от съвсем ситна материя.

— Впечатляващо е — добави тя. — Но не съм се разтреперила, защото това е чак толкова далече от собствените ни възможности. Не. Тревожи ме какво са намислили да правят по-нататък.

Въпросните операции бяха спрели рязко преди две седмици. Изкуствените вулкани, осеяли екваторите на трите свята, бяха престанали да изригват материя, оставяйки последната дъга от преработен материал да се изкачи в орбита.

Според Вольова дотогава на склад в орбита бе издигната поне половината маса на всеки от световете. Бяха останали само кухи черупки. Неповторимо зрелище представляваше промяната им след прекратяването на миньорския процес: те се сбръчкаха в плътни оранжеви топки от радиоактивна шлака. Някои от машините се отделиха от повърхността, но много очевидно бяха свършили работата си и не бяха рециклирани. Привидното прахосничество на този жест смрази Иля. Той говореше, че машините нехаеха за вече приложените от тях усилия при предишните репликационни цикли, че в известен смисъл то нямаше значение, сравнено с важността на предстоящата задача.

Останаха обаче милиони по-малки машини. Пръстените от останките имаха немалка собствена гравитация и се нуждаеха от постоянно насочване. Различни видове процесори се носеха между тях, като поглъщаха и изхвърляха. Вольова бе доловила проблясваща от време на време екзотична радиация в близост до тях. Бяха пуснати в действие страховити алхимични механизми. На материала от световете се придаваха специализирани и редки нови форми, видове материя, които просто не съществуваха в природата.

Но преди вулканите да бяха престанали да плюят навън сърцевината на малките планети, вече бе започнат нов процес. От пространството около всеки свят се бе отделил поток от материя, нишка от преработен материал, който се проточи като език, докато достигна дължина от светлинни секунди. Насочващите машини явно бяха инжектирали достатъчно енергия във всяка струя, за да ги изхвърли от гравитационните кладенци на създалите ги светове. Езиците материя се движеха вече по междупланетна траектория, следвайки плавната парабола, обхващаща еклиптиката. Те се разтеглиха, докато разстоянието от единия до другия им край достигна светлинни часове. Иля направи предвиждане за бъдещото развитие на параболите — те бяха общо три — и откри, че щяха да се пресекат в една и съща точка в пространството, точно по едно и също време.

В момента там нямаше нищо. Но докато стигнеха до точката, там щеше да се появи нещо друго: най-големият газов гигант на системата. Вольова смяташе, че това пресичане на пътищата съвсем не беше случайно.

— Ето какви са моите предположения — каза тя на Капитана. — Досега видяхме само събирането на суровината. И сега я насочват там, където ще започне истинската работа. Намислили са нещо за Рок, но какво точно — не знам. То обаче несъмнено е част от плана им.

Онова, което знаеше за газовия гигант, се появи на прожекционната сфера. Рок бе разрязан като ябълка. Появиха се обозначени с надписи слоеве: това бе потапяне в объркващи дълбини от странна химия и кошмарно налягане. Газове, в повечето случаи с невъобразимо налягане и температура, се носеха над океан от чист течен водород, започващ почти веднага след явния външен пласт на планетата. Под него — самата мисъл за това предизвикваше слаба мигрена във Вольова — се намираше океан от водород в метално състояние. Иля не обичаше планетите и в най-добрите моменти, а газовите гиганти ѝ се струваха неразумно оскърбление на човешките мащаби и слабост. В това отношение те бяха почти като звездите.

Нищо в Рок обаче не го бележеше като необичаен. Около него се въртеше обичайното семейство луни, повечето от тях ледени и свързани чрез приливите и отливите с по-големия свят. Йони обгаряха повърхността на по-горещите луни, образувайки големи тороидални плазмени пръстени, които обкръжаваха гиганта, задържани от свирепата му магнитосфера. Липсата на големи скалисти луни бе най-вероятното обяснение на факта, че операциите по вземането на материал бяха извършени другаде. Съществуващата система от пръстени имаше интересни резониращи свойства — подобие на спици на велосипед и странни възелчета — но не беше нещо, което Вольова да не бе виждала досега.

Какво искаха инхибиторите? Какво щеше да се случи, когато потоциите им с материя достигнеха до Рок?

— Разбираш какви са опасенията ми, Капитане. Сигурна съм, че разбираш. Каквото и да са замислили тези машини, то със сигурност няма да е добро за нас. Те са двигатели на унищожението. Работата им е да затриват разумния живот. Въпросът е, в състояние ли сме да направим нещо във връзка с това?

Иля замълча и направи мигновена преценка на положението. Все още не бе предизвикала неприязнена реакция и поредна самоизолация. Това определено бе добър признак. Капитанът бе най-малкото готов да я остави да обсъди с него външните събития. От друга страна, тепърва ѝ предстоеше да повдигне темите, които обикновено предизвикваха затварянето му.

Е, трябваше да действа, нямаше кой друг да свърши тази работа.

— Аз мисля, че сме в състояние, Капитане. Може би не да ги спрем веднъж завинаги, но поне да им пъхнем солиден прът в колелото. — Вольова хвърли поглед към гривната си; нищо необичайно не се бе случило никъде в кораба. — Разбира се, имам предвид военен удар. Не мисля, че разумни доводи биха свършили работа срещу сила, която превръща в суровини три от планетите ти, без поне първо да каже „ако обичаш”.

Тогава усети нещо. Потрепване, идващо отнякъде другаде в „Носталгия по безкрая”. Беше се случвало и преди и изглежда имаше някакво значение, но тя не бе в състояние да определи точно какво. Определено бе вид комуникация от разума, управляващ кораба, но не непременно желаната от нея. Беше по-скоро знак за раздразнение, като ниско ръмжене на куче, на което не му харесва да го притесняват.

— Капитане… разбирам, че е трудно. Кълна се, че разбирам. Налага се обаче да направим нещо, при това — скоро. Струва ми се, че оръжията от скривалището са единственият ни шанс. Останаха ни трийсет и три от тях. Трийсет и девет, ако успеем да презаредим шестте, които използвах срещу Хадес… Но мисля, че дори трийсет и три ще бъдат достатъчни, ако можем да ги използваме както трябва и то, скоро.

Вибрациите се засилиха, после утихнаха. Явно сега вече наистина бе засегнала чувствително място. Но Капитанът продължаваше да слуша.

— Оръжията, които изгубихме в края на системата, може би са най-мощните, с които разполагахме — додаде тя, — но шестте, поне по моя преценка, са с най-ниската разрушителна сила спрямо останалите. Мисля, че можем да се справим, Капитане. Да ти кажа ли какъв е планът ми? Предлагам да се прицелим в трите свята, откъдето идват потоците материя. Деветдесет процента от извлечената маса е все още в орбита около съответното издълбано тяло, макар все по-голяма част да се насочва към Рок. Повечето машини на инхибиторите са все още около въпросните луни. Те може и да не издържат на една изненадваща атака, а и дори да издържат, можем да разпръснем и заразим тези резервоари на материя.

Иля заговори по-бързо, омаяна от начина, по който се развиваше планът в ума ѝ.

— Възможно е машините да успеят да се групират отново, но ще се наложи да намерят нови светове, които да стрият. Но ние можем да ги бием и в това. Ще използваме други оръжия от скривалището, за да се отървем от възможно най-големия брой кандидати, който открием. Можем да отровим кладенците им; да им попречим да изравят сърцевината на други светове. Това ще ги затрудни, може би дори ще направи невъзможно за тях да завършат онова, което са планирали за газовия гигант. Все още имаме някакъв шанс, но ще трябва да ни помогнеш, Капитане.

Вольова погледна отново гривната си. Все още не се бе случило нищо и тя си позволи да си отдъхне на ментално ниво. Засега нямаше да настоява повече. Обсъждането на необходимостта от неговото сътрудничество бе стигнало по-далече, отколкото бе предполагала, че е възможно.

И точно в този миг го усети — далечен, нарастващ порив от гневен въздух. Чу свистенето му из дългите километри коридори.

— Капитане…

Беше късно. Вихърът връхлетя в командната сфера и я повали на пода с цялата си мощ. Угарката излетя от ръката ѝ и направи няколко обиколки на залата, повлечена от вихрушката корабен въздух, предшествана от плъхове и всевъзможни дребни предмети и боклуци.

Беше ѝ трудно да говори.

— Капитане… Не исках да кажа…

Но тогава стана трудно дори да диша. Вятърът я повлече по пода, докато тя мяташе бясно ръце, опитвайки да се залови за нещо. Шумът беше мъчителен, сякаш бе усилване на всички години, на всички десетилетия на болка, които бе познал Джон Браниган.

В този миг вихърът утихна и помещението отново потъна в покой. Ако бе някъде другаде в кораба, единственото, което трябваше да направи, бе да отвори вратата към някоя от камерите, където обикновено се поддържаше абсолютен вакуум. Твърде вероятно бе никакъв въздух да не бе достигнал дотук по време на тази проява на сила от негова страна, но ефектът бе също толкова изнервящ.

Иля Вольова се изправи. Като че ли нямаше нищо счупено. Поизтупа се с длан и, все още трепереща, си запали нова цигара. Пуши мълчаливо поне две минути, докато нервите ѝ се поуспокоиха.

След това заговори отново, тихо и невъзмутимо, като родител, обясняващ нещо на тригодишното си дете, току-що направило сцена.

— Много добре, Капитане. Изрази чудесно какво мислиш. Явно не желаеше да говорим за оръжията от скривалището. Прекрасно. Това е твой прерогатив и не мога да твърдя, че съм изненадана. Разбери обаче следното: тук не става въпрос само за дребен местен проблем. Въпросните машини на инхибиторите не са пристигнали само в Делта Павонис. Целта им е целият човешки род. Това е само началото. Няма да се ограничат само с извършеното тук, дори да затрият целия живот в Ризургам за втори път от един милион години. Това ще бъде просто генералната репетиция. После ще дойде ред на друга част от Вселената — може би Гранд Тетон, Спиндрифт, Заструга, може би дори Йелоустоун. Може би даже Първата система. Вероятно това няма значение, защото, веднъж щом падне първият, другите няма да закъснеят. Това ще бъде краят, Капитане. Може да отнеме десетилетия или векове. Няма значение. Така или иначе ще бъде краят на всичко, окончателното отричане на всеки човешки жест, на всяка човешка мисъл, от зората на времето. Ще бъдем изтрити от света. Гарантирам ти едно: ще бъде ужасно, макар изходът да не подлежи на съмнение. Но знаеш ли какво? Няма да ни има, за да видим нищо от това. А този факт ми е по-неприятен, отколкото можеш да предположиш.

Вольова дръпна отново от цигарата си. Плъховете бяха избягали отново сред мрака и мръсотията и корабът като че ли се върна в почти нормалното си състояние. Изглежда ѝ бе простил тази простъпка.

— Машините все още не са ни обърнали кой знае какво внимание — продължи тя. — Но ако питаш мен, не след дълго ще го направят. А искаш ли да чуеш теорията ми защо още не сме атакувани? Не е изключено просто да не са ни видели. Мисля, че сензорите им са настроени към много по-мащабни признаци за живот от тези, които излъчва един-единствен кораб. Възможно е също така да не виждат причина да се тревожат заради нас; да смятат, че би било прахосване на сили да си правят труда да ни изтребват индивидуално, когато онова, което са намислили, ще свърши същата работа. Подозирам, че разсъждават точно така, Капитане. В много по-широки и по-бавни мащаби от тези, на които сме свикнали. Защо да си правиш труда да смачкаш една муха, когато си на път да затриеш целия вид? А ако искаме да направим нещо, трябва да започнем да мислим поне донякъде като тях. Имаме нужда от оръжията в скривалището, Капитане.

Стаята се разтресе; осветлението на дисплея и около него изгасна. Иля погледна гривната си и не се изненада от факта, че корабът отново започваше да изпада в истерия. Слугите на всички нива изоставяха възложената им работа. Дори част от трюмните ѝ помпи спряха. Дочуваше почти недоловимата, промяна в общия звуков фон, причинена от отделянето им от хора. Цели участъци от безкрайните коридори щяха да потънат в мрак. Пристигането на асансьорите нямаше да може да се гарантира. Животът отново щеше да се усложни и в продължение на няколко дни, а може би — и на седмици, дори оцеляването на борда на кораба щеше да изисква много енергия от нейна страна.

— Капитане… — промълви тя, макар да се съмняваше, че някой я слуша вече. — Капитане, трябва да разбереш: аз няма да си отида. Нито пък те.

Останала сама в мрака, Иля допуши онова, което бе останало от цигарата ѝ. След като приключи с нея, извади фенерчето си, запали го и напусна мостика.

Триумвирът беше зает. Чакаше го много работа.

Рьомонтоар стоеше върху лепкавото покритие на кометата на Скейд, и махаше към приближаващата ракета.

Тя се спускаше колебливо и с видимо подозрение към тъмната повърхност. Беше малък кораб, малко по-голям от корветата, с която бяха пристигнали. От корпуса му стърчаха сферични кулички, които се въртяха ту насам, ту натам. Рьомонтоар премигна срещу червения блясък на търсещия подходящо място за приземяване лазер, след това лъчът се отмести нататък, рисувайки разни шарки по земята.

— Казахте, че сте двама — избумтя гласът на командира в шлема на Рьомонтоар. — А виждам само един.

— Скейд е ранена. Затова е вътре в кометата, където за нея се грижи Майсторът на делото. Защо ми говориш звуково?

— Това може да е капан.

— Аз съм Рьомонтоар. Не ме ли позна?

— Чакай. Обърни се малко наляво, за да видя лицето ти през визьора.

Мина известно време, докато корабът се рееше на място, а командирът го оглеждаше. След това се приближи още и хвърли своите закрепващи се куки. Те се стовариха тежко на мястото, където все още бяха закотвени трите скъсани въжета. Рьомонтоар усети вибрациите от удара в мембраната, епоксидната смола се вкопчи още по-здраво в подметките му.

Опита да установи невронна комуникация с пилота. „Сега вече приемаш ли, че аз съм Рьомонтоар?”

В предната част на кораба се отвори люк. Появи се конджоинър в пълно бойно снаряжение. Фигурата се плъзна до повърхността на кометата и стъпи само на два метра от чакащия мъж. Фигурата носеше оръжие, което насочи към него. От кораба се виждаха и други насочени оръжия. Усещаше ги съвсем ясно и му се струваше, че едно погрешно движение бе достатъчно, за да открият огън.

Конджоинърът отвърна също по невронен път. [Какво правиш тук? Кой е Майсторът на делото?]

„Страхувам се, че това е работа на Затворения съвет. Мога да кажа само, че със Скейд сме тук по въпрос, засягаш сигурността на конджоинърите. Това е една от нашите комети, както вече сте се досетили.”

[Сигналът ви за помощ споменаваше, че сте дошли трима. Къде е корабът, с който пристигнахте?]

„Ето тук нещата малко се усложняват.” Рьомонтоар опита да влезе в главата на своя събеседник — щеше да бъде толкова по-лесно, ако можеше просто да му прехвърли директно своите спомени — но невронните блокади на другия бяха стабилни. [Просто ми кажи.]

„Клавейн дойде с нас. Той открадна корветата.”

[И защо ще прави такова нещо?]

„Няма как да ви кажа, без да разкрия предназначението на тази комета.”

[Тогава аз ще опитам да отгатна. Отново работа на Затворения съвет.]

„Знаеш как стоят нещата.”

[И накъде отиде с корветата?]

Рьомонтоар се усмихна; нямаше смисъл да продължава тази игра на криеница. „Вероятно към вътрешността на системата. Къде другаде? Няма да тръгне към Майка Нест.”

[Преди колко време точно стана това?]

„Повече от трийсет часа.”

[Нужни са му по-малко от триста, за да стигне до Йелоустоун. Не ви ли мина през ума да ни пуснете сигнала за помощ по-рано?]

„Направих всичко, което можах. Първо трябваше да се справим с нещо като криза от медицинско естество. Освен това се наложи да убеждавам дълго Майстора на делото, преди да ми разреши да изпратя сигнал до Майка Нест.”

[Криза от медицинско естество ли?]

Рьомонтоар показа с жест насечената повърхност на кометата и вълнообразната входна дупка, от която се бе появил в началото Майсторът на делото. „Както казах, Скейд бе ранена. Мисля, че трябва да я върнем колкото се може по-скоро на Майка Нест.”

Рьомонтоар тръгна, подбирайки предпазливо всяка своя стъпка. Оръжията от кораба продължаваха да го следват, готови да го превърнат в миниатюрен кратер, само ако трепне. [Жива ли е?]

Рьомонтоар поклати глава. „Не. В този момент — не.”

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

Клавейн се събуди от принудителния сън, изпълнен със сънища за срутени сгради и пясъчни бури. Трябваше му известно време за пренастройка, докато осъзнае къде се намира и спомените от последните събития си дойдат на мястото. Припомни си събранието на Затворения съвет и пътуването към кометата на Скейд. Помнеше и срещата си с Майстора на делото, и погребаната в кометата флота, очевидно предназначена за масова евакуация. Помнеше как бе откраднал корветата и я бе насочил към вътрешността на системата при максимална мощност.

Все още беше вътре в нея, все още стоеше на мястото на първия пилот. Прокара пръсти по дактилните контроли, извиквайки различни екрани. Те оживяха около него, като се отваряха и осветяваха като слънчогледи. Не беше сигурен, че корветата ще общува с него невронно, защото не бе изключено Скейд да бе успяла да обезвреди този неин режим. Всичко показваше, че не бе успяла да го направи — до този момент корабът му се подчиняваше безпрекословно — но не виждаше смисъл да рискува излишно.

По подобните на цветя екрани се изписваха един след друг различни статуси и схеми на многобройните подсистеми, сменяйки се с трескава бързина. Клавейн издигна нивото на съзнанието си, докато водопадът от образи се забави до нещо, което бе в състояние да асимилира. Някои от въпросите бяха от техническо естество, доклади за повредите, претърпени от корветата по време на бягството, но нито една от тях не заплашваше мисията му. Други показваха резюмета на тактическото положение върху непрекъснато нарастващо пространство, все по-далече и по-далече от корветата. Клавейн изучаваше иконките и обяснителните бележки, отбелязвайки за себе си близостта както на конджоинърските, така и на демаршистките кораби, роботи, скитащи из пространството мини и други подобни. На три светлинни часа оттук се водеше голяма битка, но това бяха най-близките военни действия за момента. Не се виждаше признак и за реакция от страна на Майка Нест. Това не означаваше, че нямаше реакция, защото Клавейн разчиташе на тактическите данни, хващани от корветата с помощта на пасивни сензори и черпани от комуникационните мрежи в рамките на система, но не рискуваше да използва активните ѝ сензори, които щяха да издадат местоположението му на всеки, гледащ в правилната посока. Но засега не се забелязваше очевидна реакция.

Клавейн се усмихна и присви рамене, което му напомни незабавно за счупеното по време на бягството ребро. Болката бе по-тъпа, отколкото преди, защото се бе сетил да си завърже медицинско наметало преди да легне да спи. Това наметало насочваше магнетичните полета към гръдния му кош, подпомагайки и ускорявайки зарастването на костта. На дланта си, там, където пиезоножът бе проникнал до костта, бе поставил готова превръзка. Раната, която си бе нанесъл сам, беше чиста и почти не го болеше.

И така, явно бе успял. За кратко време, припомняйки си случилото се като през мъгла, бе решил, че спомените му за последните събития са просто плод на неспокойни сънища, като тези, които спохождат всеки войник с подобие на съвест; всеки, който бе преживял достатъчно войни — достатъчно дълга история — за да знае, че онова, което изглежда правилно действие в момента, по-късно може да се окаже най-ужасна грешка. А той бе предал своите хора. Извършеното беше предателство, колкото и чисти да бяха мотивите. Бяха му поверили изключително голяма тайна и той бе предал доверието им.

Не беше имал време да направи преценка на стореното освен на съвсем бегло, повърхностно ниво. От мига, в който бе видял евакуационната флота и бе осъзнал какво означава това, Клавейн разбра, че има само една възможност да си тръгне, и тя бе да открадне корветата още там. Ако бе изчакал още малко, например докато се върнат на Майка Нест, Скейд несъмнено щеше да прозре намеренията му. Тя и без това имаше своите подозрения, но ѝ беше нужно време, за да се оправи из непознатата архитектура на ума му, из античните му импланти и почти забравени протоколи за невронните му допирни точки. Не можеше да си позволи да ѝ осигури това време.

Затова бе действал незабавно със съзнанието, че вероятно никога повече няма да види Фелка, защото не очакваше да бъде оставен на свобода — или дори жив — след като навлезеше в следващата и най-трудна фаза на своето дезертьорство. Много по-добре щеше да бъде, ако бе имал възможност да я види за последен път. Не се надяваше да я убеди да тръгне с него, нито да уреди бягството ѝ, дори тя да бе съгласна, но можеше да я запознае с намеренията си, сигурен, че няма да издаде тайната му. Смяташе, че тя щеше да разбере… може би нямаше да се съгласи, но нямаше и да опита да го разубеди. А ако бяха имали възможност да си вземат сбогом, тогава тя може би щеше да отговори на въпроса, който досега така и не се бе осмелил да ѝ зададе. Въпрос, който живееше в него още от времето на гнездото на Галиана и военните дни на Марс, когато се бяха запознали. Щеше да я попита дали е негова дъщеря и може би щеше да получи отговор.

А сега така и нямаше да разбере; не бе изключено в крайна сметка все пак да не събереше кураж да попита — през всичките години досега така и не бе успял да го направи — затова предстоящото заточение и невъзможността някога да научи истината му изглеждаха мрачни и студени като камък.

Клавейн си каза, че най-добре за него беше да приеме този факт и да се научи да живее с него.

Беше дезертирал и преди, изоставяйки един живот, и бе оцелял както физически, така и емоционално. Сега бе по-възрастен, но толкова стар и уморен, че да не може да го направи отново. Номерът беше да се концентрира само върху най-близките предстоящи събития: факт номер едно бе, че е все още жив и с незначителни наранявания. Напълно вероятно бе към него да летяха ракети, но те бяха изпратени дълго след потеглянето му, иначе вече щяха да бъдат доловени от пасивните сензори. Някой, напълно възможно беше да е Рьомонтоар, бе успял да забави развитието на нещата достатъчно, за да му даде това предимство. Не беше кой знае какво, но бе далеч за предпочитане през възможността вече да е мъртъв, сърфирайки на разширяващия се облак от собствените си йонизирани останки. Този факт заслужаваше поне една мрачна усмивка. Все още можеха да го убият, но поне нямаше да стане близо до дома.

Почеса се по брадата, напрягайки мускули заради постоянното придърпване от ускорението. Двигателите на корветата все още работеха с максималната мощност, която бяха в състояние да издържат: три гравитационни константи, които усещаше стабилни като скала и плавни като привличане на звезда. Всяка секунда корабът унищожаваше частица антиматерия с размери на бактерия, но масата на реактора от антиматерия и метален водород изглеждаше почти недокосната. Корветата можеше да го отведе до всяка желана от него точка в рамките на системата, при това само за няколко десетки дни. Ако искаше, можеше да я ускори дори още повече, но така щеше да подложи двигателите на по-голямо натоварване от необходимото.

Факт номер две беше, че имаше план.

Ускорителите с антиматерия на корветата бяха рожба на най-нови технологии, във всеки случай далеч по-напреднали от всичко, което можеше да се види в неприятелската флота, но не използваха същата технология като междузвездния конджоинърски двигател. Не бяха в състояние да придвижват тежащ милиони тонове космически кораб почти със скоростта на светлината, но имаха едно значително тактическо предимство: бяха безшумни в целия спектър на отделяните неутрино. Тъй като Клавейн бе извадил от строя всички обичайни транспондери, можеше да бъде засечен само по изпусканите пламъци — факлата от релативистични частици, излитащи от ауспусите на корветата. Но отработените газове на корветата бяха силно насочени, така че наподобяваха острие на рапира. Наблюдаваше пренебрежимо малко разсейване от оста, следователно бе възможно да бъде забелязан само от нещо или някой, който се намираше в извънредно тесния конус непосредствено зад задната част на кораба. Конусът се разширяваше с отдалечаването си от него, но същевременно се разпръскваше и отслабваше, като лъч на фенерче, отслабващ все повече с увеличаване на разстоянието. Само намиращият се близо до центъра наблюдател би доловил достатъчен брой фотони, за да добие точна представа за местоположението му, но ако Клавейн променеше ъгъла на наклона на конуса само с няколко градуса, лъчът щеше да бъде прекалено слаб, за да го издаде.

Но промяната във вектора на лъча означаваше промяна в курса. Майка Нест нямаше да очаква подобно нещо от него, а само да се придържа към отнемащата най-малко време траектория за Епсилон Еридани и после към Йелоустоун, който обикаляше около въпросната звезда. Щеше да стигне там за дванайсет дни. Къде другаде можеше да отиде? Корветата не можеше да стигне до друга система — обсегът и на действие се простираше едвам до кометния облак — а почти всеки друг свят, освен Йелоустоун, се намираше все още, поне на думи, под контрола на демаршистите. Властта им може и да отслабваше, но в обхваналата ги параноя те щяха да нападнат Клавейн, дори да пратеше съобщение, че дезертира и им носи безценни от тактическа гледна точка тайни. Но той знаеше всичко това. Още преди да забие пиезоножа в мембраната на кометата на Скейд, вече си бе съставил план, макар и не най-подробния или елегантния в своята кариера, при това с доста малък шанс за успех, но бе разполагал само с броени минути за това и смяташе, че не се бе справил прекалено зле. Дори след като бе имал възможност да размисли по-обстойно над него, не му бе дошло наум нищо по-добро.

Единственото, което му бе нужно, бе малко вяра.

„Искам да знам какво се е случило с мен.”

Те я погледнаха, след това се спогледаха помежду си. Тя почти усещаше интензивното жужене на мислите им, пропукващо във въздуха като разлагането на йонизацията, предшестващо гръмотевичната буря.

Първият хирург излъчваше спокойствие и увереност. [Скейд…]

„Казах, че искам да знам какво е станало с мен.”

[Ти си жива. Беше ранена, но оцеля. Все още се нуждаеш от…] Лустрото от привидно спокойствие на лекаря започваше да се изчерпва.

„От какво?”

[Все още имаш нужда да оздравееш както трябва. Но всичко може да се оправи напълно.]

Поради някаква причина тя не бе в състояние да наднича в главите им. За повечето конджоинъри внезапното озоваване в подобна изолация бе смущаващо преживяване. Но Скейд бе подготвена за него. Изтърпя го стоически, като си припомни, че вече бе преживявала почти същата пълна изолация по времето си в Затворения съвет. Тя бе престанала, както щеше да дойде краят и на сегашната изолация. Беше въпрос единствено на време, докато…

„Какво им има на моите импланти?”

[Нищо им няма.]

Знаеше, че хирургът се казва Делмар. „Защо тогава съм изолирана?”

Но почти преди да оформи въпроса си разбра какъв е отговорът. Не искаха да бъде в състояние да разбере как изглеждаше в техните очи. Защото не искаха да научи веднага истината за случилото се с нея.

[Скейд…]

„Няма значение… Знам. Защо си направихте труда да ме събудите?”

Не можеше да помръдне глава, само очите. През мъглата на периферното си зрение видя как Рьомонтоар се приближи до леглото ѝ, масата или кушетката, където я бяха събудили. Носеше електриковобяла лекарска туника. Главата му представляваше странно несвързана сфера, щръкнала към нея. Медицински слуги с лебедови шии отстъпиха, за да му направят път. Лекарят кръстоса ръце пред гърдите си и погледна със строго неодобрение. Колегите му се бяха оттеглили дискретно, за да оставят само тримата в стаята.

Скейд се взря надолу към пода, но видя само някаква нефокусирана белота, която можеше би беше илюзорна. Чуваше се тихо механично бръмчене, но не беше нещо, което не можеше да се очаква в една болнична стая.

Рьомонтоар коленичи край нея. [Какво си спомняш?]

„Ти ми кажи какво се случи, а аз ще ти кажа какво си спомням.”

Рьомонтоар погледна към хирурга. Позволи на Скейд да чуе мисълта, която вкара в главата на Делмар. [Страхувам се, че ще трябва да ни оставиш насаме. Вземи и твоите машини, защото съм убеден, че разполагат със записващи устройства.]

[Ще ви оставим сами за пет минути, Рьомонтоар. Ще бъдат ли достатъчно?]

[Ще трябва да стигнат, нали?] Рьомонтоар кимна и се усмихна, когато лекарят поведе навън машините, свели елегантно лебедовите си шии, за да минат през вратата. [Съжалявам…]

[Пет минути, Рьомонтоар.]

Скейд опита отново да направи движение с глава, все така неуспешно. „Ела по-наблизо, Рьомонтоар. Не те виждам лесно. Не искат да ми покажат какво се е случило.”

[Помниш ли кометата? Клавейн беше с нас. Ти му показваше намиращите се под повърхността ѝ кораби.]

„Спомням си.”

[Клавейн открадна корветата, преди ние с теб да успеем да се качим на борда ѝ. Тя бе все още завързана за повърхността на кометата.]

Скейд си спомняше как бе завела Клавейн до кометата, но нищо повече. „И той измъкна ли се?”

[Да, но до това ще стигнем по-късно. Проблемът е какво се случи по време на неговото бягство. Клавейн даде пълен напред, докато въжетата с куките се скъсаха от напъна. И се върнаха обратно към кометата с всичка сила. Опасявам се, че едно от тях те улучи.]

Трудно ѝ бе да отговори, макар да бе разбрала от момента на събуждането си, че с нея се бе случило нещо лошо. „Улучи ли казваш?”

[Ти беше ранена, Скейд. Лошо. Ако не беше конджоинър, ако нямаше в главата си машинките, за да ти помогнат да се справиш с шока, най-вероятно нямаше да останеш жива, въпреки помощта, която успя да ти окаже скафандърът.]

„Покажи ми, дяволите да те вземат.”

[Щях да го направя, ако в тази стая имаше огледало. Но няма, а не мога да прескоча невронните блокади, поставени от Делмар.]

„Опиши ми го тогава. Направи го, Рьомонтоар!”

[Не съм дошъл за това, Скейд… Делмар ще те върне във възстановяваща кома съвсем скоро и при следващото си събуждане ще бъдеш отново здрава. Дойдох да те питам за Клавейн.]

За момент се изолира от мрачното любопитство за своето състояние. „Предполагам, че е мъртъв?”

[Всъщност все още не сме успели да го спрем.]

Въпреки гнева и мрачното си любопитство, Скейд не можеше да не признае, че въпросът за Клавейн я интересуваше поне толкова, колкото собственото ѝ състояние. Освен това двете неща бяха свързани, нали така? Все още не разбираше напълно какво се бе случило с нея, но беше достатъчно да знае, че то бе дело на Клавейн. Нямаше значение, че изглежда не бе извършено умишлено.

В предателството нямаше „инциденти”.

„Къде е той?”

[Ето това е странното. Както изглежда никой не знае. Изследваха изхвърлените от корветата отработени газове. Насочил се е към Епсилон Еридани… вероятно към Йелоустоун или Ръждивия пояс.]

„Демаршистите ще го разпънат на кръст.”

Рьомонтоар кимна. [Със сигурност. Но сега не изглежда, че се е насочил там… поне не директно. Отклонил се е от насочения към слънцето вектор. Не знаем по кое време на пътуването, защото изгубихме пламъка на двигателите му.]

„Разпръснали сме оптични монитори из целия кометен облак. Със сигурност вече е попаднал в линията, засичана от някой друг от тях.”

[Проблемът е, че Клавейн знае местонахождението на тези монитори. И може да се погрижи лъчът му да не преминава през тях. Не трябва да забравяме, че той е един от нас, Скейд.]

„Изстреляхте ли ракети?”

[Да, но те така и не се доближиха достатъчно, за да определят сами къде се намира корветата. И тъй като не разполагаха с достатъчно гориво, за да се върнат в Майка Нест, трябваше да ги детонираме.]

Скейд усети, че по брадичката ѝ потече слюнка. „Трябва да го спрем, Рьомонтоар. Проумей този факт.”

[Дори ако доловим сигнала на Клавейн отново, той вече ще бъде по-далече, отколкото се простира обсегът на действие на ракетите. И никой от другите кораби не може да догони една корвета.]

Скейд не можеше да сдържи гнева си. „Разполагаме с прототипа.”

[Дори „Куче грозде” не е толкова бърз, не и на разстояния в рамките на една слънчева система.]

Скейд не каза нищо в продължение на няколко секунди, пресмятайки колко бе безопасно да разкрие. Това бе въпрос на Вътрешното светилище, притежаващо по-високи стандарти за нелегалност дори от Затворения съвет. „По-бърз е, Рьомонтоар.” Вратата се отвори. Един от слугите влезе, последван от Делмар. Рьомонтоар се изправи и протегна ръце, с дланите нагоре.

[Имаме нужда само от още една минута…]

Делмар застана до вратата, скръстил ръце пред гърдите си. [Оставам тук, опасявам се.]

Скейд зашепна ядно нещо на Рьомонтоар. Той се приближи още, приведе се, така че вече само няколко сантиметра деляха главите им една от друга, което позволяваше контакт между умовете им без усилването на системите в помещението. „Може да се направи. Прототипът има по-висок таван на ускорение, отколкото предполагаш.”

[Колко по-висок?]

„Много. Ще видиш. Но единственото, което трябва да знаеш е, че прототипът може да се приближи достатъчно до позицията на Клавейн, за да улови отново следите му, а след това дотолкова, че да може да използва оръжието си. Ще бъде нужно ти да бъдеш сред екипажа, разбира се. Ти си войник, Рьомонтоар. Познаваш оръжията по-добре от мен.”

[Не трябва ли да мислим как да го върнем обратно жив?] „Малко е късно за това, не мислиш ли?”

Той не отговори, но тя усети, че му е дала да разбере намерението и. И съвсем скоро той също щеше да достигне до нейното мнение. Той беше конджоинър до мозъка на костите и следователно щеше да приеме всеки начин на действие, колкото и безжалостен да беше, щом бе в полза на Майка Нест. В това се състоеше разликата между Рьомонтоар и Клавейн. [Скейд…]

„Да, Рьомонтоар?”

[Ако се съглася с твоето предложение…]

„Да нямаш някакво твое изискване?”

[Не изискване. Молба. Фелка да бъде пусната да дойде с нас.]

Скейд присви очи. Готвеше се да откаже, когато осъзна, че причината да постъпи така, а именно — операцията да остане напълно в рамките на Затворения съвет, нямаше да пострада заради участието на Фелка.

„И с какво ще помогне присъствието на Фелка?”

[Зависи. Ако възнамеряваш да превърнеш това в екзекуторски ескадрон, тя няма изобщо да ни бъде от полза. Но ако възнамеряваш да върнеш Клавейн жив, а според мен би трябвало да стане именно така, тогава Фелка би била безценна.] Скейд знаеше, че той е прав, макар да ѝ бе мъчително да го признае. Клавейн беше изключително ценен за операцията около възвръщането на оръжията от адска класа и отсъствието му щеше да я направи дори още по-трудна. От една страна виждаше плюсовете на връщането му в стадото, за да могат да изсмучат придобития му с толкова усилия опит като костен мозък. Но залавянето му жив щеше да бъде несравнимо по-трудно от убийството от голямо разстояние, което освен всичко друго увеличаваше опасността междувременно да успее да стигне там, накъдето се бе запътил. Демаршистите щяха да бъдат повече от щастливи да научат за новата програма за строеж на космически кораби, за слуховете около плановете за евакуация и адските нови оръжия.

Не беше сигурна, но се опасяваше, че тази новина можеше да се окаже достатъчна, за да даде нови сили на врага, като му спечели съюзници сред онези, които до този момент бяха запазили неутралитет. Ако демаршистите се съюзяха и успееха да атакуват в последния момент Майка Нест с подкрепата на ултрите и други от неутралните до този момент фракции, всичко можеше да бъде изгубено.

Не Трябваше да убие Клавейн; това просто не подлежеше на обсъждане. По същия начин трябваше да създаде впечатление, че е готова да действа разумно, както би постъпила при всяко друго военно положение. Което означаваше, че трябва да приеме присъствието на Фелка.

„Това е изнудване, нали?”

[Не е изнудване, Скейд. Просто преговаряне. Ако някой от нас е в състояние да уговори Клавейн да се откаже от намеренията си, това със сигурност е Фелка.]

„Той няма да я послуша, дори ако…”

[Дори ако мисли, че е негова дъщеря? Това ли искаше да кажеш?]

„Той е стар човек, Рьомонтоар. Старец със своите заблуди. Те не са моя отговорност.”

Слугите се отместиха, за да му направят място да мине. Скейд проследи с поглед как привидно отделеното му от тялото лице се понесе из помещението като балон. В определени мигове от разговора им бе усещала как невронната блокада е на път да се предаде, че Делмар не бе изключил напълно някои пътеки, поради напълно разбираемо недоглеждане. Все едно към мозъка на Рьомонтоар за секунда се бяха отваряли замръзнали прозорци. Най-вероятно той дори не си бе дал сметка за нейните нахлувания. Нищо чудно дори тя самата да си ги бе въобразила.

Но ако си ги бе въобразила, значи си бе въобразила и съпровождащия ги ужас. А ужасът се дължеше на онова, което виждаше Рьомонтоар.

„Делмар… Наистина бих искала да узная фактите…” [По-късно, Скейд, след като бъдеш излекувана. Тогава ще можеш да знаеш. Дотогава предпочитам да те върна отново в състояние на кома.]

„Покажи ми сега, копеле такова.”

Той се приближи още малко. Първият от слугите с лебедова шия се надвеси над него, хромовите участъци от врата му проблеснаха. Машината започна да извива глава назад-напред, попивайки онова, което се намираше под нея.

[Добре. Но да не кажеш, че не съм те предупредил.]

Блокадите в черепа ѝ започнаха да падат като тежки метални жалузи. Нахлу цял язовир от невронна информация. Скейд се видя през погледа на Делмар. Онова нещо върху медицинската кушетка несъмнено бе тя самата — странно, но главата ѝ не бе пострадала — формата ѝ обаче нямаше нищо общо с нея. Усети спазъм на отвращение, сякаш внезапно бе попаднала на снимка от някакъв мрачен архив на медицински кошмари от прединдустриалната епоха. Отчаяно ѝ се искаше да обърне страницата, да мине към следващата, по-милосърдна жестокост.

Беше разсечена на две.

Металното въже явно бе минало през нея от лявото рамо към десния хълбок и бе направило точен диагонален разрез. Беше отнесло краката и лявата ѝ ръка. Към раните бе включена поддържаща апаратура: подобна на лъскавобели жужащи струпеи медицинска броня, истински огромни, изпълнени с гной циреи. От апаратурата излизаха тръбички, по които в тялото ѝ се вливаха различни течности, други тръбички излизаха от нея и влизаха в коленичилите край кушетката бели модули. Все едно бе пеперуда, готова да излети от бял стоманен пашкул. Или пък той я консумираше, превръщайки я в нещо странно и фантасмагорично.

„Делмар…”

[Съжалявам, Скейд, но аз те преду…]

„Не разбираш. Това… състояние… изобщо не ме засяга. Ние сме конджоинъри, нали така? Няма нещо, което да не сме в състояние да оправим с времето. Знам, че в крайна сметка ще ме излекуваш напълно.” Усети облекчението му.

[В крайна сметка, да…]

„Но „в крайна сметка” не е достатъчно добро решение. След няколко дена, най-много три, трябва да се кача на кораба.”

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Наложи се да довлекат Тори до офиса на инквизиторката. Голямата врата се отвори и той я видя, с гръб към него, застанала до прозореца. Огледа я през слепените си от кръв и пот клепачи, защото не я бе виждал никога досега. Изглеждаше по-дребна и по-млада, отколкото бе очаквал, почти като момиче в дрехи на възрастен човек. Носеше излъскани до блясък ботуши, тъмни панталони и закопчаваща се отстрани кожена туника, която май ѝ беше голяма, така че скритите ѝ в ръкавици ръце се губеха в ръкавите. Туниката стигаше почти до коленете ѝ. Черната ѝ коса бе сресана назад и задържана на стегнати, лъскави редове, които преминаваха в подобни на обърнати питанки къдрици над врата ѝ. Лицето ѝ бе почти в профил, кожата ѝ бе с един тон по-тъмна от неговата, тънкият ѝ нос се издигаше над малка, права уста.

Тя се обърна и заговори на часовия, чакащ до вратата.

— Можеш да ни оставиш.

— Мадам…

— Казах, че можеш да ни оставиш.

Часовият излезе. Торн стоеше прав, като се олюляваше леко. Жената влизаше и излизаше от полезрението му. После го съзерцава дълго, много дълго. Най-накрая заговори, със същия глас, който бе чувал да излиза от високоговорителя.

— Ще можеш ли да стоиш така? Съжалявам, че са те наранили.

— Не толкова, колкото съжалявам аз.

— Исках само да разговарям с теб.

— В такъв случай може би ще е най-добре да следите какво се случва с гостите ви.

В устата си усети вкуса на кръв.

— Ще дойдеш ли с мен? — Тя направи жест към нещо, което приличаше на лична стая. — Има нещо, което трябва да обсъдим.

— Добре ми е тук, благодаря.

— Това не е покана. Не ме интересува дали ти е добре или не, Торн.

Той се запита дали бе разчела реакцията му — мигновеното разширение на зениците, издаващо вината му. Или бе накарала да насочат лазер към гърба му, който да отчита солеността на неговата кожа. Така или иначе, май имаше много добра представа за това какво мисли за твърдението ѝ. Нищо чудно дори да разполагаше със средство за проникване в съзнанието някъде в тази сграда. Носеха се слухове, че Домът на инквизицията имаше поне едно такова съоръжение, за което се грижеше с любов от първите дни на съществуването на колонията.

— Нямам представа за кого ме мислите.

— О, имаш и още как. Защо тогава да играем на тези игрички? Ела с мен.

Той я последва в по-малкото помещение. То беше без прозорци. Торн се огледа, търсейки индикации за някакъв капан или че тази стая се използва и за разпити. Стори му се обаче напълно безобидна. Стените се губеха под отрупани с документация полици, а едната бе заета от карта на Ризургам, осеяна с карфици и светлинки. Тя му предложи да седне на стола от едната страна на голямото бюро, заемащо голяма част от пода. Срещу него вече бе седнала друга жена, подпряла лакти на ръба на бюрото и с леко отегчен вид. Беше по-възрастна от инквизиторката, но имаше горе-долу същата жилава осанка. Носеше шапка с козирка и тежко мръснокафяво палто с пухкави яка и маншети. И двете му напомниха по някакъв начин птици — бяха слаби, но бързи и със силна костна структура. Седящата зад бюрото пушеше.

Той се отпусна в посочения от инквизиторката стол.

— Кафе?

— Не, благодаря.

Другата жена бутна към него пакета си с цигари.

— Тогава запали една.

— Предпочитам да мина и без това. — Все пак взе пакета и го обърна, изследвайки странните обозначения и изображения. Не беше произведен в Кювие. Всъщност нямаше вид да е произведен където и да било на Ризургам. Побутна го обратно към неговата собственичка. — Сега мога ли да си вървя?

— Не. Още дори не сме започнали. — Инквизиторката седна на своето място, до другата жена, и си направи чаша кафе. — Мисля, че следва да направя представянето. Ти знаеш кой си и ние знаем кой си, но вероятно не знаеш кой знае какво за нас. Имаш някаква представа за мен, разбира се… но сигурно не особено правилна. Казвам се Вюйомие. Това е моята колежка…

— Ирина — представи се тя.

— Ирина… да. А ти си Торн, човекът, който създаде толкова неприятности напоследък.

— Аз не съм Торн. Правителството няма и представа кой е Торн.

— И откъде знаеш това?

— Чета вестници, като всички останали.

— Имаш право. Отдел „Вътрешни заплахи” не е наясно кой всъщност е Торн. Но само защото правех всичко възможно да държа въпросния отдел по-далече от теб. Даваш ли си сметка какви усилия ми струва това? Колко лични тревоги?

Той сви рамене, стараейки се да не прояви нито интерес, нито изненада.

— Това е ваш проблем, а не мой.

— Нищо общо с благодарността, която очаквах, Торн. Но ще отмина това без внимание. Реакцията ти е разбираема, все още не си видял голямата картина.

— Каква голяма картина?

— Ще стигнем и дотам, когато му дойде времето. Но нека първо поговорим за теб. — Тя потупа дебелата папка, поставена на края на бюрото, и след това я бутна към него. — Хайде, отвори я. Хвърли ѝ един поглед.

Той я изгледа продължително, преди да се подчини. Отвори папката наслуки и започна да разлиства напред-назад натъпканите в нея хартии. Все едно отвори пълна със змии кутия. Целият му живот бе тук, предаден в най-малки подробности. Истинското му име — Рензо; всевъзможни детайли, свързани с личността му. Всяка публична стъпка, която бе правил през последните пет години. Всяка значителна антиправителствена дейност, в която бе изиграл важна роля — аудиозаписи на гласа, снимки, доказателствен материал, използван в криминалистиката, уморително подробни доклади.

— Получило се е интересно четиво, нали? — обади се другата жена.

Той прелисти ужасен останалата част от папката, усещайки все по-голяма тежест в стомаха си. Имаше достатъчно материал да бъде екзекутиран няколко пъти, след десет отделни съдебни дела.

— Не разбирам — изрече безсилно той.

Не искаше да се предава сега, след толкова време, но всичко останало внезапно му се стори безсмислено.

— Какво не разбираш, Торн? — попита Вюйомие.

— Този отдел… „Външни заплахи” не „Вътрешни”… Вие сте натоварена да откриете триумвира. Аз не съм… Торн не е човекът, който ви интересува.

— Но сега вече сте.

Тя отпи голяма глътка от кафето си.

Другата жена дръпна от цигарата си.

— Ние с моята колежка сме обединили усилията си с цел да саботираме дейността на „Вътрешни заплахи”. Правим всичко възможно, за да не те заловят. Затова се налагаше да знаем за теб поне толкова, колкото знаят и те, ако не и повече.

Тя имаше странен акцент. Торн опита да определи откъде и установи, че не е в състояние да го направи. Освен… не го ли беше чувал вече веднъж, като по-млад? Прерови паметта си, но така и не откри нищо.

— И защо ги саботирате?

— Защото ни трябваш жив, а не мъртъв.

Тя се усмихна, бърза като маймуна.

— Е, звучи успокоително.

— Следващият ти въпрос ще бъде „защо”, затова ще ти кажа — намеси се Вюйомие. — Тук именно започваме да навлизаме в арената на голямата картина, ако разбираш какво имам предвид, затова, моля те, слушай внимателно.

— Целият съм слух.

— Този офис, отделът на Дома на инквизицията, наречен „Външни заплахи”, изобщо не е това, което изглежда. Цялата работа около залавянето на военната престъпничка Вольова винаги е била прикритие за едно много по-разумна операция. Всъщност Вольова умря още преди години.

Стори му се, че го излъга, но въпреки това му съобщаваше нещо, което бе по-близо до истината от всичко, което бе чувал досега.

— Защо тогава продължавате да се преструвате, че я търсите?

— Защото в действителност не ни трябва тя. Търсим нейния кораб или начин да се доберем до него. Но като се фокусирахме върху Вольова, можехме да разследваме горе-долу същото, без да намесваме кораба.

Другата жена, която се бе нарекла „Ирина”, кимна.

— Всъщност целият този правителствен отдел се е посветил на откриването на кораба и на нищо друго. Всичко останало е просто прикритие. Доста сложно и въвлякло в междуособна война половин дузина други отдели, но все пак — прикритие.

— Защо трябва да бъде толкова тайно?

Двете жени се спогледаха.

— Ще ти обясня — заяви Ирина, точно когато другата понечи да каже нещо. — Операцията по откриването на кораба трябва да се държи в максимално голяма тайна по простата причина, че ако излезе наяве, ще последват големи граждански безредици.

— Нещо не разбирам.

— В резултат на паника — поясни тя, като размаха цигара, за да подчертае думите си. — Официалната политика на правителството винаги е била в полза на тераформирането, като се започне още от дните на инундационистите под управлението на Жирардио. След кризата около Силвест тази политика се задълбочи още повече. Сега вече направо са се венчали за нея в идеологически смисъл. Всеки, който критикува програмата, се обвинява в неправилно мислене. Но ти го знаеш по-добре от всеки друг.

— И къде е мястото на кораба във всичко това?

— Като средство за бягство. Клон на правителството установи един особено смущаващ факт. — Тя дръпна от цигарата си. — Колонията е изправена пред заплаха от външно естество, но не с първоначално предполагания характер. От известно време тази заплаха се изследва. Заключението е неизбежно: Ризургам трябва да бъде евакуиран, може би до не повече от една-две години. Половин десетилетие според най-оптимистичните прогнози, но май са прекалено оптимистични.

Тя не сваляше погледа си от него, очевидно искайки да види какъв ефект ще произведат думите ѝ. Може би щеше да се наложи да повтори току-що казаното, защото той щеше да възприеме прекалено бавно този факт от първо казване.

Торн поклати глава.

— Съжалявам, но ще трябва да опитате с нещо по-убедително.

Ирина или както се казваше, го погледна измъчено.

— Не вярваш на историята ми, така ли?

— И със сигурност не съм единственият.

— Но ти винаги си искал да напуснеш Ризургам — намеси се инквизиторката. — Винаги си твърдял, че колонията е в опасност.

— Исках да се махна оттук. Кой не би искал?

— Чуй ме — заяви остро Вюйомие. — Ти си герой за хиляди хора. Повечето от тях не биха се доверили на правителството дори да им завърже връзките на обувките. Мнозина от тези хора вярват, че знаеш къде е местонахождението на една-две совалки и планираш осъществяването на масово емигриране в Космоса на твоите последователи.

Той сви рамене.

— Е, и?

— Това, разбира се, не е вярно — совалките никога не са съществували, — но не е невъзможно да стане, като се има предвид какво се случва. Така. — Тя се приведе отново напред. — Помисли над следната хипотеза. Специален секретен клон на правителството стига до извода, че над Ризургам е надвиснала глобална заплаха. Същият клон на правителството, след доста работа, определя местонахождението на кораба на Вольова. Инспекцията на кораба показва, че е повреден, но въпреки всичко е в състояние да лети. И, най-важното, запазил е капацитета си за пренасяне на пътници. Впечатляващ капацитет при това. Достатъчен, за да евакуира цялата планета, ако се направят някои жертви.

— Като Ноев ковчег? — попита той.

— Да — отвърна тя, явно доволна от отговора му. — Точно като Ноев ковчег.

Приятелката на Вюйомие държеше цигарата елегантно между двата си пръста. Изключително тънките ѝ длани му напомняха ветрилообразно разширяващите се кости на птиче крило.

— Но наличието на кораб, който можем да използваме като Ноев ковчег, е само половината от решението на проблема — додаде тя. — Въпросът е, дали на съобщението на правителството за съществуването на такъв кораб няма да се погледне с известен скептицизъм? Разбира се, че ще стане точно така. — Тя махна с цигарата си към него. — Ето тук идва твоята роля. Хората ще ти повярват, дори да не повярват на нас.

Торн се облегна и наклони стола си назад, докато го повдигна, така че той остана да се крепи само на два крака. Засмя се и разтърси глава, докато двете му събеседнички го наблюдаваха безстрастно — Затова ли ме биха долу? За да омекна дотолкова, че да слушам подобни врели-некипели?

Приятелката на Вюйомие взе отново пакета с цигари.

— Тези тук са от нейния кораб.

— Така ли? Чудесно. Доколкото си спомням споменахте, че нямате как да стигнете в орбита.

— Нямахме, но сега имаме. Успяхме да дадем команда на кораба от земята, накарахме го да изпрати тук совалка.

Той направи физиономия, но не беше готов да се закълне, че подобно нещо е невъзможно. Трудно — да, малко вероятно, но определено не и невъзможно.

— И смятате да евакуирате цяла планета само с една совалка?

— Всъщност две. — Вюйомие се изкашля и измъкна още една папка. — Според последното преброяване населението на Ризургам е малко под двеста хиляди души. По-голямата совалка е в състояние да пренесе петстотин човека в орбита, където могат да се качат в кораб за пътуване в рамките на системата с четири пъти по-голям от този капацитет. Това означава, че ще се наложи да се направят четиристотин полета между орбита и повърхността на Ризургам. Корабът за пътуване в рамките на системата ще трябва да осъществи около сто пътувания до кораба на Вольова. Тук обаче идва проблемът — всяко едно от тези пътувания ще отнеме поне трийсет часа, почти без да се смята времето за качването и слизането на хората. Затова по-точно би било да се предвиждат по четирийсет часа. Това се равнява почти на шест стандартни месеца. Може да спестим малко време, като пуснем още един кораб, но ще викаме „ура”, ако успеем да намалим времето много под пет месеца. И това, разбира се, при положение че успяваме да осигуряваме на всеки четирийсет часа по две хиляди човека, готови и в очакване да напуснат Ризургам… -

Вюйомие се усмихна. Нямаше как да не хареса усмивката ѝ, макар да усещаше предимно страх и болка. — Мисля, че започваш да разбираш защо се нуждаем от теб.

— А ако откажа да участвам… как смята да процедира в такъв случай правителството?

— В такъв случай масовата принуда изглежда единственият ни избор — отвърна Ирина, сякаш това бе най-разумното решение. — Военно положение, концентрационни лагери… доби известна представа, нали? Няма да бъде приятно. Ще има гражданско неподчинение, бунтове. Твърде вероятно е мнозина да изгубят живота си.

— Така или иначе мнозина ще изгубят живота си — допълни Вюйомие. — Не е възможно да се организира масова евакуация на планета, без да се стигне до смъртни случаи. Би ни се искало обаче да ги сведем до минимум.

— С моята помощ? — попита той.

— Нека очертая плана. — В паузата между двете изречения тя заби пръст в повърхността на бюрото. — Освобождаваме те незабавно. Ще можеш да отидеш където пожелаеш и имаш моята гаранция, че ще продължаваме да правим всичко възможно да държим по-далече от теб „Вътрешни заплахи”. Ще се погрижа също така копелетата, които те нараниха, да бъдат наказани… имаш думата ми. В замяна ти разпространяваш информацията, че наистина си открил местонахождението на совалките. Нещо повече, открил си надвисналата над Ризургам заплаха и начин всички да бъдат спасени. Твоята организация започва да разнася вестта, че евакуацията започва скоро и къде би трябвало да се събират заинтересуваните групи. Междувременно правителството ще пуска контраизявления, опровергаващи твърденията на твоето движение, но те няма да бъдат особено убедителни. Хората ще започнат да подозират, че действително си открил нещо, нещо, за което правителството би предпочело те да не знаят. Следиш ли мисълта ми?

Той отвърна на усмивката ѝ.

— Все още.

— Ето къде започва интересното. Веднъж щом тази идея навлезе в съзнанието на обществеността и след като някои хора започнат да те приемат сериозно, ще бъдеш арестуван. Или поне ще видят, че те арестуват. След известно протакане правителството ще се съгласи, че наистина съществува заплаха, и че твоето движение действително е подсигурило достъп до кораба на Вольова. Тук правителството поема контрола на операцията по евакуирането, а теб ще те видят да даваш неохотно благословията си и, по настояване на обществото, ще останеш водеща фигура. Правителството ще се озове в глупаво положение, но обществеността няма да бъде толкова убедена, че я водят към капан. А ти ще се превърнеш в герой. — Тя задържа погледа си върху лицето му по-дълго, отколкото досега, а после отклони очи. — Всички печелят. Евакуацията на планетата се осъществява без кой знае каква паника. След това ще бъдеш освободен и почитан, всички обвинения ще бъдат оттеглени. Звучи примамливо, нали?

— Може би — съгласи се той, — но в доводите ви има само две слабости.

— И те са?

— Заплахата и корабът. Не ми казахте защо се налага да евакуираме Ризургам. Редно е да знам, нали? И не само да знам, а и да повярвам. Не бих могъл да убедя никого, ако не вярвам сам.

— Справедлива забележка, струва ми се. А какво за кораба?

— Казахте, че имате начин да го посещавате. Чудесно.

Изгледа подред двете жени, по-младата и по-възрастната, усещайки, без да знае защо, че всяка една от тях поотделно може да бъде извънредно опасна, но като екип са направо убийствени.

— Чудесно какво? — попита Вюйомие.

— Заведете ме да го видя.

Намираха се на една светлинна секунда от Майка Нест, когато се случи онова странно нещо.

Фелка наблюдаваше как кометата изостава зад „Куче грозде”. В началото се смаляваше толкова бавно, че цялото потегляне приличаше доста на сън. Струваше ѝ се, че тръгват от самотен, осветен от луната остров. Мислеше за ателието си в зеленото сърце на кометата, за филигранните си дървени пъзели, истински шедьоври на дърворезбата. После мислите я отведоха към стената ѝ от лица и светещите мишки в лабиринта, но все не успяваше да повярва, че ще ги види някога отново. Дори да се върнеше, обстоятелствата щяха да бъдат коренно променени и Клавейн щеше да бъде или затворник, или мъртвец. Знаеше, че лишена от неговата помощ, щеше да се свие още повече вътре в себе си, при успокояващо действащата хралупа на своето минало, когато единственото, което имаше значение за нея, бе любимата ѝ Стена. И най-ужасното беше, че тази мисъл не я отблъскваше ни най-малко, а по-скоро я изпълваше с натрапчиво очакване. Разбира се, положението бе различно, докато Галиана бе жива. Беше различно дори по време на нейното отсъствие, но тогава Фелка можеше да разчита на присъствието на Клавейн да я закотви към реалния свят с цялата му смазваща простота.

Последното, което направи, след като заключи ателието си и назначи един слуга да се грижи за мишките, бе да слезе долу и да посети Галиана, да се сбогува за последен път със замразеното ѝ тяло. Но вратата бе отказала да се отвори пред нея. Нямаше време да разучи случая; трябваше да тръгва веднага, иначе щеше да изпусне „Куче грозде”. Така и тръгна, без да успее да си вземе последно сбогом, и сега се питаше защо този факт я караше да се чувства толкова виновна.

Все пак единственото, което ги свързваше, бе някакъв генетичен материал.

Фелка се оттегли в стаята си, когато Майка Нест се смали дотолкова, че стана невъзможно да я вижда с невъоръжено око. Един час след потеглянето корабът увеличи гравитацията до една гравитационна константа, което моментално определи като „горе” острия нос на дългия коничен корпус. След още два часа, през които Майка Нест изостана на една светлинна секунда зад „Куче грозде”, по корабния интерком прозвуча съобщение. То бе любезно отправено към Фелка, единствения конджоинър на кораба, който не се включваше рутинно към всеобщата мрежа за невронна комуникация.

Според съобщението тя трябваше да се придвижи към носовата част на кораба, която сега се намираше над главата ѝ като се изкачи по посока на движението. Тъй като се забави, един конджоинър от техническите помощници на Скейд учтиво я поведе из коридорите и шахтите, докато се озоваха няколко нива над изходната си точка. Тя отказа в краткотрайната ѝ памет да бъде отпечатана карта на кораба — подобно незабавно запознаване с него щеше да я лиши от спасяващото от скуката удоволствие да се ориентира и сама да открива плана на „Куче грозде” — но не беше трудно да определи, че вече се намира близо до носа му. Извивката на външните стени беше по-остра, а индивидуалните стаи — по-малки. Не ѝ беше необходимо много време, за да стигне до извода, че на борда нямаше повече от десетина човека, в това число Рьомонтоар и тя самата. Всичките бяха от Затворения съвет; знаеше го, макар да не си бе направила труда да влезе в умовете им.

Стаите бяха спартански, обикновено лишени от прозорци помещения, които корабът бе оформил според настоящите нужди на екипажа. Стаята, в която откри Рьомонтоар, се намираше във външния край на корпуса, с подобен на мехур наблюдателен купол в едната стена. Рьомонтоар седеше на един изпъкнал ръб със спокойно изражение, допрял върховете на пръстите на двете си ръце, насочени нагоре, облегнати чинно върху едното коляно. Беше отдаден на разговор с бял механичен рак, увиснал точно под ръба на купола.

— Какво става? — попита Фелка. — Защо трябваше да идвам?

— Не съм сигурен — отвърна той.

В този момент тя чу залп от приглушени звуци от затварянето на бронирани люкове по цялата дължина на кораба.

— Скоро ще можеш да се върнеш в стаята си — обади се ракът. — Това е само предпазна мярка.

Тя позна гласа, макар тембърът да бе малко променен от това, което си спомняше.

— Скейд? Мислех, че си…

— Позволиха ми да използвам този пълномощник — каза ракът, извивайки миниатюрните манипулатори между щипките си.

Беше се закрепил за стената чрез овалните възглавнички в краищата на крачката си. Под лъскавата му бяла черупка стърчаха всевъзможни пипалца, тръбички и съоръжения за рязане и мушкане. Очевидно Скейд си бе присвоила някаква стара машинария за убиване.

— Много мило, че си дошла да ни изпратиш — рече Фелка, изпълнена с облекчение, че Скейд няма да бъде с тях.

— Да ви изпратя ли?

— Когато разликата в скоростта на светлината превиши няколко секунди, няма ли да бъде непрактично да обитаваш пълномощника?

— За каква разлика говориш? Та аз съм на кораба, Фелка. Стаята ми е само на едно-две нива под твоята.

Фелка помнеше като ѝ казаха, че раните на Скейд са достатъчно сериозни, за да бъде нужно цяло помещение с апаратура на доктор Делмар само за поддържането на живота ѝ.

— Не мислех…

Ракът размаха един манипулатор, за да спре протестите ѝ.

— Няма значение. После се отбий долу — ще си побъбрим.

— С удоволствие — отговори Фелка. — Имаме да си говорим за доста неща, Скейд.

— Разбира се, че има. Е, аз трябва да вървя. Чакат ме важни въпроси за решаване.

В едната стена се отвори дупка; ракът закуцука през нея и изчезна в тайните дълбини на кораба.

Фелка погледна към Рьомонтоар.

— Както виждам, всички сме от Затворения съвет, и вероятно мога да говоря свободно. Тя каза ли нещо повече за експеримента „Встъпление”, когато бяхте с Клавейн?

Рьомонтоар отговори съвсем тихо. Това бе по-скоро жест. Трябваше да се предположи, че Скейд е в състояние да чува всичко, което става на кораба, и да разчита умовете им из основи. Фелка обаче разбра защо точно той изпитваше нужда да шепне.

— Нищо. Дори излъга откъде идва указът за преустановяване на строежа на кораби.

Фелка се взря в стената, за да я накара да ѝ осигури нещо за сядане. Точно срещу Рьомонтоар се появи издатина и тя се отпусна върху ѝ. Приятно бе да освободи краката си от този товар. Напоследък бе прекарвала много време в безтегловното обкръжение на ателието си и ѝ бе тежко да понесе гравитационната константа на борда на „Куче грозде”.

Вгледа се през купола и видя издадената тъмна сянка на единия от двигателите, открояваща се на фона на студените пламъци.

— Какво му каза тя? — продължи Фелка.

— Някаква история за това как Затвореният съвет сглобил парчетата от различните случаи на загуба на кораби и така достигнал до истината за нападенията на вълците.

— Неприемливо.

— Не мисля, че Клавейн ѝ повярва. Но тя не спомена нищо за „Встъпление”; очевидно искаше той да знае минимума, необходим за изпълнението на неговата задача, но нямаше как да не засегне поне до известна степен темата за указа.

— „Встъпление” е в сърцевината на всичко това. Скейд трябваше да е наясно, че ако даде на Клавейн дори само една нишка, за която да се хване, той щеше да стигне до същината на цялата работа, до самото Вътрешно светилище.

— Повече от това той не можеше да поеме.

— Тъй като познавам Клавейн, не бих била толкова сигурна. Тя го искаше за свой съюзник, защото той не е от хората, които спират заради дребни затруднения.

— Но защо просто не му каза истината? Идеята, че Затвореният съвет е хванал съобщения от бъдещето, не е чак толкова шокираща, като се замислиш. А доколкото съм разбрал, съдържанието на тези послания е било доста повърхностно, в най-добрия случай, нищо повече от неопределени предположения.

— На онзи, който не е участвал в случилото се, му е трудно да го опише. Аз обаче участвах само веднъж. Не знам какво е станало при другите експерименти.

— Скейд участваше ли в програмата, когато участваше ти?

— Да — отвърна Фелка. — Но това беше след връщането ни от далечния Космос. Указът бе издаден много преди това, много преди Скейд да бъде привлечена към конджоинърите. Затвореният съвет сигурно вече е бил започнал експериментите около „Встъпление”, когато Скейд се присъедини към нас.

Фелка погледна отново към стената. Знаеше, че е напълно разумно да се отдадеш на размисли за нещо като „Встъпление” — Скейд не можеше да има нищо против това, като се има предвид колко тясно бе свързано то със ставащото в момента. И въпреки това ѝ се струваше, че са на път да извършат неизразимо предателство.

Рьомонтоар обаче продължаваше да говори, тихо, но уверено:

— И така, Скейд се присъедини към нас… и не след дълго вече беше в Затворения съвет и активно участваше в експериментите на „Встъпление”. Поне един от експериментите съвпадна с указа, затова може да се предположи, че е имало директно предупреждение за ефекта тау-неутрино. А другите опити? Какви предупреждения дават те? Имало ли е изобщо предупреждения?

Той погледна напрегнато своята събеседница.

Тя се готвеше да отговори, да каже нещо, когато седалката под нея се насочи нагоре, толкова внезапно, че дъхът ѝ секна. Въпреки очакванията ѝ, натискът не намаля. Според нейната преценка теглото ѝ, което бе достатъчно некомфортно и преди това, сега се удвои.

Рьомонтоар погледна навън, както бе направила няколко минути по-рано Фелка.

— Какво стана? Както изглежда ускоряваме още — отбеляза тя.

— Определено — съгласи се той.

Фелка проследи погледа му, с надеждата да забележи някаква промяна в пейзажа. Но, доколкото бе в състояние да прецени, нищо не се бе променило, дори синьото сияние зад двигателите не изглеждаше по-ярко.

Постепенно ускорението стана поносимо, макар и не нещо, което би могла да определи като приятно. С предвидливост и пестеливост на движенията можеше да се справи с повечето от нещата, които бе правила преди. Корабните слуги, готови да се притекат на помощ всеки момент, правеха всичко възможно, за да съдействат на хората да сядат и да стават от местата си. Другите конджоинъри, всичките по-леки и по-слаби от Фелка, се адаптираха с обидна лекота. Вътрешните повърхности ставаха ту по-меки, ту по-твърди, според нуждите на хората, като подпомагаха движенията и ограничаваха нараняванията.

Но след един час ускорението нарасна отново. Гравитацията достигна две гравитационни константи и половина. Фелка не можеше да издържа повече. Помоли да ѝ позволят да се върне в стаята си, но научи, че все още не беше възможно да се отиде в тази част на кораба. Все пак корабът ѝ отдели специална стая и ѝ осигури кушетка, върху която да може да легне. Рьомонтоар ѝ помогна да го направи, като ѝ даде ясно да разбере, че и той като нея няма представа какво става.

— Не разбирам — заяви Фелка, като поемаше с усилие въздух между думите. — Ние просто ускоряваме. Нещо, което винаги сме знаели, че ще трябва да направим, ако искаме да имаме шанс да настигнем Клавейн.

Рьомонтоар кимна.

— Но явно не е само това. Двигателите работеха при пиков коефициент на полезно действие, когато ускорихме до една гравитационна константа. „Куче грозде” може да е по-малък и по-лек от повечето лайтхъгъри, но двигателите му също са по-малки. Предназначени са да поддържат една гравитационна константа до достигане на скоростта на светлината, не повече от това. При кратки разстояния е възможна по-висока скорост, но сега ставаме свидетели на нещо съвсем друго.

— Което значи?

— Че не би трябвало да сме в състояние да ускоряваме толкова много. Определено не и три пъти повече. Не видях и към корпуса ни да има допълнителни двигатели. В такъв случай единственият начин, по който би могла да го постигне Скейд, е като изхвърли две трети от масата, която имахме при тръгването си от Майка Нест.

Фелка присви рамене с известно усилие. Липсваше ѝ какъвто и да било интерес към механиката на космическите полети — за нея корабите бяха средство за постигането на определени цели — но можеше да участва с лекота в дискусии по този повод.

— Значи двигателите са способни да работят по-здраво, отколкото предполагаше.

— Да. Така мисля.

— И?

— Не могат. И двамата гледахме навън. Видя ли синьото сияние? Разпръсната светлина от излизащия от ауспуха лъч. Трябваше да е станал много по-ярък, Фелка, достатъчно по-ярък, за да забележим. Но не видяхме нищо такова. — Рьомонтоар направи пауза. — Дори, ако питаш мен, поотслабна, сякаш двигателите не трябваше да работят по-усилено отпреди.

— Във всичко това няма никакъв смисъл, нали?

— Не — промълви замислено Рьомонтоар. — Абсолютно никакъв смисъл. Освен ако тайната машинария на Скейд няма пръст в тази работа.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Триумвир Иля Вольова се взираше в тъмната бездна на скривалището, като се питаше дали нямаше да допусне ужасната грешка, която винаги се бе опасявала, че ще сложи край на дните ѝ.

Гласът на Хури избръмча в каската ѝ.

— Иля, наистина смятам, че би трябвало да помислим малко по-задълбочено върху това.

— Благодаря.

Провери отново добре ли е затворен отвсякъде скафандърът ѝ, после провери статуса на оръжията.

— Говоря сериозно.

— Знам. За съжаление аз вече съм размишлявала предостатъчно. И ако поразмисля още малко, може да реша да не го правя. Което в крайна сметка ще бъде дори още по-самоубийствено опасно и глупаво, отколкото да се направи.

— Не мога да оборя твоята логика, но ми се струва, че корабът… Имам предвид Капитана… наистина няма да хареса това.

— Така ли? — Вольова също се замисли върху тази съвсем не чак толкова невероятна възможност. — В такъв случай той може би ще реши да ни сътрудничи.

— Или да ни убие. Замисляла ли си се за това?

— Хури?

— Да, Иля?

— Моля те, млъкни.

Носеха се в обезвъздушената камера, от която се влизаше в помещението. Макар да бе сравнително голяма, мястото едва стигаше да побере двете. И не само защото скафандрите им бяха уголемени заради обемните двигателчета. Носеха също така екипировка, допълнителна броня и различни полуавтоматични оръжия, прикрепени за стратегически точки по тях.

— Добре, нека просто да приключим с това — отвърна Хури. — Мястото никога не ми е харесвало, още от първия път, когато ми го показа. И нищо от случилото се впоследствие не ми помогна да го харесам повече.

Понесоха се към главното помещение, като се придвижваха в синхрон с отсеченото пухтене на миниатюрните си двигатели.

Това бе едно от петте вътрешни пространства на „Носталгия по безкрая” с еднакви размери. Бяха огромни, достатъчно, за да поберат флота от пасажерски совалки или няколко мегатона товар, за да го отнесат до нуждаещите се от колонизираните светове. Толкова много време бе изминало от дните, когато корабът бе пренасял колонизатори, че бяха останали само едва доловими следи от предишните му функции, скрити под правените в продължения на няколко века адаптации и промени. Вече от години корабът рядко превозваше повече от десетина обитатели, свободни да скитат из ехтящия му интериор като малцината останали в напуснат от жителите си град в надеждата да плячкосат изоставените му богатства. Но под наслояванията на времето много оставаше в по-голяма или по-малка степен недокоснато, въпреки промените, настъпили в резултат на трансформациите на Капитана. Гладките стени на помещението се простираха във всички посоки, изчезвайки в мрака, осветявани само тук-там от блуждаещите светлинки на прожекторите на скафандрите им. Вольова не бе успяла да възстанови главната осветителна система на залата: тя бе сред многото неща, намиращи се под контрола на Капитана, а на него явно не му харесваше, че навлизат в неговата територия.

Постепенно стената отстъпи. Вече бяха потънали в мрак и само дисплеят върху шлема на Иля даваше известна представа накъде да вървят и с каква скорост се движеха.

— Имам чувството, че сме в Космоса — обади се Хури. — Трудно ми е да повярвам, че сме все още в кораба. Някакъв знак от оръжията?

— Би трябвало да стигнем до оръжие седемнайсет след петнайсетина секунди.

Точно в този момент оръжието от скривалището изплува от мрака. То не се носеше свободно из помещението, а бе закрепено от сложно съчетание от скоби и скелета, на свой ред свързани към триизмерна система от една релса, която се губеше в тъмнината, закрепена за стените чрез огромни наклонени пилони.

Това бе едно от трийсет и трите оръжия, останали от първоначалните четирийсет. Иля и Ана бяха унищожили едно от тях в края на системата, когато бе излязло изпод контрол, обсебено от част от същия софтуерен паразит, който Хури бе носила на борда на „Носталгия по безкрая”. Другите шест оръжия бяха изоставени в Космоса след епизода с Хадес. Вероятно можеха да си ги върнат, но нямаше гаранция, че ще проработят, а и според преценката на Вольова имаха значително по-малка мощност от онези, които бяха останали.

Двигателите на скафандрите им ги отнесоха до първото оръжие.

— Оръжие седемнайсет — произнесе Иля. — Грозен кучи син, не мислиш ли? Но с него съм имала известен успех — достигнах чак до пласта със синтаксиса на машинния му език.

— Което означава, че можеш да разговаряш с него?

— Да. Не казах ли точно това?

Нямаше две оръжия от скривалището, изглеждащи абсолютно еднакво, макар очевидно да бяха продукт на един и същ начин на мислене. Това например наподобяваше кръстоска между реактивен двигател и викторианска машина за дълбаене на тунели: симетричен, дълъг шейсет метра цилиндър, отпред с нещо като режещи зъби или остриета на турбина, но най-вероятно не ставаше дума нито за едното, нито за другото. Цялото нещо бе облицовано в сплав, която изглеждаше ту зелена, ту бронзова, в зависимост от начина, по който светлината падаше върху нея. Охлаждащите фланци и зъбци му придаваха разпуснатия вид на творба в стил ар деко.

— Щом можеш да разговаряш с него — додаде Хури, — не можеш ли просто да му кажеш да напусне кораба и след това да го използваш срещу инхибиторите?

— Би било страхотно, нали? — Сарказмът на Вольова бе в състояние да пробие дупки в метал. — Проблемът е, че Капитанът също може да контролира оръжията и в момента неговите команди ще слагат вето на моите, защото неговото влияние е на много по-дълбоко ниво.

— Хмм. И чия бе тази умна идея?

— Моя. По времето, когато исках всички оръжия да се контролират от оръжейната, тази идея ми се струваше доста добра.

— Това е проблемът с добрите идеи — те често се оказват огромен трън в задника.

— И аз го разбрах. Така. — Тонът на Иля придоби приглушени, делови нотки. — Искам да ме следваш и да си отваряш очите. Смятам да проверя до каква степен имам контрол над него.

Двете започнаха да обикалят около оръжието, като насочваха скафандрите си между пролуките в еднорелсовата система.

Вольова бе заварила специално контролно табло като хамут около оръжието, снабдено с различни бутони и лостове. Беше постигнала доста ограничен успех в опитите си да контактува с оръжията, а изгубените бяха именно от тези, с които бе най-сигурна, че е осъществила контакт. Някога бе опитала да свърже всички оръжия чрез един-единствен контролен възел: специално приспособен за тази цел чрез импланти човек, поставен на фотьойла в оръжейната. Макар замисълът да бе добър, оръжейната ѝ бе създала всевъзможни проблеми. Индиректно за цялата бъркотия, в която се намираха сега, можеше да се намери връзка с въпросните експерименти.

— Хамутът изглежда здрав — заяви тя. — Мисля да проверя системите на едно по-ниско ниво.

— Искаш да кажеш, да събудиш оръжието?

— Не, не… просто да му прошепна няколко сладки, нищо незначещи думички. — Тя набра някакви команди в дебелата гривна, обхванала скритата ѝ под ръкава на скафандъра ръка, наблюдавайки пробягващите по дисплея диагностични факти. — Докато го правя, съзнанието ми ще бъде напълно заето с работата, затова ти ще трябва да следиш за евентуалното възникване на всевъзможни проблеми. Разбрано?

— Разбрано. Ъъъъ… Иля?

— Какво?

— Ще трябва да вземем решение за Торн.

Вольова не обичаше да ѝ отвличат вниманието, особено по време на толкова опасна операция като тази.

— Торн ли?

— Чу го какво каза. Иска да се качи на борда.

— А аз казах, че не може. И дума не може да става за подобно нещо.

— В такъв случай сигурно няма да можем да разчитаме на помощта му, Иля.

— Ще ни помогне и още как. Ще намерим начин да накараме копелето да ни помогне.

Чу как Хури въздъхна.

— Иля, той не е машина, която можем да мушкаме и изпробваме, докато получим желаната реакция. Той няма кореново ниво. Той е мислещо човешко същество, напълно способно да изпитва съмнения и страх. Милее отчаяно за своята кауза и няма да рискува да я изложи на опасност, ако сметне, че крием нещо от него. Затова пък, ако казваме истината, нямаме основателна причина да му откажем визитата, която иска. Той знае, че имаме начин да стигнем до кораба. Съвсем разумно е да пожелае да види Обетованата земя, към която трябва да поведе своя народ, както и да научи каква е причината за евакуирането на Ризургам.

Вольова преминаваше през първото ниво от протоколи на оръжието, ровейки чрез собствената си софтуерна обвивка в оперативната система на машината. Засега нищо от това, което беше направила, не бе породило враждебна реакция от страна на оръжието или на кораба. Тя прехапа език. От сега нататък нещата ставаха дори още по-сложни.

— Изобщо не смятам, че е разумно — отвърна Иля.

— Тогава изобщо не разбираш човешката природа. Слушай, довери ми се за това. Той трябва да види кораба, иначе няма да работи с нас.

— Ако го види, Ана, ще направи това, което би направил всеки здравомислещ човек при същите обстоятелства: ще си плюе веднага на петите.

— Аз пък мисля, че ако не го заведем на най-ужасните места, на участъците, претърпели най-безмилостна трансформация, ще можем да разчитаме на помощта му.

Вольова въздъхна, все така без да отклонява вниманието си от работата. Имаше ужасното, доста познато усещане, че Хури вече бе размишлявала по въпроса… достатъчно, за да парира очевидните ѝ възражения.

— Това няма да му попречи пак да има своите подозрения.

— Не и ако разиграем както трябва картите си. Бихме могли да прикрием трансформациите в малка част на кораба и да му покажем само нея. Достатъчно, за да изглежда, че го развеждаме из него, но без да се разбира, че крием нещо.

— А инхибиторите?

— Ще трябва да научи за тях в крайна сметка… всички ще трябва да научат. Какъв е тогава проблемът Торн да разбере сега, а не по-късно?

— Ще започне да задава прекалено много въпроси. И не след дълго ще направи сам някои изводи и ще разбере за кого работи.

— Иля, знаеш, че трябва да бъдем по-открити с него…

— Така ли трябва? — Сега вече беше ядосана и не само защото оръжието бе отказало да изпълни командата ѝ. — Или просто искаме да се мотае около нас, защото го харесваме? Помисли много внимателно, преди да отговориш, Хури. От това може би зависи приятелството ни.

— Торн не означава нищо за мен. Просто е удобен.

Иля опита нова синтактична комбинация. Затаи дъх, в очакване на реакцията на оръжието. Досегашният опит я бе научил, че не може да си позволи много грешки, когато разговаря с оръжие. Ако броят на грешките минеше определена граница, то или преставаше изобщо да реагира, или започваше да действа отбранително. Този път явно бе успяла. От едната му страна, която бе изглеждала направена от плътна сплав, сега се появи отвор и се разкри дълбок, осеян с бутони инспекционен кладенец, от който се носеше зелено сияние.

— Влизам. Пази ми гърба.

Вольова насочи скафандъра си по дължината на оръжието, докато достигна отвора, удари спирачки и се спусна надолу с едно-единствено покашляне на двигателчетата на скафандъра си. Спря движението си с крака насред кладенеца. Беше достатъчно широк, за да ѝ позволява да се върти и мести, без една или друга част на скафандъра ѝ да влиза в контакт с машинарията.

Не за първи път се запита какъв ли бе тъмният произход на тези трийсет и три ужасии. Те очевидно бяха човешки творения, но разрушителният им потенциал надминаваше значително всичко друго, което бе измисляно някога. Преди векове, дълго преди да се качи на борда на кораба, „Носталгия по безкрая” бе открила скривалището с оръжията в един астероид, безименна скална буца, обикаляща около също така безименна звезда. Може би подробният оглед на астероида щеше да открие някаква информация за създателите на оръжията или поне за онзи, който ги бе притежавал до този момент, но екипажът не бе имал възможност да се бави дълго там. Оръжията бяха отмъкнати на кораба, който бе напуснал сцената на престъплението незабавно, преди зашеметените защитни системи на астероида да са се пробудили.

Естествено, Вольова имаше своите теории. Може би най-достоверната от всички бе, че оръжията са произведени от конджоинърите. Паяците съществуваха от доста отдавна. Но ако това оръжие бе тяхно, защо бяха позволили да им се изплъзне? И защо не бяха направили опит да върнат нещо, което им принадлежеше по право?

Това бе несъществено. Оръжията се намираха на борда на кораба от векове. Никой нямаше да дойде да си ги поиска сега.

Иля се огледа, изследвайки кладенеца. Отвсякъде я заобикаляше оголена машинария: контролни табла, дисплеи, електрически вериги, релета и съоръжения, чиито функции не бяха толкова очевидни. Някъде в задните кътчета на съзнанието ѝ вече се пораждаха опасения. Оръжието бе фокусирало магнитно поле върху част от мозъка ѝ, пораждащо фобиоподобни страхове.

Беше идвала тук и преди. Беше свикнала с това.

Вольова снемаше различни модули, окачени по скафандъра й, и ги прикрепваше към интериора на кладенеца чрез възглавнички от епоксидна смола. От тези модули, които бяха нейно дело, измъкваше няколко десетки кабели в различни цветове, всеки от които имаше своето значение, и ги свързваше или снаждаше с някои от устройствата.

— Иля… — обади се Хури. — Как върви?

— Чудесно. Не му допада особено, че съм тук, но не може да ме изрита навън — дала съм всички необходими упълномощаващи кодове.

— Започна ли пак вдъхващото си страх въздействие?

— Да. — За момент я изпълни абсолютен ужас, от който ѝ идеше да закрещи с цяло гърло, сякаш някой бърникаше в мозъка ѝ с електрод и разбуждаше най-първичните ѝ страхове и притеснения. — Имаш ли нещо против да проведем този разговор по-късно, Хури? Иска ми се… да приключа с това… колкото се може по-скоро.

— Но решението за Торн ще чака пак нас двете.

— Така е. По-късно, съгласна ли си?

— Той трябва да дойде тук.

— Хури, направи ми една услуга: престани да говориш за Торн и си гледай работата с четири очи, разбрано?

Вольова поспря и си наложи да се съсредоточи. Засега, въпреки страха, нещата вървяха така добре, както се беше надявала. Само веднъж преди това бе слизала толкова дълбоко в контролната архитектура на оръжието, и това бе станало по времето, когато бе отдавала приоритет на идващите от кораба команди. Тъй като сега се намираше на същото ниво, можеше теоретично, използвайки правилния команден синтаксис, да заключи Капитана завинаги. Това бе само едно оръжие; имаше още трийсет и две други, някои от които ѝ бяха абсолютно непознати. Със сигурност обаче нямаше да има нужда от целия арсенал, за да промени положението. Успееше ли да придобие контрол над десетина от тях, най-вероятно щеше да съумее да пъхне прът в колелото на инхибиторския план…

И определено нямаше да успее чрез уклончивост.

— Хури, чуй ме. Малка промяна в плана.

— Аха.

— Продължавам напред, за да видя, дали ще мога да накарам това оръжие да ми се подчини напълно.

— И наричаш това „малка промяна в плана”?

— Няма абсолютно никаква причина за притеснение.

Преди да се бе възпряла, преди страхът да бе станал неуправляем, Иля свърза останалите линии. Светлинките, указващи статуса, премигваха и пулсираха; по дисплеите пробягваха букви и цифри. Страхът ѝ се изостри. Оръжието наистина не желаеше да бърника в него на това ниво.

— Лош късмет — рече тя. — Сега нека да видим…

С няколко дискретни докосвания по гривната си тя издаде цяла поредица от парализиращи ума със сложността си команди. Тризначната логика, по която действаше оперативната система на оръжието, бе характерна за програмирането на конджоинърите, но и бе дяволски трудна за разкодиране.

Вольова притихна в очакване.

Дълбоко в оръжието закономерността на нейната команда щеше да бъде огледана най-подробно от десетки модули за синтактичен разбор. И щеше да бъде изпълнена едва след като задоволеше всички критерии. Ако сработеше и командата направеше това, което си мислеше Иля, оръжието щеше да изтрие незабавно Капитана от списъка с оторизираните юзъри. Тогава щеше да остане само един валиден начин за задействането му — чрез нейния контролен хамут, хардуер, който не бе свързан с контролираната от Капитана инфраструктура на кораба.

Теорията бе непоклатима.

Получи първата индикация, че синтаксисът на командата не е бил правилен, миг преди люкът да се плъзне и да закрие отвора над главата ѝ. Гривната ѝ светна в червено. Вольова тъкмо бе започнала да подбира една особено поетична последователност от руски ругатни, когато люкът се захлопна над нея. Страхът бе станал значително по-силен, но това може би беше собствената ѝ реакция на ситуацията.

— По дяволите — измънка тя. — Хури… чуваш ли ме?

Отговор не последва.

Без предупреждение машинарията около нея се раздвижи. Камерата бе станала по-просторна, появиха се мъждиво осветени сводове, които се спускаха все по-дълбоко в оръжието. Огромни механизми с неустановена форма плуваха в кървавочервена светлина. По тях премигваха студени сини светлини или проследяваха движението на гърчещи се захранващи кабели, наподобяващи черва. Цялата вътрешност на оръжието като че ли бе започнала да се реорганизира.

И тогава Иля за малко не умря от ужас. Усети нещо друго вътре, някакво приближаващо се присъствие, промъкващо се между движещите се компоненти бавно като призрак.

Вольова заблъска по люка над главата си.

— Хури…!

Но присъствието стигна до нея. Не го видя да пристига, но почувства внезапната му близост. Беше безформено. Коленичи зад нея. Стори ѝ се, че почти го вижда с периферното си зрение, но щом отмести глава, то отново се отмести така, че да не може да го види.

Внезапно главата я заболя с такава ослепителна сила, че я накара да закрещи.

Рьомонтоар притисна слабото си тяло към един от наблюдателните мехури на „Куче грозде” и установи със зрителни средства, че двигателите всъщност бяха спрели. Беше дал правилната последователност от невронни команди и почувства моментално преминаването към безтегловност, щом корабът преустанови ускорението, но въпреки това се нуждаеше от потвърждение, че нареждането му е изпълнено. Имайки предвид случилото се, нямаше да се изненада особено, ако видеше, че синьото сияние от разпръснатата светлина все още присъства.

Видя обаче само тъмнина. Двигателите наистина бяха престанали да работят. Корабът се носеше с постоянна скорост и продължаваше да пада към Епсилон Еридани, но твърде бавно, за да хване някога Клавейн.

— А сега какво? — попита тихичко Фелка.

Тя се носеше в пространството край него, пъхнала едната си ръка в примката, която корабът се бе погрижил да ѝ осигури.

— Ще чакаме. Ако съм прав, Скейд няма да ни кара да я чакаме дълго.

— Няма да бъде доволна.

Той кимна.

— Ще възстановя мощността веднага щом ми обясни какво става. Но преди това бих искал да чуя някой и друг отговор.

Ракът се появи след минутка, като се промъкна през голяма колкото юмрук дупка в стената.

— Това е недопустимо. Защо…

— Двигателите са моя отговорност — отвърна любезно Рьомонтоар, който бе репетирал наум точно какво ще каже. — Те са рожба на една изключително деликатна и опасна технология, което обяснява експерименталната природа на новите дизайни. Всяко отклонение от очакваното им действие може да бъде признак за сериозен, дори катастрофален проблем.

Ракът размаха манипулаторите си.

— Знаеш много добре, че на двигателите им няма абсолютно нищо. Настоявам да ги включиш незабавно. Всяка секунда, която губим в дрейфуване, е в полза на Клавейн.

— Така ли? — намеси се Фелка.

— Само в най-общ смисъл. Ако се забавим още малко, единственият ни реалистичен изход ще бъде убийството му от разстояние, вместо залавянето му жив.

— Това не е ли подлагано някога на сериозно обмисляне? — осведоми се Фелка.

— Никога няма да разбереш, ако Рьомонтоар упорства в своето… неподчинение.

— Неподчинение ли? — повтори присмехулно Фелка. — Сега вече звучиш почти като демаршист.

— Не си играйте, и двамата. — Ракът се завъртя на кривите си крачка. — Включи двигателите, Рьомонтоар, или ще намеря начин да го направя и без теб.

Звучеше като блъф, но Рьомонтоар бе готов да повярва, че отменянето на командите му бе във възможностите на един член на Вътрешното светилище. Може би нямаше да бъде лесно, определено не толкова, колкото да бъде накаран да направи каквото тя иска, но не се съмняваше, че Скейд бе способна на това.

— Ще го направя… след като ми покажеш какви ги върши твоята машинария.

— Моята машинария ли?

Рьомонтоар се пресегна и взе рака от стената, а всяко от захваналите се с вакуум крачета се отдели от нея с комичен засмукващ звук. Вдигна го на нивото на очите си и се вгледа в неговия ансамбъл от сензори и разнообразни оръжия, предизвиквайки Скейд да му направи нещо. Крачетата се мятаха патетично във въздуха.

— Много добре знаеш какво имам предвид — рече той. — Искам да разбера какво става, Скейд. Искам да знам какво си се научила да правиш.

Следваха пълномощника из „Куче грозде” по виещите се сиви коридори и вертикалните шахти между отделните палуби, като се отдалечаваха от носа на кораба, тоест в посока „надолу”, ако питаха вътрешното ухо на Рьомонтоар. Ускорението сега бе една гравитационна константа и три четвърти, защото той се бе съгласил да включи двигателите при средносилен подем. Картата на другите обитатели, която имаше в ума си, показваше, че все още бяха натъпкани зад кърмовата част на кораба и че двамата с Фелка бяха единствените хора, намиращи се толкова надолу в него. Все още не бе открил къде се намира тялото на Скейд; все още не му бе проговорила през нещо друго освен гласовата кутия на рака, а обичайното му всезнание за плана на кораба бе заменено от ментална карта, осеяна с бели петна.

— Тази машинария… каквото и да е там…

— Ще разбереш рано или късно какво е — прекъсна го Скейд. — Както и всички в Майка Нест.

— Да не е нещо, което си научила от „Встъпление”?

— „Встъпление” ни показа посоката, която трябва да следваме, това е всичко. Нищо не ни бе поднесено на тепсия. — Ракът тичаше пред тях и така стигна до преграда, една от механичните врати, които се бяха затворили преди увеличаването на ускорението. — Оттук трябва да минем в онази част на кораба, която изолирах и запечатах. Трябва да ви предупредя, че от другата страна нещата ще изглеждат по-различни. Не незабавно, но тази барикада в по-голяма или по-малка степен бележи точката, от която ефектът от машинарията нараства над прага на човешката чувствителност. Може да ви се стори смущаващо. Сигурни ли сте, че искате да продължите?

Рьомонтоар погледна към Фелка; тя също го погледна и кимна.

— Давай, Скейд — каза той.

— Добре тогава.

Барикадата се отвори със свистене и зад нея се разкри дори още по-тъмно и по-мъртво пространство. Те минаха от другата ѝ страна и после слязоха още няколко нива по-ниско чрез вертикални шахти, върху дискове на бутала.

Рьомонтоар изследваше усещанията си, но не забелязваше нищо необичайно. Повдигна въпросително вежда към Фелка, която отвърна с кратко поклащане на глава. Тя също не усещаше нищо необикновено, а беше значително по-чувствителна от него към такива неща.

Продължаваха да се движат през нормални коридори, като спираха от време на време, за да възстановят енергията си. Най-сетне стигнаха до гладки стени без каквито и да било индикатори — реални, холографски или ентоптични — които да показват, че става дума за нещо по-необичайно. Ракът обаче спря и след миг в стената, на височината на гърдите им, се отвори дупка, която се уголеми, докато се оформи отвор с форма на котешка зеница. През отвора се процеждаше червена светлина.

— Ето къде живея — обясни ракът. — Моля, заповядайте.

Последваха го и се озоваха в просторно, топло помещение. Рьомонтоар се огледа, осъзнавайки, че нищо не отговаря на очакванията му. Намираше се в една почти празна стая. В нея имаше някаква апаратура и още нещо, наподобяващо малка, донякъде ужасяваща скулптура, която не разпозна веднага. Помещението бе изпълнено с тихото бръмчене на апаратурата, но и този звук не беше непознат.

Най-големият предмет бе първото, което беше забелязал. Беше някаква черна капсула с форма на яйце, поставена върху тежък, ръждивочервен пиедестал, осеян с потрепващи аналогови циферблати. Шушулката имаше античния вид на реликва от ранните дни на изследването на Космоса в близост до Земята. Разпозна в нея демаршистки спасителен апарат, семпъл и устойчив. Конджоинърските кораби никога не носеха спасителни апарати-кошове.

По него се виждаха предупредителни надписи на най-разпространените езици — нортски, русиански, каназиански — както и иконки и диаграми в ярки основни цветове. Имаше линии в жълто и черно, сивите издатини на сензори и системи за комуникация, деформирани слънчеви крила и парашути. Около една врата се виждаха фугасни стрели, а на самата врата имаше миниатюрно триъгълно прозорче.

В капсулата имаше нещо. Рьомонтоар зърна бледите извивки на нечия плът, но не можа да различи нищо повече, защото тя се намираше в матрица от кехлибарен омекотяващ сътресенията гел или някакво полепващо лековито хранително вещество. Плътта помръдваше, дишаше бавно.

— Скейд…? — промълви той, мислейки за раните, които видя, когато я посети преди тръгването.

— Приближи се — насърчи го ракът. — Погледни. Сигурна съм, че ще се изненадаш.

Рьомонтоар и Фелка се приближиха още до капсулата. В нея бе наместена някаква фигура, розова и подобна на зародиш. Виждаха се тръбички и катетри, а фигурата помръдваше почти незабележимо, не по-често от веднъж на минута. Дишаше.

Това не беше Скейд или дори онова, което бе останало от нея. Определено не беше човешко същество.

— Какво е това? — попита шепнешком Фелка.

— Скорпион — отвърна Рьомонтоар. — Хиперсвинята, онази, която намерихме на демаршисткия кораб.

Фелка докосна металната стена на капсулата. Рьомонтоар направи същото и усети несекващия ритъм на животоподдържащите системи.

— Защо е тук? — попита Фелка.

— На път към справедливостта — отговори Скейд. — Щом наближим вътрешността на системата, ще изстреляме капсулата и Конвенция Ферисвил ще си го получи обратно.

— И после?

— Ще го съдят и ще го признаят за виновен за многобройните престъпления, които се предполага, че е извършил. И тогава ще го убият, в съответствие със законовата система в момента. Необратима невронна смърт.

— Като те слуша човек, ще рече, че одобряваш.

— Трябва да си сътрудничим с Конвенцията — рече Скейд. — Те могат да направят живота ни около Йелоустоун доста труден. Свинята трябва да им бъде върната по един или друг начин. За нас щеше да бъде много удобно, ако бе умрял, докато се намираше при нас, вярвайте ми. За жалост така той има все пак някакъв, макар и нищожен, шанс да оцелее.

— За какви престъпления става въпрос? — попита Фелка.

— Военни — отвърна непринудено Скейд.

— Това не ми говори нищо. Как може да е военен престъпник, ако не е свързан с някоя известна фракция?

— Много е просто — каза Скейд. — Според законодателството на Конвенцията буквално всяко незаконно действие, извършено във военната зона, се превръща във военно престъпление по определение. А такива не липсват в случая със Скорпион. Предумишлено убийство. Политическо убийство. Тероризъм. Изнудване. Кражба. Шантаж. Екосаботаж. Трафик с нелицензиран разум на алфа-ниво. С две думи, замесвал се е във всяка престъпна дейност, за която можете да се сетите, от Казъм сити до Ръждивия пояс. Положението му щеше да бъде достатъчно сериозно и в мирно време. А във военно време повечето от тези престъпления се наказват задължително с необратима смърт. Щеше да я е заслужил вече няколко пъти дори да не се вземеше предвид природата на извършените от него убийства.

Прасето вдишваше и издишваше. Рьомонтоар наблюдаваше потрепването на защитния гел и се чудеше дали то сънуваше и ако сънуваше, от какъв характер бяха сънищата му. Свински сънища? Не беше сигурен. Не помнеше дали Рън Севън бе казал нещо по въпроса. Но пък умът на Рън Севън не беше съвсем като ума на другите прасета. Той бе един от най-ранните и несъвършени екземпляри и умственото му състояние бе доста далече от всичко, което Рьомонтоар би определил като здравомислещо. Което не означаваше, че той беше глупав или му липсваше изобретателност. Мъченията и методите за принуда, които пиратът прилагаше върху него, бяха убедително доказателство за неговата интелигентност и оригиналност. Дори сега, някъде в най-дълбоките нива на съзнанието си (имаше дни, когато дори не ги забелязваше), звучеше вик, който не секваше никога; агонизираща нишка, която го свързваше с миналото.

— Какви точни са били тези убийства? — поинтересува се Фелка.

— Той обича да убива хора, Фелка. Превърнал го е в особен вид изкуство. Не казвам, че няма и други като него — престъпни душици, които се възползват от създалото се положение. — Ракът, пълномощник на Скейд, скочи във въздуха и се приземи сръчно на едната страна на капсулата. — Но този е различен. Той се наслаждава на това, което прави.

— С Клавейн потършувахме из ума му — промълви Рьомонтоар. — Спомените, които извадихме от главата му, бяха достатъчни, за да бъде екзекутиран незабавно още там.

— Защо тогава не го направихте? — попита Фелка.

— Мисля, че при по-благоприятни обстоятелства може би щяхме да го направим.

— Прасето не трябва да ни задържа — додаде Скейд. — Има късмет, че Клавейн дезертира и ни принуди да отпътуваме за вътрешността на системата, иначе щеше да се наложи да върнем труп, напъхан в бойната глава на ракета. Бяхме започнали да мислим сериозно за този вариант. Имахме пълното право да го направим.

Рьомонтоар отстъпи крачка от "капсулата.

— А аз си помислих, че вътре може би си ти.

— И изпита ли облекчение, като разбра, че не съм аз?

Гласът го стресна, защото не дойде от рака. Той се огледа и за първи път обърна подобаващо внимание на непознатия обект, на който преди това само бе хвърлил бърз поглед. Беше му напомнил скулптура: цилиндричен сребърен пиедестал в средата на стаята, поддържащ отделена човешка глава.

Главата изчезваше в пиедестала някъде около средата на врата, за който бе свързана с тясна черна пломба. Пиедесталът бе съвсем малко по-широк от главата и завършваше с черна основа с множество вдлъбнатини и резки. От време на време издаваше гъргорещ звук или щракваше в резултат на незабележимо извършващите се в него медицински процеси.

Главата се наклони леко за поздрав и след това заговори, влагайки мислите си в главата му. [Да, това съм аз. Радвам се, че успяхте да последвате моя пълномощник. Сега вече сме в радиуса на действие на устройството. Усети ли някой от неприятните ефекти?]

„Само леко гадене” — отвърна Рьомонтоар.

Фелка се приближи още до пиедестала.

— Имаш ли нещо против да те пипна?

[Моля, заповядай.]

Рьомонтоар гледаше как тя притисна едва-едва пръсти в лицето на Скейд, очертавайки контурите му с ужасено внимание. „Това си ти, нали?” — попита той.

[Струваш ми се малко изненадан. Защо? Да не би състоянието ми да те смущава? Озовавала съм се и в значително по-обезпокояващи условия, уверявам те. Това е само временно.]

Но зад мислите ѝ той усети бездни от ужас; толкова силно отвращение от самата себе си, че се бе превърнало почти в нещо като страхопочитание. Нямаше представа дали му позволяваше нарочно да усети чувствата ѝ или контролът и просто не беше достатъчно голям, за да маскира онова, което изпитваше в действителност.

„Защо остави Делмар да направи това с теб?”

[Идеята не беше негова. Излекуването на цялото ми тяло щеше да отнеме прекалено много време, а оборудването на Делмар е прекалено обемисто, за да се пренася. Предложих му да отдели главата ми, която изобщо не беше засегната.]

Скейд погледна надолу, макар да не можеше да наклони глава. [Този животоподдържащ апарат е прост, надежден и достатъчно компактен за моите нужди. Има известен проблем с поддържането на точната химия на кръвта, сред която би се намирал мозъкът ми, ако беше все още свързан с пълноценно функциониращо тяло — хормони и нещо от този род — но, като се изключи незначителната емоционална лабилност, страничните ефекти са пренебрежимо малки.]

Фелка направи крачка назад.

— А тялото ти?

[Делмар ще подготви заместител, клониран от оригиналното тяло, докато се върна в Майка Нест. Процедурата по закрепването на главата няма да му създаде трудности, особено като се има предвид, че отделянето ѝ бе осъществено при контролирани обстоятелства.]

— Е, в такъв случай всичко е наред. Но си все още затворник", освен ако не съм пропуснала нещо.

[Не. Разполагам с известна подвижност, дори сега.] Главата се завъртя на цели двеста и седемдесет градуса. От потъналата в полумрак част на помещението пристъпи нещо, което Рьомонтоар бе взел за чакащ слуга, от онези, които можеха да се видят във всяко добре уредено домакинство. Двукраката машина с наподобяващи човешките форми имаше отхвърлен, депресиран вид. Беше без глава, с кръгов отвор между раменете.

[Помогнете ми да вляза вътре, ако обичате. Слугата може да го направи, но това всеки път му отнема цяла вечност.]

„Да влезеш вътре ли?” — попита Рьомонтоар.

[Хвани незабавно поддържащата подпора под врата ми.]

Рьомонтоар обхвана и с двете си длани сребърния пиедестал и го дръпна. Последва тихо изщракване и горната част, заедно с главата, остана в ръцете му. Той я вдигна и установи, че е много по-тежка, отколкото бе очаквал. Там, където пиедесталът се бе разделил, висяха слузести, извиващи се кабели. Те се мятаха слепешката като змиорки.

[А сега ме занеси внимателно до слугата.]

Рьомонтоар направи, каквото му бе казано. Може би вероятността да изтърве главата му мина през ума един-два пъти, макар да се съмняваше, че падането би навредило особено на Скейд: подът почти със сигурност щеше да омекне, за да абсорбира удара. Постара се обаче да не допусне по-нататъшното развитие на тези мисли.

[Сега ме постави върху тялото на слугата. Връзките ще се осъществят сами. Внимателно сега… действай лекичко.]

Той плъзна сребърната сърцевина в машината, докато срещна съпротива. „Това ли е?”

[Да.] — Очите на Скейд видимо се разшириха, а кожата ѝ придоби розовина, която бе липсвала досега. [Да. Връзката е възстановена. Сега, да видим… контрол на мотора…]

Ръката на слугата отхвръкна яростно напред, юмрукът му се свиваше и отпускаше конвулсивно. Скейд я издърпа назад и задържа разтворената длан пред очите си, изучавайки механичната ѝ анатомия от лъскаво черно и хром, изпаднала в екстатична омая. Слугата беше със странен дизайн, напомнящ средновековна броня; той беше едновременно красив и груб.

„Ти май си падаш по него.”

Слугата направи тътреща крачка напред, протегнал леко и двете си ръце напред. [Да… С това свикнах най-бързо. Понякога си мисля дали да не кажа на Делмар изобщо да не си прави труда.]

— За какво да не си прави труда? — попита Фелка.

[Да излекува цялото ми тяло. Струва ми се, че предпочитам това. Това между другото е шега.]

— Разбира се — съгласи се смутено Фелка.

[Трябва обаче да си благодарна, че това се случи с мен. Така вероятността да се постарая да върна Клавейн жив нараства.]

— И защо?

— Защото много би ми се искало да види какво направи с мен. — Скейд се обърна със скърцане на метал. — А сега, струва ми се, искахте да видите и още нещо. Продължаваме ли?

Бронята ги поведе навън от стаята.

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Една дума навлезе в черепа на Вольова, твърда и изгаряща като клеймо за добитък.

[Иля.]

Тя не бе в състояние да говори, можеше само да оформя мислите си в отговор. „Да. Откъде знаеш името ми?”

[Опознах те. Ти проявяваш такъв интерес към мен — към нас — че нямаше как на свой ред да не те опозная.]

Понечи отново да забарабани по вратата, която я бе затворила вътре в оръжието, но когато опита да вдигне ръка, нищо не се получи. Беше парализирана, макар все още да дишаше. Продължаваше да усеща присъствието, каквото и да бе то, директно зад гърба си, надничащо през рамото ѝ.

„Кой…” Изпита подигравателно очарование от собственото си незнание.

[Контролиращата субперсона на това оръжие, разбира се. Можеш да ме наричаш „Седемнайсет”. Кой друг мога да бъда според теб?]

„Говориш руски.”

[Знам, че предпочиташ естествените езикови филтри. Руският е достатъчно лесен. Не се е променил особено от времето, когато бяхме направени.]

„Защо… сега?”

[Никога досега не си достигала толкова дълбоко в някое от нас, Иля.]

„Достигала съм… почти.”

[Може би. Но никога при същите обстоятелства. Никога с толкова голям страх дори още преди да си започнала.

Отчаяно искаш да ни използваш, нали? Повече откогато и да било досега.]

Макар и все още парализирана, Вольова усети леко намаляване на ужаса си. Значи присъствието беше компютърна програма, нищо повече. Просто беше задействала пласт от контролния механизъм на оръжието, който никога преди не бе включвала съзнателно. Присъствието и се струваше почти свръхестествено злобно, но това, както и парализата ѝ, очевидно не беше нищо повече от усложняване на предизвикващия страх механизъм.

Вольова нямаше представа по какъв начин оръжието разговаря с нея. Тя нямаше импланти, но гласът му очевидно говореше направо в черепа ѝ. Единственото обяснение бе, че камерата, в която се намираше в момента, функционираше като мощно средство за подобен вид комуникация, стимулирайки мозъчните функции чрез прилагането на магнитни полета. Предполагаше, че след като бе в състояние да я накара да изпита ужас, при това с такъв финес, нямаше да му бъде кой знае колко по-трудно да генерира призрачни сигнали по слуховия ѝ нерв или, още по-вероятно, в самия слухов център, и да улавя предварителните нервни импулси, предхождащи намерението да се говори.

„Времената са отчаяни…”

[Така изглежда]

„Кой ви направи?”

Не последва незабавен отговор. За момент страхът изчезна, невронното нашествие бе прекратено от миг на спокойствие, като поемане на въздух между изпълнени с агония писъци.

[Не знаем.]

„Не знаете ли?”

[Не. Те не искаха да знаем.]

Вольова подреждаше мислите си внимателно, като човек, който поставя тежки украшения върху паянтова полица. „Мисля, че са ви направили конджоинърите. Това е работната ми хипотеза и нищо от това, което ми каза, не ме накара да сметна, че се нуждае от преразглеждане.”

[Няма значение кой ни е направил, нали? Не и сега.] „Вероятно. Бих искала да знам от любопитство, но най-важното е, че все още сте в състояние да ми служите.”

Оръжието погъделичка онази част от ума ѝ, която регистрираше развеселените състояния. [Да ти служим ли, Иля? Какво създаде в теб подобно впечатление?]

„В миналото вие правехте каквото исках от вас. Не конкретно ти, Седемнайсет, никога не съм искала нищо от теб, но когато съм искала нещо от другите оръжия, винаги са ми се подчинявали.”

[Ние не сме ти се подчинявали, Иля.]

„Така ли?”

[Така. Угаждахме ти. Забавно ни беше да правим това, което искаше от нас. Често то бе неразличимо от следването на твоите команди… но само от твоя гледна точка.]

„Само говориш така.”

[Не. Виж, Иля, нашият създател ни е дал в известна степен свободна воля. Трябва да е имал причина да го направи. Може би са очаквали от нас да действаме автономно или да преценим сами как да действаме според дадените ни непълни или корумпирани заповеди. Трябва да са ни създали като оръжия за Деня на Страшния съд, оръжия, до които се прибягва в краен случай. Инструмент на свършека на времената.]

„И все още сте такива.”

[А това свършекът на времената ли е, Иля?]

„Не знам. Мисля, че е напълно възможно да е така.”

[Ти беше уплашена, преди да дойдеш тук, това го разбрах. Всички го разбрахме. Какво точно искаш от нас, Иля?]”

Има един проблем и може би ще се наложи да участвате в неговото разрешаване.”

[Местен проблем?]

„В тази система — да. Имам нужда да се разгърнете извън тази камера… извън кораба… и да ми помогнете.”

[А ако решим да не ти помогнем?]

„Няма да решите. Твърде дълго ви наглеждах, грижех се за вас, пазех ви от вреда. Знам, че ще ми помогнете.”

Оръжието я остави в неизвестност, галейки игриво съзнанието ѝ. В този момент Вольова разбра как се чувства мишката, след като я хване котката. Усещаше, че гръбнакът ѝ може да бъде пречупен на две само след миг.

Парализата секна така внезапно, както бе дошла. Все още беше затворничка на оръжието, но бе възвърнала отчасти контрола над мускулите си.

[Може би, Иля. Но нека не се лъжем, че не съществуват усложняващи фактори.]

„Нищо, което не бихме могли да преодолеем…”

[Ще ни бъде много трудно да направим каквото и да е без сътрудничеството на другия, Иля. Дори да искахме.]

„Другия ли?”

[Другата… същност… която продължава да упражнява известен контрол над нас.]

Умът ѝ започна да търси възможностите, когато осъзна за какво говори оръжието. „Имаш предвид Капитана.”

[Нашата автономност не е толкова голяма, че да можем да действаме без позволението на другата същност, Иля. Колкото и умно да се заемеш да ни убеждаваш.]

„Капитанът се нуждае само от убеждаване, нищо повече. Сигурна съм, че в крайна сметка ще се съгласи.”

[Винаги си била оптимистка, нали, Иля?]

„Не… ни най-малко. Но имам вяра в Капитана.”

[В такъв случай се надяваме, че умението ти да убеждаваш е достатъчно силно, за да се справиш с тази задача.]

„Аз също се надявам.”

Внезапно въздухът излезе рязко от гърдите ѝ, сякаш я бяха ударили с юмрук в стомаха. Главата ѝ отново се изпразни и ужасното усещане, че някой седи зад нея, изчезна, рязко като затръшната врата. В полето на периферното ѝ зрение нямаше дори намек за нечие присъствие. Носеше се във въздуха сама и, макар да бе все така затворена в оръжието, чувството за неизвестно присъствие бе изчезнало.

Вольова пое въздух и събра сили, все още изпълнена с почуда от току-що случилото се. През всички години, през които бе работила с оръжията, никога не бе подозирала, че в някое от тях присъства субперсона-настойник, още по-малко машинен разум със статус поне от гама-ниво, или може би даже от ниско до средно бета-ниво.

Оръжието ѝ бе изкарало акъла. И предполагаше, че точно този ефект бе искало и да предизвика.

Последва раздвижване. В стената, на съвсем различно място от онова, което помнеше, се появи отвор, голям два-три сантиметра. През него нахлу ярка синя светлина. Премигвайки, Иля успя да различи през него друга фигура със скафандър.

— Хури?

— Слава Богу, все още си жива. Какво стана?

— Нека кажем просто, че усилията ми да препрограмирам оръжието не се увенчаха с особен успех и да оставим въпроса дотук, а?

Мразеше да обсъжда провалите си почти толкова, колкото мразеше самите провали.

— Какво, дала си му невярна команда, така ли?

— Не, дадох му вярна команда, но всъщност предназначена за друг приемник.

— Но в такъв случай командата си остава неправилна, нали така?

Вольова се завъртя, така че шлемът ѝ застана на една линия с процепа светлина.

— Въпросът е по-технически, отколкото изглежда. Как успя да отвориш процепа?

— С добрата стара груба сила. Или това може би не е достатъчно издържано в техническо отношение?

Хури бе набила един лост от запасите на своя скафандър в една пролука с дебелина на косъм в обшивката на оръжието и след това бе приложила сила, докато панелът се бе плъзнал и открехнал.

— И колко време ти отне извършването на тази дейност?

— Опитвам да я отворя откакто влезе вътре, но се получи едва сега, в този момент.

Вольова кимна, напълно убедена, че нямаше да стане нищо преди оръжието да бе решило да я пусне.

— Много добра работа, Хури. И колко време според теб ще бъде необходимо, докато го отвориш напълно?

Ана се намести и приложи отново натиск върху оръжието с лоста.

— Ще те измъкна оттам след секунда. Но преди това ще може ли да се споразумеем нещо за Торн?

— Слушай, Хури. Сега доверието му в нас е съвсем слабо. Покажи му този кораб, дай му и съвсем малко основание да се досети коя съм, и повече няма да го видиш. А с него ще изгубим единственото възможно средство да евакуираме тази планета по някакъв, що-годе човешки начин.

— Още по-малко вероятно е да ни повярва обаче, ако непрекъснато намираме някакво извинение, поради което не може да се качи на борда…

— Ще трябва да понесе тези извинения.

Вольова зачака отговор, но тъй като не получи такъв, погледна през пролуката и установи, че от другата ѝ страна май вече няма никой. Ярката синя светлина, излизаща от скафандъра на Ана, бе изчезнала, не се виждаше и дланта ѝ върху инструмента.

— Хури…? — каза тя, започвайки да губи отново спокойствието си.

— Иля… — Гласът на Ана бе слаб, сякаш не можеше да си поеме въздух както трябва. — Мисля, че имам малък проблем.

— По дяволите!

Вольова се пресегна, хвана лоста и го вкара през процепа. Запретна ръкави и се зае да разширява отвора, докато стана достатъчно голям, за да позволи на каската и да мине. На светлината на пресекливи проблясъци видя как Хури пада в мрака. Встрани от оръжието зърна също така коленичилата войнствена фигура на слуга в изпълнение на тежък физически труд. Подобната на богомолка машина трябва да се намираше под прекия контрол на Капитана.

— Гадно копеле такова. Аз нахлух в оръжието, не тя…

Хури беше вече много далече, може би на половината път до другата стена. С каква ли скорост се движеше? Може би с три-четири метра в секунда. Не беше бързо, но бронята на скафандъра ѝ не беше предназначена да я предпазва от удари. Ако се удареше лошо…

Иля работеше с всички сили, принуждавайки люка да се отваря сантиметър по сантиметър, всеки един от които ѝ струваше мъчителни усилия. Мрачно осъзна, че няма да се справи достатъчно бързо. Тази работа отнемаше прекалено много време. Хури щеше да стигне до стената много преди Вольова да се е освободила.

— Капитане… този път наистина прекали.

Натисна още по-силно. Лостът се изплъзна от пръстите ѝ, фрасна я отстрани по шлема и политна към дълбините на машината. Вольова изсъска гневно. Знаеше, че няма време да търси изгубения инструмент. Сега отворът бе достатъчно широк, за да се провре през него, но за тази цел трябваше да махне препаската с инструменти и животоподдържащия пакет. Можеше да оцелее достатъчно дълго, но нямаше как да спаси Ана.

— По дяволите! — процеди тя. — По дяволите… по дяволите… по дяволите!

Преградата се плъзна и люкът се отвори напълно.

Накара шлема си да пусне радарен слой върху лицевата плочка. Започна да се върти и получи ехо от Хури. Падането я бе понесло по дългата ос на помещението, през галерията със заплашителни оръжия. Ако се съдеше по траекторията ѝ, вече трябва да се бе блъснала и да бе отхвърлена от някоя от линиите с единични релси, пресичащи камерата-Хури… все още ли си жива?

— Все още съм тук, Иля… — Звучеше обаче така, сякаш бе ранена. — Не мога да се спра.

— Не е нужно. Идвам.

Вольова се спусна след Ана между взиращите се в нея оръжия, които ѝ бяха едновременно познати и ненатрапчиво загадъчни. Ехото на радара придобиваше форма и се превърна в премятаща се човешка фигура. Зад нея беше далечната стена, която се приближаваше все повече и повече. Иля провери каква бе собствената ѝ скорост — шест метра в секунда. Ана не можеше да се движи много по-бавно от това.

Вольова изиска по-голямо ускорение от скафандъра си. Десет… двайсет метра в секунда. Сега вече виждаше Ана, сива и подобна на кукла, а едната ѝ ръка висеше безжизнено в пространството. Фигурата нарастваше. От Хури я деляха петдесет метра… четирийсет. Не изглеждаше в добра форма: човешката ръка определено не бе създадена да се прегъва по такъв начин.

— Иля… онази стена се приближава ужасно бързо.

— Аз също. Дръж се. Може да има лек… — Двете се сблъскаха. — … удар.

Слава Богу, сблъсъкът не отхвърли Ана в друга траектория. Иля я задържа за здравата ръка достатъчно дълго, за да развие едно въже и да го завърже за колана на Хури, след което я пусна. Сега вече стената се виждаше — до нея оставаха не повече от петдесет метра.

Вольова даде команда за спиране, палецът ѝ натискаше здраво съответната издатинка на двигателя, без да обръща внимание на протестите на субперсоната на скафандъра. Въжето, хванато за Ана, се опъна максимално, Хури увисна между нея и стената. Движението им надолу обаче се забавяше. Стената вече не препускаше право към тях със същото чувство за неизбежност.

— Добре ли си? — попита Вольова.

— Май съм си счупила нещо. Как се измъкна от оръжието? Когато машината ме хвърли, люкът бе все още почти напълно затворен.

— Успях да го отворя още малко. Но получих помощ, струва ми се.

— Капитанът?

— Вероятно. Не знам обаче дали това означава, че е напълно на наша страна. — За момент се концентрира върху летенето, като поддържаше въжето опънато, докато правеше завой. Бледозелените призраци на трийсет и трите оръжия от скривалището се появиха в радара; тя започна да се движи между тях по обратния път. — Все още не знам защо е изпратил слугата при теб — додаде Иля. — Може би е искал да ни предупреди, а не да ни убива. Както казах, вече имаше не една възможност да ни убие. Не е изключено все пак да предпочита да бъдем край него.

— Прочете много нещо само в отварянето на един люк.

— Точно поради това не смятам, че можем да разчитаме на помощта на Капитана, Хури.

— Така ли?

— Можем обаче да помолим за помощ някой друг — добави Вольова. — Силвест.

— О, не.

— Веднъж вече го срещна, вътре в Хадес.

— Иля, трябваше да умра, за да вляза в това скапано нещо. Не бих го направила два пъти.

— Силвест има достъп до складираното знание на амарантинците. Възможно е да е запознат с някаква подходяща реакция на инхибиторската заплаха или най-малкото да има представа с колко време разполагаме за измислянето на такава. Неговата информация може да се окаже жизненоважна, Ана, дори да не е в състояние да ни помогне в материален смисъл.

— И дума да не става, Иля.

— Ти всъщност не си спомняш, че умря, нали? И сега си съвсем добре. Не останаха никакви нежелателни последствия.

Гласът на Хури бе съвсем слаб, сякаш мърмореше нещо в полусън.

— Направи го ти тогава, след като е толкова лесно.

В този момент, и определено не прекалено рано, Вольова зърна бледия четириъгълник, обозначаващ обезвъздушената камера. Приближи бавно до нея, изви Хури и пъхна вътре първо нея. По това време ранената жена вече бе изгубила съзнание.

Иля се вмъкна на свой ред, затвори вратата зад себе си и изчака да се херметизира. Когато въздушното налягане достигна девет десети от един бар, тя свали шлема, ушите ѝ изпукаха, и прибра мократа си от пот коса от очите. Биомедицинските дисплеи на скафандъра на Ана бяха все в зеленото поле: нямаше нищо тревожно. Трябваше просто да я замъкне някъде, където можеше да получи нужното лекарско внимание.

Вратата, водеща към другата част на кораба, се отвори плавно. Надяваше се, че силите щяха да ѝ стигнат да пренесе отпуснатото тяло на Хури.

— Почакай.

Гласът бе спокоен и познат, но не го беше чувала отдавна. Напомняше ѝ за невъобразим студ, за място, което другите членове на екипажа се страхуваха да посещават. Идваше от отсрещната кухо резонираща стена.

— Капитане? — възкликна тя.

— Да, Иля. Аз съм. Сега вече съм готов да разговаряме.

Скейд поведе Фелка и Рьомонтоар надолу във вътрешността на „Куче грозде”, все по-дълбоко в царството на влияние на нейната машина. Рьомонтоар започваше да чувства ту световъртеж, ту повишаване на температурата. Първо помисли, че това е плод на въображението му, но тогава пулсът му запрепуска, а сърцето му задумка в гърдите. Усещанията ставаха все по-неприятни с всяко следващо ниво, което преминаваха, сякаш навлизаха в невидима мъгла от психотропен газ.

„Става нещо.”

Главата се извърна рязко, за да го погледне, докато абаносовият слуга продължаваше да крачи напред. [Да. Вече навлязохме доста навътре в полето. Не е безопасно за нас да отиваме много по-нататък, не и без специалната поддръжка на медицинска апаратура. Физиологичното въздействие става все по-некомфортно. Ще бъде добре, ако издържим още десет метра вертикално надолу.]

„Какво става?”

[Малко е трудно да се каже, Рьомонтоар. Вече сме под влияние на машината и повечето свойства на материята тук — на всяка материя, дори в телата ни — се променят. Генерираното от машината поле потиска инерцията. Какво мислиш, че знаеш за инерцията, Рьомонтоар?]

„Колкото и другите, предполагам — отвърна замислено той. — Не е от нещата, за които се е налагало да размишлявам някога, а просто от тези, с които живеем, без да си даваме сметка.”

[Не трябва да бъде така. Не и сега.]

„Какво си направила? Научи как да я изключваш ли?”

[Не точно… но определено се научихме да я отслабваме.] — Главата на Скейд отново се извъртя. Тя се усмихна снизходително; по гребена ѝ преминаха опалово-черешови вълни. Според Рьомонтоар те бяха доказателство за усилията, необходими ѝ да предаде смятаните от нея за ясни сами по себе си концепции, с понятни за останалите думи. — [Инерцията е по-загадъчна, отколкото можеш да предположиш, Рьомонтоар.] „Не се съмнявам.”

[Определянето ѝ е измамно лесно. Чувстваме я всеки миг от живота си, от момента на своето раждане. Бутни едно камъче и то ще се придвижи донякъде. Бутни голям камък и той ще си остане на мястото или ще помръдне едва-едва. Ако пък големият камък се устреми към теб, няма да ти бъде лесно да го спреш. Материята е ленива, Рьомонтоар. Тя се съпротивлява срещу промяната. Иска да продължава да прави това, което вече прави, независимо дали седи неподвижно или се движи. Ние наричаме тази ленивост „инерция”, но това не означава, че я разбираме. В продължение на хиляди години ѝ слагаме етикети, определяме я количествено, включваме я в уравнения, но досега само сме се докоснали до повърхността на онова, което представлява в действителност.]

„А сега?”

[Направихме пробив. През него хвърлихме нещо повече от един поглед. Неотдавна Майка Нест постигна стабилен контрол над инерцията в микроскопични мащаби.]

— „Встъпление” ви даде всичко това? — проговори на глас Фелка.

Скейд отговори все така на умствено ниво, отказвайки да достави удоволствие на Фелка, използвайки предпочитания ѝ начин за общуване. [Казах, че експериментът ни даде насоката. Беше почти достатъчно да знаем, че техниката е възможна; че такава машина може да съществува. Но дори тогава ни бяха необходими години, за да построим прототипа.] Рьомонтоар кимна. Нямаше причина да я подозира в лъжа. „От нулата?”

[Не… не напълно. Имахме вече нещо налице.]

„Какво по-точно?” По гребена на Скейд запулсираха лилави и тюркоазени линийки.

[Друга фракция бе изследвала нещо подобно. Майка Нест се сдоби с ключовите технологии, свързани с тяхната работа. От тях — и от теоретичните насоки, предложени от посланията на „Встъпление” — успяхме да стигнем до функциониращия прототип.]

Рьомонтоар си спомни, че по едно време Скейд б„ участвала в строго секретна мисия в Казъм сити, операция, завършила със смъртта на много от другите оперативни работници. Операцията явно бе на нивото на Вътрешното светилище; дори като член на Затворения съвет той не знаеше нищо друго освен факта, че подобно нещо се бе случило.

„Ти ли помогна за сдобиването с тези технологии, Скейд? Както разбирам си имала късмет, че си останала жива.”

[Загубите бяха изключително големи. Имахме късмет, че мисията не се провали изобщо.]

„Ами прототипът?”

[Работихме години, за да го превърнем в нещо полезно. Микроскопичният контрол на инерцията — независимо доколко дълбок е в концептуално отношение — никога не е имал реална стойност. Но напоследък успехите ни започнаха да следват един след друг. Сега вече можем да потискаме инерцията в класически мащаби, достатъчно, за да променим управлението на космически кораб.]

Той погледна към Фелка, после отново към Скейд. „Амбициозно, признавам ви това.”

[Липсата на амбиция е за низшите човешки същества.] „Другата фракция… онази, от която сте почерпили някакъв опит… защо не е направила същия пробив?” Струваше му се, че Скейд огражда извънредно грижливо мислите си.

[Всички предишни опити да се разбере инерцията бяха обречени на неуспех, защото към проблема се подхождаше от неправилни позиции. Инерцията не е свойство на материята като такава, а свойство на квантовия вакуум, в който е поставена материята. Инерцията не е свойствена на материята.] „Вакуумът ли налага инерцията?”

[Това не е всъщност вакуум, не на квантово ниво. Това е кипяща пяна от богати взаимодействия: горещо море от флуктуации, с постоянен прилив от частици и съобщителни частици, като проблясъци на слънчева светлина върху океанските вълни. Именно вълнението на това море създава инерционната маса, а не самата материя. Номерът е да се намери начин за промяна на свойствата на квантовия вакуум — да се намали или увеличи енергийната плътност на електромагнитния поток в нулевата точка. Да се успокои морето, дори и само в някакъв локално определен обем.]

Рьомонтоар седна. „Ще спра тук, ако нямате нищо против.” — Аз също не се чувствам добре — обяви Фелка и клекна край него. — Гади ми се и ми се вие свят.

Слугата се обърна рязко, оживял като броня, в която се е вселил дух. [Вие усещате физиологичните последствия от полето. Инерционната ни маса е паднала до около половината от нормалната си стойност. Вътрешното ви ухо е объркано от падането на инерцията в течността в ушния охлюв. Сърцето ви ще започне да бие по-ускорено: в процеса на еволюция то се е приспособило да изпомпва кръв, чиято инерционна маса е пет процента от вашето тяло; сега изведнъж трябва да се справя с двойно по-малко количество и сърдечният мускул реагира по-бързо на електрическите импулси от вашите нерви. Ако навлезем още по-дълбоко, сърцето ви ще изпадне в състояние на фибрилация. Ще умрете без механична интервенция.]

Рьомонтоар се усмихна на бронирания слуга. „В такъв случай за теб ще бъде добре.”

[И на мен няма да ми е добре, уверявам те.]

„И какво прави тази машина? Цялата материя в мехура ли има нулева инерция?”

[Не, не и в сегашния режим на действие. Радиалният ефект на потискане зависи от режима, в който използваме съоръжението. В момента сме в инверсно квадратно поле, което означава, че потискането на инерцията става четири пъти по-ефикасно всеки път, когато преполовим разстоянието от нас до машината; става почти безкрайно в непосредствена близост до машината, но инерционната маса никога не пада до абсолютната нула. Не и при този режим.]

„Значи има и други режими?”

[Да: други състояния, така ги наричаме, но те са много по-нестабилни от това.] — Тя направи пауза, гледайки Рьомонтоар право в очите. — [Изглеждаш зле. Връщаме ли се горе?] „Засега съм добре. Разкажи ми още за вълшебната кутия.”

Скейд се усмихна, както обикновено вдървено, но с нещо, което му заприлича на гордост. [Първият ни пробив беше в обратната посока — създаване на участък с увеличена квантово вакуумна флуктуация, следователно увеличаване на прилива на енергийна инерция. Наричаме това „състояние едно”. Ефектът беше зона на хиперинерция: мехур, в който всяко движение преставаше. Беше нестабилна и така и не успяхме да увеличим полето до микроскопични мащаби, но почерпихме от него полезен опит за бъдещите изследвания. Ако успеехме да замразим движението като издигнем инерцията с много степени, щяхме да получим поле в състояние на стаза или, може би, непроходима защитна бариера. Но охлаждането — състояние две — се оказа по-просто в техническо отношение. Отделните части почти се подреждаха по местата.]

„Обзалагам се, че е било така.”

— Има ли трето състояние? — попита Фелка.

[Състояние три е сингулярност в нашите пресмятания, които не очакваме да бъдат физически осъществими. Всяка инерционна маса изчезва. Всяка материя в мехур в състояние три става фотонна: чиста светлина. Ние не очакваме това да се случи; най-малкото защото говори за масивно локално нарушение на закона за запазване на квантовия спин.]

— А отвъд това — от другата страна на сингулярността? Съществува ли четвърто състояние?

[Според мен вече изпреварваме самите себе си. Ние изследвахме свойствата на съоръжението в пространство с добре проучени параметри, но няма смисъл да се отдаваме на необуздани предположения.]

„И за какво тестване точно става дума?”

[„Куче грозде” бе избрано за прототип: първият кораб, екипиран с машинария за потискане на инерцията. Направих някои тестове при предишния полет, като свалих значително инерцията… достатъчно, за да се промени консумацията ни на гориво и да проверя ефективността на полето, но не достатъчно, за да привлече вниманието.]

„А сега?”

[Полето е много по-силно. Ефективната маса на кораба сега е едва двайсет процента от тази, която беше при тръгването ни от Майка Нест — сравнително малка част от кораба е издадена пред полето, но можем да се справим още по-добре просто като увеличим силата му.] — Скейд плесна с ръце — последва поскърцване на бронята. — [Помисли си само, Рьомонтоар — можем да намалим масата си до един процент или по-малко — да ускорим до сто гравитационни константи. Ако телата ни се намираха в мехура с потиснатата инерция, ние щяхме да бъдем в състояние да я издържим. Щяхме да достигнем близка до светлинната скорост след два-три дена. Субективното пътуване между най-близките звезди ще е по-малко от една седмица корабно време. Няма да има нужда да бъдем замразявани. Представяш ли си какви възможности дава това? Галактиката изведнъж се превръща в далече по-малко място.] „Но вие не сте разработили технологията заради това.” Рьомонтоар се изправи. Все още замаян, той се подпря на стената. Отдавна не бе изпадал в толкова близко до силната възбуда състояние. Тази екскурзия се бе оказала достатъчно интересна, но вече бе повече от готов да се върне в по-горните нива на кораба, където кръвта в тялото му щеше да циркулира така, както го бе замислила природата.

[Не съм сигурна, че разбирам, Рьомонтоар.]

„Това за времето, когато ще пристигнат вълците ли бе предназначено — същата причина, поради която построихте флотата за евакуирането?”

[Моля?]

„Дори да не можем да се съпротивляваме срещу тях, така поне имаме възможност да избягаме, при това много бързо.”

Клавейн отвори очи след поредния наложен му сън. Студените сънища, в които се разхождаше из шотландски гори под дъжда, го бяха изкушили в продължение на някой и друг опасен миг. Неустоимо привлекателно му се струваше да остане в несъзнателното състояние, но старите войнишки инстинкти го накараха, макар и неохотно, да се върне към будността и осъзнатостта. Явно имаше някакъв проблем. Беше инструктирал корветата да не го буди, ако няма да докладва нещо полезно или тревожно, и бързата преценка на ситуацията разкри, че определено става дума за второто.

Нещо го следваше. Подробностите можеха да бъдат получени при искане.

Клавейн се прозя и се почеса по вече доста наболата брада. Зърна отражението си в прозореца на кораба и това, което видя, го притесни. Имаше вманиачен налудничав вид, сякаш току-що бе излязъл, препъвайки се, от дълбините на някаква пещера. Нареди на корветата да спре да ускорява в продължение на няколко минути, после напълни шепите си с вода от кранчето на чешмата, събирайки амебоподобните капчици между своите длани, и опита да наплиска с тях лицето си, приглаждайки и обуздавайки косата и брадата. Погледна отново отражението си. Подобрението не беше особено голямо, но поне вече не приличаше на дивак.

Клавейн разкопча задържащите го колани и си приготви кафе и нещо за ядене. Опитът му показваше, че кризите в Космоса се деляха на две категории: такива, които убиваха незабавно, и обикновено почти без предупреждение, и други, които даваха предостатъчно време за размисъл върху проблема, макар да нямаше особен шанс за разрешаването му. Както показваше всичко, този проблем бе от вида, който можеше да разгледа след като си задоволи апетита.

Даде команда и кабината се изпълни с музика: една от недовършените симфонии на Куирънбах. Докато отпиваше от кафето си, прегледа отчетите за състоянието на корветата. Остана доволен, но не и изненадан, че тя се бе справила безупречно със задачата си от самото потегляне от кометата на Скейд. Разполагаше с достатъчно гориво, за да измине целия път до пространството около Йелоустоун, включително за нужните процедури при навлизане в орбита. Проблемът не беше в корветата.

От Майка Нест бяха получени трансмисии веднага щом заминаването му беше станало очевидно. Бяха насочени към него, максимално кодирани. Корветата бе свалила съобщенията и ги бе съхранила в последователността на пристигането им.

Клавейн отхапа от препечената си филия.

— Възпроизведи ги. Първо най-старото съобщение. После ги изтрий веднага.

Можеше да се досети как изглеждат първите от тях: трескави молби от Майка Нест към него, за да го накарат да се върне. От първите няколко ставаше ясно, че там смятат — или се преструват, че смятат — че той е имал основателна причина да направи този привиден опит за дезертиране. Но не звучаха убедително. После съобщенията се отказваха от тази линия на поведение и просто започваха да го заплашват.

От Майка Нест бяха изстреляли ракети. Но го бяха загубили, след като той се отклони от първоначалната си посока. Клавейн реши, че това е краят на опитите им. Корветата бе бързо средство за придвижване. Нямаше какво да го хване, освен ако не отбиеше към междузвездното пространство.

Следващата поредица от послания обаче, изобщо не беше от Майка Нест. Те идваха под друг, малък, но измерим ъгъл встрани от нейната позиция, и бяха твърдо в спектъра на синьото отместване, сякаш идваха от движещ се източник.

Той изчисли ускорението: една гравитационна константа и половина. Вкара цифрите в тактическия си симулатор. Оказа се това, което бе очаквал: никакъв кораб с подобно ускорение не би могъл да го догони в локалното пространство. В продължение на няколко минути си позволи да изпита облекчение, мислейки непрестанно каква е целта на това преследване. Дали не беше просто психологически ход? Конджоинърите не бяха по психологическите ходове.

— Отвори съобщенията — нареди той.

Форматът беше аудио-визуален. Главата на Скейд се появи в кабината, заобиколена от размазан фон. Комуникацията беше словесна; тя знаеше, че Клавейн нямаше да ѝ позволи никога повече да вкара нещо в главата му.

— Здравей, Клавейн — рече тя. — Моля те, изслушай ме внимателно. Както може би си се досетил, ние те преследваме с „Куче грозде”. Несъмнено смяташ, че не можем да те догоним, или да се приближим достатъчно, за да изстреляме ракета или да използваме лъчево оръжие. Тези предположения са неверни. Ние ускоряваме и ще продължаваме да увеличаваме ускорението си на равни интервали. Изследвай внимателно Доплеровото отместване на тези трансмисии, ако се съмняваш в думите ми.

Лишената от тяло глава замръзна и изчезна.

Той прегледа следващото съобщение, идващо от същия източник. Уредите показваха, че бе изпратено деветдесет минути след първото. Ускорението вече беше две гравитационни константи и половина.

— Клавейн. Предай се сега и ти гарантирам справедливо разглеждане на делото. Не можеш да победиш.

Качеството на трансмисията беше слабо: гласът ѝ звучеше странно и механично, а използваният от нея компресионен алгоритъм, какъвто и да бе той, правеше главата ѝ да изглежда неподвижна, само устата и очите мърдаха.

Следващо съобщение — три гравитационни константи.

— Открихме кои са твоите отработени газове, Клавейн. Температурата и синьото отместване на пламъка ти показват, че ускоряваш на границата на оптималното за корветата. Искам да знаеш, че ние даже не сме се доближили до нашата граница. Това не е корабът, който познаваш, Клавейн, а нещо по-бързо и смъртоносно. Напълно способен е да ти пресече пътя. — Подобното на маска лице се изкриви във вдървена, достойна за таласъм усмивка. — Все още разполагаш с време за преговаряне. Оставям на теб да избереш мястото на срещата, Клавейн. Кажи само какво искаш и ще се срещнем съгласно твоите условия. Някоя малка планета, комета, открито пространство — за мен няма никакво значение.

Той уби посланието. Сигурен беше, че твърденията на Скейд за откриването на неговия пламък не бе нищо повече от блъф. Последната част от съобщението, поканата да отговори, беше просто опит от нейна страна да го подмами да разкрие местоположението си, като изпрати трансмисията.

— Опитваш да хитруваш, Скейд — рече той. — Но за твое нещастие аз съм много по-хитър.

Въпреки това изпитваше тревога. Тя наистина ускоряваше прекалено бързо и, макар синьото отместване да можеше да се фалшифицира, като се приложи към съобщението преди да бъде излъчено, чувстваше, че в това отношение нямаше блъф.

Тя го следваше с много по-бърз кораб, такъв, за чието съществуване не бе предполагал, и с всяка следваща секунда намаляваше разстоянието помежду им.

Клавейн отхапа отново от препечената си филия и се заслуша малко по-продължително в музиката на Куирънбах.

— Давай следващото — каза след малко той.

— Нямаш повече послания — уведоми го корветата.

Когато получи нова партида от съобщения, Клавейн установи, че този път нямаше нищо от Скейд.

— Пусни ги — каза предпазливо той.

Първото съобщение беше от Рьомонтоар. Появи се главата му, плешива и херувимска. Изглеждаше по-оживен от Скейд, а емоцията в гласа му определено беше повече. Беше се привел леко напред и погледът му беше умоляващ.

— Клавейн. Надявам се да чуеш това, което искам да ти кажа, и да размислиш над него. Ако си изслушал Скейд, значи знаеш, че можем да те догоним. Това не е номер. Тя ще ме убие заради това, което смятам да кажа, но, ако те познавам добре, ти несъмнено изтриваш тези съобщения веднага щом ги чуеш, следователно не съществува реална опасност информацията да попадне не където трябва. Ето за какво става дума. На „Куче грозде” има някакво експериментално съоръжение. Знаеше, че Скейд изпробваше нещо, но не и какво точно. Е, аз ще ти кажа. Става въпрос за машина за потискана инерционната маса. Няма да претендирам, че разбирам как действа, но видях доказателства за функционирането ѝ със собствените си очи. Даже го почувствах. Вече стигнахме четири гравитационни константи, което можеш да потвърдиш сам. Аз от своя страна мога да ти кажа, че това е реално, а според Скейд съоръжението може да продължава да потиска масата ни още. — Рьомонтоар се взря строго в камерата, направи пауза и продължи. — Можем да разчитаме пламъка на двигателите ти. Не можеш да избягаш, Клавейн, затова престани да опитваш. Умолявам те като приятел да престанеш да бягаш. Искам да те видя отново, отново да разговарям и да се смея заедно с теб.

— Премини на следващото съобщение — заяви рязко Клавейн, като прекъсна думите на Рьомонтоар.

Корветата се подчини: сега се появи образът на Фелка. Клавейн почти подскочи от изненада. Досега въпросът кой се намира в преследващия го кораб никога не го бе занимавал, но очевидно можеше да разчита на Скейд: тя искаше да бъде сигурна, че ще присъства там, когато бъде изстреляна унищожителната ракета, и щеше да направи всичко зависещо от нея, за да даде заповедта. Рьомонтоар щеше да тръгне поради чувство за дълг към Майка Нест, воден от убеждението, че изпълнява велика задача и само той има нужната квалификация да преследва Клавейн.

Но Фелка? Изобщо не беше очаквал да я види.

— Клавейн — започна тя, гласът ѝ разкриваше стреса от нуждата да говори при гравитация от четири гравитационни константи. — Клавейн… моля те. Те ще те убият. Скейд няма да си направи труда да нареди да те заловят жив, каквото и да твърди сега. Тя иска да се конфронтира с теб, да ни натрие носа заради това, което си сторил…

— … и въпреки че най-вероятно ще те плени, ако има възможност, не мисля, че ще останеш дълго жив. Но ако се предадеш, и позволиш на Майка Нест да разбере какво искаш да направиш, според мен има някаква надежда. Слушаш ли, Клавейн? — Тя протегна ръка и започна да чертае с нея някакви форми по обектива помежду им, сякаш опипваше с длан лицето му, сякаш му правеше карта, преговаряйки формата му за хиляден път. — Искам да се върнеш вкъщи жив и здрав, това е всичко. Даже не изпитвам несъгласие с това, което си сторил.

Имам своите съмнения за много неща, Клавейн, и не мога да кажа, че не бих… — Явно изпусна нишката на мисълта си и се взря в безкрая, преди да се концентрира отново. — Клавейн… трябва да ти кажа нещо, нещо, което може би ще промени нещата. Никога не съм говорила за това с теб, но сега мисля, че моментът е подходящ. Дали не съм цинична? Да, признавам си го. Правя го, защото мисля, че то може да те убеди да се върнеш; няма друга причина. Надявам се, че ще можеш да ми простиш.

Клавейн даде знак на корветата да намали силата на музиката. В продължение на един, спиращ сърцето миг, настана почти пълно мълчание, докато лицето на Фелка бе надвесено над него. После тя заговори отново.

— Това стана на Марс, Клавейн, когато за първи път беше затворник на Галиана. Тя те държа там месеци наред и после те пусна. Не може да не си спомняш какво стана тогава.

Той кимна. Разбира се, че помнеше. Какво можеха да променят някакви си четиристотин години?

— Нейното гнездо бе оградено от всички страни. Но тя не се предаваше. Имаше планове за бъдещето, големи планове, които бяха свързани и с увеличаване на броя на нейните последователи. Гнездото обаче страдаше от липса на генетично разнообразие. Винаги, когато на пътя ѝ се появеше ново ДНК, тя не пропускаше възможността да се възползва от него. С Галиана никога не сте се любили на Марс, Клавейн, но за нея не бе трудно да се сдобие с твоя клетка без да забележиш.

— И? — прошепна той.

Посланието на Фелка продължаваше.

— След като ти се завърна при твоите, тя съчета твоето ДНК със своето собствено. И после ме създаде от същата генетична информация. Родих се в изкуствена утроба, Клавейн, но си оставам дъщеря на Галиана. И твоя дъщеря.

— Премини към следващото послание — рече той, преди Фелка да бе успяла да каже и дума повече.

Това бе прекалено много… прекалено силно. Не можеше да асимилира тази информация наведнъж, макар тя да му казваше нещо, което винаги бе подозирал… за което се бе молил.

Оказа се обаче, че няма други съобщения.

Със страх в сърцето Клавейн помоли корветата да върне назад и да пусне отново трансмисията на Фелка. Корабът обаче прилежно бе изтрил и нейното послание и сега Клавейн разполагаше само с това, което носеше в паметта си.

Седя дълго, потънал в мълчание. Беше далече от дома, далече от приятелите си, предприел нещо, в което не бе убеден, че вярва дори самият той. Напълно възможно бе скоро да умре, запомнен само като предател. Даже врагът нямаше да му окаже честта да го запомни с малко по-големи симпатии. И за капак това — съобщението, пресякло огромно пространство, за да се впие като клещи в сърцето му. Когато си бе взел довиждане с Фелка, беше успял да се самозаблуди, да се заблуди, че не мисли вече за нея като за своя дъщеря. И дори беше си повярвал, поне когато бе тръгвал от Майка Нест.

Но сега тя му съобщи, че през цялото време е бил прав в своите предположения. И ако сега не обърнеше корветата на сто и осемдесет градуса, нямаше да я види никога повече.

Нямаше обаче как да обърне.

Клавейн заплака. Не можеше да направи нищо друго.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

Торн направи първите си неуверени крачки на борда на „Носталгия по безкрая”. Оглеждаше се наоколо трескаво, с отчаяното желание да не пропусне нито един детайл или нюанс от детайл, който би могъл да издаде измама или дори да намекне, че нещата не са такива, каквито изглеждат. Страхуваше се да премигне. Ами ако точно в мига, в който затвореше очи, се проявеше някакъв пропуск, издаващ, че цялата работа е просто фарс? Ами ако двете само го чакаха да премигне, като заговорници, играещи си с вниманието на публиката?

По всичко обаче изглеждаше, че в случая няма никаква измама. Дори пътуването в совалката да не го беше убедило в този факт — а беше трудно да си представи как подобно нещо можеше да бъде фалшифицирано — върховното доказателство беше тук.

Той беше пътувал из Космоса. Вече не беше на Ризургам, а в колосален космически кораб: отдавна изгубения лайтхъгър на триумвира. Дори гравитацията изглеждаше различна.

— Не бихте могли да направите това… — заяви той, докато крачеше редом с двете си събеседнички. — Освен ако не сте ултри. Но защо в такъв случай щеше да ви е необходима подобна фалшификация?

— Готов ли си в такъв случай да повярваш на нашата история? — попита го инквизиторката.

— Успели сте да се сдобиете с космически кораб. Няма как да го отрека. Но дори кораб с подобни размери, а от всичко, което видях, стана ясно, че е поне толкова голям, колкото „Лoрийн”, дори кораб с такива размери не може да побере двеста хиляди спящи човека. Нали?

— Няма да бъде необходимо — отвърна другата жена. — Не забравяй, това е операция по евакуиране, а не екскурзия за удоволствие. Целта ни е само да изведем хората от Ризургам. Ще поставим най-уязвимите в условия на сън. Но повечето ще трябва да останат будни и да изтърпят не особено комфортните условия поради големия си брой. Няма да им бъде приятно, но това е несравнимо по-добро, отколкото да умрат.

Този довод не можеше да се оспорва. Нито един и от неговите планове никога не беше гарантирал луксозно напускане на планетата.

— Колко време според вас хората ще трябва да прекарат тук, преди да могат да се върнат на Ризургам? — попита Торн.

Жените се спогледаха.

— Не е изключено завръщането на Ризургам изобщо да не съществува като вариант — отвърна по-възрастната.

Той сви рамене.

— Когато пристигнахме, това бе една гола, безплодна скала. Можем да започнем и от нулата, ако се наложи.

— Не и ако планетата вече не съществува. Нищо чудно да се стигне и дотам, Торн. — Тя почукваше с кокалчетата на пръстите си по стените, докато вървяха. — Но можем да държим хората толкова дълго, колкото е нужно — години, даже десетилетия.

— В такъв случай бихме могли да стигнем до някоя друга, звезда — предложи той — все пак това е космически кораб.

Събеседничките му не отговориха.

— Все още искам да видя от какво сме толкова уплашени — додаде Торн. — Какво е това, което представлява такава заплаха.

— Спиш ли добре нощем, Торн? — попита Ирина, по-възрастната.

— Не по-добре или по-зле от повечето хора.

— Страхувам се, че това ще приключи. Последвай ме.

На борда на „Буревестник” Антоанет тестваше системите, когато съобщението пристигна. Товарният кораб бе все още в намиращата се на ръба на карусел Ню Копенхаген монтажна, но повечето сериозни повреди вече бяха отстранени. Маймуните на Зейвиър бяха работили денонощно, защото нито той, нито Антоанет можеше да си позволи да заема това пространство и час повече от необходимото. Маймуните се бяха съгласили да работят, макар повечето от останалите работници-хиперпримати на карусела да стачкуваха или пък лежаха повалени от изключително рядък маймунски вирус, мистериозно пресякъл бариерите на няколко десетки видове само за една нощ. Зейвиър твърдеше, че е усетил симпатия от страна на работниците. Никой от тях не бе особено голям привърженик на Конвенция Ферисвил, а фактът, че полицията преследваше Антоанет и Зейвиър само увеличаваше още повече желанието им да нарушат обичайните правила за наемния труд. Всичко имаше своята цена, разбира се, и Зейвиър щеше да задлъжнее на работниците доста повече, отколкото му се искаше, но човек просто трябваше да приеме някои от съществуващите в бизнеса положения. Бащата на Антоанет често бе цитирал това правило и тя бе пораснала със същия решително прагматичен подход.

Антоанет тестваше полевите фигурации на токамака, пъхнала под мишница лаптоп и с молив между зъбите, когато конзолата звънна. Първата ѝ мисъл бе, че с някое от действията си бе предизвикала грешка някъде другаде в контролната мрежа на кораба.

Все така без да изпуска молива измежду зъбите си, тя заговори, защото знаеше, че Бийст ще успее да разбере смисъла на сумтенето ѝ.

— Бийст… ще оправиш ли това?

— Госпожичке, въпросният сигнал известява за получаването на съобщение.

— Зейвиър?

— Не е от мистър Лиу, госпожичке. Посланието, доколкото може да се съди преди да е отворено, идва доста далеч от карусела.

— Значи тогава са ченгетата. Странно. Те обикновено не се обаждат; просто се появяват, като лайно на прага.

— Не изглежда да е и от властите. Ако питаш мен, най-сигурно би било направо да се види въпросното съобщение.

— Съгласна съм. — Антоанет измъкна молива от устата си и го пъхна зад ухото. — Препрати го до лаптопа ми, Бийст.

— Добре, госпожичке.

Екранът с информацията за токамака се сви встрани. На неговото място се появи лице, размазано от некачествената резолюция. Този, който изпращаше посланието, опитваше да използва минимална ширина на спектъра. Въпреки това тя разпозна лицето много добре.

— Антоанет… пак съм аз. Надявам се, че си се прибрала жива и здрава. — Невил Клавейн направи пауза и се почеса по брадата. — Препращам това послание през петнайсетина предавателя. Някои от тях са от времето преди чумата, други може да са даже от американската ера, така че качеството вероятно няма да е от най-добрите. Страхувам се, че няма как да ми отговориш, нито пък че аз ще мога да ти изпратя друго съобщение. Това определено е единственият ми изстрел. Нуждая се от помощта ти, Антоанет. Страшно се нуждая от помощта ти. — Усмихна се неловко. — Знам какво си мислиш: казах, че ще те убия, ако пътищата ни някога се пресекат отново. Говорех сериозно, но го казах с надеждата ти също да го приемеш сериозно и да стоиш по-далече от опасностите. Истински се надявам да ми повярваш, Антоанет, иначе нямам кой знае какъв шанс да се съгласиш със следващата ми молба.

— Следващата ти молба ли? — повтори беззвучно тя, вперила невярващо очи в лаптопа.

— Онова, от което се нуждая, е да дойдеш да ме спасиш. Много съм го загазил, ще се убедиш сама.

Тя стоеше в очакване да чуе какво имаше да ѝ каже още, но съобщението завърши почти веднага. Молбата на Клавейн бе съвсем проста; не можеше да не признае, че бе напълно във възможностите ѝ да направи каквото искаше. Дори координатите, които ѝ бе дал, бяха достатъчно точни, за да не ѝ се наложи да прави истинско разследване. Времевият прозорец беше много тесен, изключително тесен, освен това съществуваше физически риск, съвсем не за пренебрегване, освен онзи, който бе свързан със самия Клавейн. Но беше напълно осъществимо. По всичко личеше, че той е размислил задълбочено върху подробностите, преди да изпрати посланието, предвиждайки почти всички възможни проблеми и възражения от нейна страна. В това отношение наистина нямаше как да не се възхити на отдадеността му на работата.

И въпреки всичко то не променяше нищо. Съобщението беше от Клавейн, Касапина от Тарзис; същия Клавейн, който напоследък бе започнал да я преследва в сънищата ѝ, олицетворявайки онова, което преди беше просто ужас от отделенията за промиване на мозъка на паяците. Именно Клавейн председателстваше лъскавите машини, които се надвесваха над черепната ѝ кухина.

Нямаше значение, че веднъж бе спасил живота ѝ.

— Сто на сто нещо се шегуваш — заяви Антоанет.

Клавейн се носеше сам в Космоса. През визьора на скафандъра си видя как корветата продължи нататък на автопилот, отдалечавайки се бавно, но сигурно, докато стана невъзможно да я различи от някоя от по-слабите звезди. И тогава главният ѝ двигател блесна с ярковиолетов пламък и я отклони от предполагаемата посока на движение на „Куче грозде”. Ускорението несъмнено щеше да го смаже, ако бе останал на борда ѝ. Наблюдава, докато дори този ярък пламък се превърна в бледа точица на звездния фон, докато го видя как премигна за последен път и го изгуби напълно от погледа си.

Беше сам, толкова сам, колкото бе възможно да бъде човек.

Колкото и голямо да бе сега ускорението на корветата, пак не бе нещо, с което корабът да не може да се справи. След няколко часа щеше да стигне до такава точка в пространството и да започне да се движи със скорост, отговаряща на последната ѝ определена от „Куче грозде” позиция. Тогава двигателите щяха да намалят мощността си до такава, каквато се изискваше при наличието на пасажер. Скейд отново щеше да разпознае пламъците на корветата, но щеше да забележи също така, че припламва с известна неритмичност, говореща за нестабилност на изгарянето на гориво. Поне Клавейн се надяваше, че ще си помисли така.

През последните петнайсет часа от полета почти бе взел душата на корветата, като умишлено бе пренебрегвал правилата за безопасност. С цялата допълнителна маса на борда ѝ — оръжие, гориво, механизми за поддържане на живота — таванът на ефективното ѝ ускорение бе много по-висок от прага на собствената му физиологична поносимост. Разбира се, безопасно бе да ускорява дотолкова, доколкото бе в състояние да издържи, но Клавейн искаше Скейд да помисли, че си бе дал малко повече зор, отколкото трябва.

Знаеше, че ще наблюдава пламъка му, очаквайки някаква грешка от негова страна. Специално бе влязъл в системата за управление на двигателите, за да вкара доказателства за близък предстоящ срив. Беше накарал двигателя да оперира неравномерно, беше предизвиквал промени в неговата температура, позволявайки ауспухът да се запушва от неразтопени нечистотии, като дава признаци, че е на път да се взриви всеки момент.

След петнайсет часа бе симулирал рязък отказ на двигателя. Скейд щеше да разпознае режима на срив; това беше от ясно по-ясно. Несъмнено щеше да помисли, че Клавейн е имал нещастието да не умре в един мигновен, безболезнен взрив. Сега щеше да има възможност да го хване, а смъртта му щеше да се проточи повечко. Ако разпознаеше режима на отказ на двигателя, който се надяваше да симулира, Скейд щеше да заключи, че на авторемонтните механизми щяха да бъдат необходими десетина часа за поправката на повредата. По-скоро за частичното ѝ отстраняване, защото това бе максимумът, който можеше да се направи конкретно при този срив. Клавейн може би щеше да успее да запали отново катализираната чрез антиматерия ядрена горелка, но двигателят никога вече нямаше да работи с пълния си капацитет. В най-добрия случай Клавейн щеше да успее да изстиска шест гравитационни константи от корветата, при това без да успее да поддържа дълго това ускорение.

Още щом видеше пламъка на корветата, още щом разпознаеше издайническото припламване, Скейд щеше да разбере, че успехът ѝ е в кърпа вързан. Така и нямаше да узнае, че Клавейн бе използвал десетте часа, не за да ремонтира повредата, а за да бъде закаран на съвсем друго място. Поне се надяваше тя никога да не се досети.

Последното, което направи, бе да изпрати съобщение на Антоанет Бакс, като се погрижи сигналът да не бъде хванат от Скейд или други враждебно настроени сили. Беше казал на Антоанет къде ще се носи и точно колко можеше да се надява да оцелее в един-единствен скафандър без особено добра система за рециклиране. Според собствената му преценка тя можеше да стигне до него навреме и да го превози извън военната зона преди Скейд да има шанс да осъзнае какво става. От Антоанет се искаше само да се доближи до приблизително очертаното от него пространство в Космоса и след това да го преброди с радара си; рано или късно щеше да установи къде се намира Клавейн.

Проблемът обаче бе там, че той имаше само една-единствена възможност да я убеди, а тя от своя страна трябваше да реагира незабавно. Ако решеше, че полученото съобщение е само блъф или да изчака два-три дена, докато се пита трескаво как да постъпи, той щеше да умре.

Намираше се в ръцете ѝ. Изцяло.

Клавейн направи каквото можеше, за да удължи издръжливостта на скафандъра. Използва някои рядко употребявани невронни практики, за да забави собствения си метаболизъм и в резултат да използва възможно най-малко въздух и мощност. Нямаше никакъв смисъл да остава в съзнание; единственият резултат от това щеше да бъде безконечната възможност да размишлява колко нищожни са шансовете му да оцелее.

Затова се подготви да изпадне в безсъзнание, докато се носи из Космоса. Мислеше за Фелка, която не вярваше, че ще види отново, мислеше за съобщението ѝ. Не знаеше дали иска да е вярно или не. Надяваше се тя да намери начин да приеме дезертирането му, без да го намрази за това, и да не му се разсърди, задето бе продължил с изпълнението на плана си въпреки молбата ѝ.

Някога бе дезертирал на страната на конджоинърите, защото вярваше, че при дадените обстоятелства това е най-правилното. Почти не бе имал време да планира акта на измяната или да преценява дали постъпва правилно. Внезапно бе настъпил моментът, когато трябваше да направи своя избор, без отлагане. Но от първия миг знаеше, че няма да има връщане назад.

Същото бе станало и сега. Моментът се бе представил сам… и той се бе възползвал от него, давайки си сметка за последствията, осъзнавайки, че може да не се окаже прав, че страховете му може да се окажат неоснователни или параноично бълнуване на един стар, много стар човек, и същевременно знаеше, че трябва да го направи.

Подозираше, че за него положението щеше да бъде винаги такова.

Спомни си случая, когато бе лежал под купища строителен материал, намирайки се в един въздушен джоб на паднала постройка на Марс. Беше се случило четири стандартни месеца след кампанията „Тарзис Бълдж”. Помнеше котката с пречупен гръбнак, чийто живот бе поддържал; бе споделял с нея порциона си, дори когато жаждата изгаряше като киселина устата и гърлото му, дори когато гладът бе придобил много, много по-страшни размери от болката от собствените му рани. Котката бе умряла малко след като ги измъкнаха изпод развалините и той бе започнал да се пита, дали най-доброто за нея нямаше да бъде, ако бе умряла по-рано, вместо да бе удължавал с още няколко дни мъчителното ѝ съществуване. И въпреки това знаеше, че ако подобно нещо се случеше с него отново, пак щеше да поддържа живота на котката, колкото и безсмислен да беше жестът. И не само защото грижата за нея му бе давала възможност да се фокусира върху друго освен собствения си дискомфорт и страх. Имаше нещо повече. Макар да не бе в състояние да каже точно какво. Струваше му се обаче, че това бе същият импулс, който сега го пришпорваше към Йелоустоун, същият импулс, който го бе накарал да потърси помощта на Антоанет Бакс.

Сам и изпълнен с хиляди страхове, далече от каквато и да било твърда почва, Невил Клавейн изгуби съзнание.

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Двете жени заведоха Торн в едно помещение в „Носталгия по безкрая”. В средата му се намираше огромен сферичен дисплей, напомнящ гротескна очна ябълка. Торн имаше непреодолимото усещане, че го оглеждат, че не само окото, а цялата материя на кораба го изучава с огромен, бухалоподобен интерес и немалко злонамереност. После започна да се вглежда в особеностите на това, което го заобикаляше. Навсякъде се виждаха доказателства за претърпени увреждания. Дори сферичният апарат явно бе подложен наскоро на грубовата поправка.

— Какво е станало тук? — попита той. — Изглежда така, сякаш се е водила престрелка или нещо подобно.

— Никога няма да разберем със сигурност — отвърна инквизитор Вюйомие. — Очевидно екипажът не е бил толкова сплотен, колкото си мислехме по време на кризата „Силвест”. Всичко, което виждаме тук, говори за воденето на някакви спорове и разединение на борда на кораба.

— Винаги сме подозирали нещо такова — добави другата жена, Ирина. — Очевидно под повърхността са назрявали противоречия. Явно случилото се около Цербер / Хадес, каквото и да е било то, е възпламенило някакви бунтовни искри. Членовете на екипажа трябва да са се избили помежду си, оставяйки кораба да се грижи сам за себе си.

— Което се оказва добре дошло за нас — заяви Торн.

Двете жени се спогледаха.

— Може би е добре да преминем към интересуващия ни въпрос — рече Вюйомие.

Пуснаха му един филм. Той беше холографски и се прожектираше в голямото око. Торн реши, че представлява компютърен синтез на информация, събрана от кораба от множество сензорни ленти и гледни точки. Той представяше Божия поглед, погледа на същество, способно да обхваща цели планети и техните орбити.

— Налага се да ви помоля да приемете нещо — обяви Ирина. — Трудно е за приемане, но трябва да се направи.

— Кажете ми за какво става дума — отвърна Торн.

— Целият човешки род е на ръба на внезапно и катастрофално изтребление.

— Доста сериозно твърдение. Надявам се, че сте в състояние да го обосновете.

— Да, и точно това и ще направя. Важно е да се разбере, е, че изтребването, ако действително се случи, ще започне оттук, сега, някъде около Делта Павонис. Но това е само началото на нещо, което ще става все по-голямо и по-кърваво.

Торн не удържа усмивката си.

— Значи Силвест е бил прав, така ли?

— Силвест не знаеше нищо за подробностите, нито за риска, който поема. Но беше прав в предположението си, че амарантинците са били изтребени от външна интервенция и това има нещо общо с развитието им като пътуваща из Космоса култура.

— И същото ще се случи и с нас ли?

Ирина кимна.

— Както изглежда, този път механизмът ще бъде различен. Но агентите са същите.

— И те са?

— Машини — отвърна Ирина. — Пътуващи из Космоса машини с необозрима възраст. В продължение на милиони години са се крили между звездите, очаквайки някоя нова култура да наруши великата галактическа тишина. Те съществуват, само за да улавят появата на разум и да го унищожават. Ние ги наричаме „инхибиторите”.

— И сега те са тук?

— Всичко свидетелства за това.

Показаха му какво се бе случило засега, как един ескадрон инхибиторски машини бе пристигнал в системата и се бе заел с разрушаването на три свята. Ирина сподели подозренията си, че бе твърде вероятно да са привлечени от дейността на Силвест и в системата на Ризургам да дойдат и други от тях, предупредени от разпространяващите се вълни на сигнала, активиран от първите машини.

Торн видя как трите свята умират. Едната планета беше метална; другите две бяха скалисти луни. Машините се тълпяха и умножаваха на повърхността им, като ги покриваха с някакво специализирано индустриално покритие. От екваторите към Космоса изригнаха стълбове изровена от вътрешността им материя. Изкарваха вътрешността на луните като ябълки. Стълбовете бяха насочени към търбусите на три колосални обработващи машини, обикалящи около умиращите небесни тела. Потоци рафинирана материя, разпределени на отделни руди, изотопи и грануларити потегляха след това из междупланетното пространство във вид на разтеглени параболи.

— Това е само началото — обади се Вюйомие.

Показаха му как потоците маса от трите разглобени луни се пресичат в една точка в пространството. Тази точка бе в орбита на най-големия газов гигант на системата и той щеше да стигне до нея по едно и също време с трите потока маса.

— Ето тогава вниманието ни бе привлечено от газовия гигант — заключи Ирина.

Страшно и трудно бе да се разгадаят машините. С цената на големи усилия бе съумяла да открие наличието на по-малък брой от тях около гиганта. Дълго време те не бяха правили нищо друго освен да чакат, готови за появата на потоците материя, стотиците милиарди тона полезни изкопаеми.

— Не разбирам — промълви Торн. — Около самия газов гигант има колкото искаш луни. Защо са си направили труда да разглобяват светове някъде другаде, след като ще имат нужда от тях тук?

— Луните тук не са подходящи — отговори Ирина. — Повечето луни около гиганта не са нищо повече от ледени топки, малки скални сърцевини, обградени от вещества в замръзнало или течно състояние. А те се нуждаят от метални светове, което означава, че е трябвало да ги потърсят другаде.

— И какво ще правят сега?

— Нещо друго, както изглежда — рече Ирина. — Нещо още по-голямо. Нещо, за което са нужни стотици милиарди милиарда тона полезни изкопаеми.

Торн върна вниманието си към окото.

— Кога започна това? Кога стигнаха до Рок потоците материя?

— Преди три седмици. Нещото, каквото и да е то, започва да се оформя.

Ирина натисна гривната на ръката си и на окото се появиха околностите на гиганта.

По-голямата част от планетата оставаше в сянка. Над единия осветен лимб — почти бял сърп, осеян със светли резки в охра и кафяво — беше увесено нещо: нишкоподобна дъга, която сигурно бе дълга много хиляди километра от единия до другия си край. Ирина увеличи образа още повече, като избра част от средата на дъгата.

— Това е твърд обект, доколкото можем да кажем — обади се Вюйомие. — Дъга на кръг с радиус сто хиляди километра. Той се намира в екваториалната орбита на планетата и краищата му нарастват.

Ирина продължи да увеличава образа, като сега се фокусира точно върху средната точка на нарастващата дъга. Там имаше някаква подутина, не много по-голяма от ромбовидно петънце дори при последното увеличение. Тя натисна други бутони на гривната си и петънцето се уголеми дотолкова, че зае целия обем на дисплея.

— Това бе луна — поясни Ирина, — ледена топка от неколкостотин километра от единия до другия си край. Преместиха орбитата ѝ около екватора за броени дни, без луната да се разпадне на съставните си части поради динамичния стрес. След това машините изградиха някакви структури вътре в нея. Предполагаме, че става дума за допълнителна преработваща апаратура. Един от потоците материя пада в луната тук, през тази структура във форма на стомах. Страхувам се, че нямаме представа какво се извършва в нея. Знаем само, че две тръбовидни структури излизат от двата края на луната, отпред и отзад на орбиталното ѝ движение. При този мащаб те приличат на мустачки, но в действителност са дебели цели петнайсет километра. В момента се простират на седемдесет хиляди километра от двата края на луната и дължината им нараства със скорост около двеста и осемдесет километра в час.

Ирина кимна, забелязала очевидното недоверие на Торн.

— Да, съвсем точно. Това, което виждаш тук, бе направено през последните десет стандартни дни. Имаме работа с индустриален капацитет, нямащ аналог в нищо от нашия собствен опит. Нашите машини могат да превърнат малък, богат на метал астероид в космически кораб само за няколко дни, но дори това изглежда учудващо бавно в сравнение с процесите на инхибиторите.

— Десет дена за формирането на тази дъга. — Космите на тила на Торн бяха настръхнали, за негово смущение. — Мислиш ли, че ще продължават да я увеличават, докато краищата ѝ се срещнат?

— Твърде вероятно е. Ако краищата трябва да оформя:’ пръстен, значи ще се срещнат след по-малко от деветдесет дни.

— Три месеца? Имаш право. Ние не сме в състояние да направим това. Никога не сме били в състояние, дори през Бел епок. Но защо? Защо им е този пръстен около газовия гигант?

— Нямаме представа. Засега. Това обаче не е всичко. — Ирина кимна към окото. — Продължаваме ли?

— Покажи ми — отвърна Торн. — Искам да видя всичко.

— То няма да ти хареса.

Показа му останалото, като обясни как трите отделни потока маса бяха следвали почти балистични траектории от точката на своето зараждане, като вериги от камъчета, хвърлени така, че да образуват съвсем точни формации. Но в близост до гиганта ги ръководеха, насочваха и възпираха прекалено малки, за да бъдат видени, машини. Принуждаваха ги да се извият остро и ги насочваха към строителния фокус, определен за тях. Единият поток се изливаше в пастта на луната, от която стърчаха „мустачките”. Другите два потока се спускаха в подобни структури в други две луни, спуснати в орбита току над слоя облаци, в рамките на радиуса, на който трябваше да бъдат разбити от приливни сили.

— Какво правят другите две луни? — попита Торн.

— Нещо друго, както изглежда — отговори Ирина. — Ето, погледни тук. Виж дали ще можеш да разбереш нещо повече от това, което разбрахме ние.

Трудно беше да се предположи точно какво ставаше. От двете по-ниски луни по посока на орбиталното движение излизаше мустаче от някакъв материал. Мустачетата изглеждаха със същите размери като дъгата, изграждана на по-високата луна, но всяко от тях следваше особена криволичеща линия, която ги отделяше от тангентата към орбиталното движение към самата атмосфера, като дебели телеграфни кабели, развивани от кораб в морето. Непосредствено зад точката на взаимодействие на всяка тръба се виждаше наподобяваща око диря от разбъркана и развълнувана атмосфера, дълга хиляди километри.

— Те не се появяват отново, доколкото успяваме да видим — рече Вюйомие.

— С каква скорост ги поставят?

— Нямаме представа. На самите тръби няма точки, които могат да послужат като еталон, затова не можем да пресметнем с каква скорост нарастват от луните. Няма как да направим Доплерово измерване, без да разкрием интереса си към ставащото. Но знаем, че потокът материя, падащ върху всяка от трите луни, е горе-долу един и същ, и тръбите са приблизително с еднаква ширина.

— В такъв случай най-вероятно ги издигат към атмосферата със същата скорост, с която формират дъгата, нали така? Двеста и осемдесет километра в час или нещо от този род. — Торн огледа подред лицата на двете жени, търсейки в тях някакъв ориентир. — Някакви идеи по въпроса?

— Нямаме представа — отвърна Ирина.

— Но според вас тази вест не предвещава нищо добро, така ли?

— Да, Торн. Честно казано, моето предположение е, че ставащото там е част от нещо дори още по-голямо.

— И това нещо означава, че трябва да евакуираме Ризургам?

Тя кимна.

— Все още имаме време, Торн. Външната дъга няма да бъде завършена преди да са минали осемдесет дни, но изглежда невъзможно да се случи някаква катастрофа незабавно след това. По-вероятно е да започне друг процес, нещо, което може би ще отнеме също толкова време, колкото и изграждането на дъгите. Възможно е да разполагаме с още много месеци.

— Месеци, но не и години.

— Нужни са ни само шест месеца, за да евакуираме населението на Ризургам.

Торн си спомни изчисленията, които бяха споделили с него, сухата аритметика на полетите на совалката и капацитета и за пътниците. Това можеше да се извърши за шест месеца, да, но само ако не се вземеше предвид човешкото поведение. Хората не се държаха като бездушен товар. Особено хората, сплашвани и обуздавани от потиснически режим през последните пет десетилетия.

— А онова, което ми казахте преди — че може би разполагаме с няколко години за осъществяването на това начинание?

Вюйомие се усмихна.

— Изрекохме някоя и друга благородна лъжа, нищо повече.

По-късно, след като се движиха безкрайно дълго, както му се стори, по някакви виещи се тунели из кораба, го заведоха в подобен на пещера хангар, където чакаха много по-малки кораби. Трансатмосферните и пренасящите от кораб до кораб совалки приличаха на акули с гладка кожа. Повечето бяха прекалено малки, за да послужат при планираната евакуация, но Торн не можеше да отрече, че гледката бе внушителна.

Дори му помогнаха да влезе в скафандър с двигател, за да бъде разведен из залата и да огледа корабите, които щяха да пренесат жителите на Ризургам до „Носталгия по безкрая”. Сега вече и последните му подозрения, че всичко това е скалъпено, изчезнаха. Огромните размери на залата и неоспоримият факт за съществуването на кораба разсеяха и най-натрапчивите предчувствия, поне що се отнасяше до реалността на „Носталгия по безкрая”.

И въпреки това… и въпреки това. Беше видял кораба със собствените си очи, беше се разхождал из него и бе усетил тънката разлика между породената от въртенето около оста му изкуствена гравитация и онази, които бе изпитвал през целия си живот като зрял човек на повърхността на Ризургам. Корабът не можеше да бъде фалшифициран и щяха да бъдат необходими извънредни мерки, за да се симулира фактът, че хангарът му бе пълен с по-малки летателни апарати. Но що се отнасяше до самата заплаха? Ето тук всичко ставаше на пух и прах. Бяха му показали много, но съвсем не достатъчно. Всичко, свързано със заплахата за Ризургам, бе информация от втора ръка. Не беше видял нищо със собствените си очи.

Торн бе от хората, за които бе задължително да видят всяко нещо със собствените си очи. Можеше да помоли която и да е от двете жени да му покаже още доказателства, но това нямаше да реши нищо. Дори да го изведяха извън кораба, за да може да огледа през телескоп газовия гигант, нямаше как да се увери, че предоставяната му гледка не е манипулирана по някакъв начин. Дори да му позволяха да огледа със собствените си очи газовия гигант и да му обясняха, че светлата точица, която вижда, се различава по някакъв начин поради дейността на машините, пак трябваше да приеме думите им на доверие.

А той не беше от хората, които приемат каквото и да било на доверие.

— Е, Торн? — обади се Вюйомие, след като му помогна да се измъкне от скафандъра. — Струва ми се, че видя достатъчно, за да се убедиш в достоверността на нашите думи. Колкото по-скоро те върнем на Ризургам, толкова по-скоро ще можем да се захванем с евакуацията. Времето е много ценно, както се убеди сам.

Той кимна на дребната жена с опасен вид и очи с цвят на дим.

— Имаш право. Признавам, че ми показахте много неща. Достатъчно, за да се убедя, че не лъжете за всичко това.

— В такъв случай добре.

— Но не е достатъчно.

— Нима?

— Искате да рискувам прекалено много, за да мога да си позволя да приема дори един детайл на доверие.

В гласа ѝ прозвучаха стоманени нотки, когато му отговори.

— Ти си видя досието, Торн. В него има предостатъчно, за да бъдеш изпратен по дяволите.

— Не се и съмнявам. Ще ви дам и още, ако искате. Но това не променя нищо. Няма да поведа хората към нещо, което ми прилича на правителствен капан.

— Все още ли смяташ, че това е заговор? — намеси се Ирина, като приключи забележката си със странен цъкащ звук.

— Не мога да изключа подобна вероятност и това е единственото, което има значение.

— Но нали ти показахме какво правят инхибиторите?

— Не — отвърна той. — Показахте ми някакви факти в прожекционно съоръжение. Все още нямам обективни доказателства, че машините са реални.

Вюйомие го изгледа умоляващо.

— Мили Боже, Торн. Какво още ще трябва да ти покажем?

— Достатъчно — каза той. — Достатъчно, за да повярвам напълно. Как ще го направите е изцяло ваш проблем.

— Няма време за това, Торн.

Изпълниха го съмнения. Настоятелността в гласа ѝ почти изтри всичките му опасения. Нещо повече, в него долови страх.

Каквото и да ставаше, нещо определено я изпълваше с ужас…

Торн погледна назад към хангара.

— Може ли някой от тези кораби да ни приближи към гиганта?

Войната на зазоряване беше заради метал.

Почти всички тежки елементи в наблюдаемия свят се произвеждаха в ядрото на звездите. Самият Голям взрив не бе произвел почти нищо друго освен водород, хелий и литий, но всяко следващо поколение звезди обогатяваше палитрата от елементи в Космоса. Масивните слънца смесваха по-леките от желязото елементи при деликатно балансирани ядрени реакции, блокче по блокче, осъществявайки все по-отчаяни реакции, защото по-леките елементи се изчерпваха. Но щом звездите започваха да изгарят силиций, краят вече бе видим. Крайният стадий на силициевото горене бе желязна черупка, обхващаща ядрото на звездата, но самото желязо не можеше да бъде разтопено. Само ден след началото на силициевото горене, звездата внезапно ставаше катастрофално нестабилна и преживяваше колапс под влияние на собствената си гравитация. Обновяващите се ударни вълни от колапса издигаха черупката ѝ в пространството, затъмнявайки всички други звезди в галактиката. Самата супернова създаваше нови елементи, изпомпвайки кобалт, никел, желязо и смес от отпадни радиоактивни продукти обратно в разредените газови облаци между звездите. Този именно звезден фактор осигуряваше суровините за следващото поколение звезди и светове. Намиращото се наблизо струпване от газове, до този момент стабилно срещу евентуален колапс, се нагъваше от ударната вълна на суперновата, образувайки възли и спирали с нарастваща плътност. Струпването, вече обогатено с метали от предишна супернова, изпадаше в колапс под въздействие на собствената си призрачна гравитация. То образуваше горещи, плътни звездни ясли, родилни домове за млади звезди. Някои от тях бяха студени джуджета, които консумираха звездното си гориво толкова бавно, че надживяваха самата галактика. Но при свръхмасивните слънца горенето бе значително по-бързо, дотолкова, че животът и смъртта им продължаваха колкото едно галактическо премигване. При своята кончина те изхвърляха още метали във вакуума и предизвикваха нови цикли на раждане на звезди.

Този процес водеше началото си от самото зараждане на живота. Горещите взривове на умиращите звезди изпълваха галактиката и с всеки следващ взрив суровините за пораждане на светове — и на самия живот — ставаха все по-изобилни. Но постоянното обогатяване с метали не се осъществяваше еднакво навсякъде по галактическия диск. В районите в покрайнините на галактиката, циклите на умиране и раждане на звезди се извършваха значително по-бавно в сравнение с трескавия ритъм, царуващ в сърцевинните зони.

Затова първите звезди със скалисти светове се бяха образували по-близо да ядрото, където металите най-рано достигнаха критичното ниво. Именно в намиращите се в ядрото зони, на хиляди килопарсеци от галактичния център, се появиха първите култури, започнали да пътуват из Космоса. Те оглеждаха галактическата пустош, изпращаха посланици на разстояния от хиляди светлинни години и си въобразяваха, че са сами, уникални и някак си привилегировани. Това бе време едновременно на тъга и на смразяващ космически потенциал. Те си въобразяваха, че са господари на сътворението.

Но нищо в галактиката не е толкова просто и ясно. Не само че горе-долу в същата галактическа епоха и в същата лента от годни за обитаване звезди се бяха появили и други култури, ами и в студената зона се наблюдаваха райони с по-висока концентрация на метали: статистически отклонения, позволяващи да се зароди изграждащ машини живот дори там, където не би трябвало да е възможно. Така се бе стигнало до съществуването на обхващащи всичко галактически доминиони.

Но първоначалните условия се бяха променили. Големите звездни пещи не се бяха успокоили. Няколко пъти в столетие тежките звезди умираха като супернови, затъмнявайки всички други. Обикновено го правеха зад тъмни була и смъртта им така и не се отбелязваше освен от цвъртенето на неутрино или сеизмичния трепет на гравитационните вълни. Но създадените от тях метали все пак достигаха до междузвездната среда. Нови слънца и светове продължаваха да възникват от облаците, обогатени от всеки предходен звезден цикъл. Тази неспирна космическа индустрия боботеше, без да обръща внимание на разума, чийто разцвет бе направила възможен. Но в близост до ядрото металното съдържание започваше да става по-високо от оптималното. Новите светове, възникващи около новите слънца, ставаха все по-тежки, тежките елементи заемаха все по-голяма част от ядрата им. Гравитационните им полета бяха все по-силни, а химическият състав — все по-непостоянен от този на съществуващите светове. Тектониката на плочите вече не функционираше, защото мантията им вече не бе в състояние да поддържа товара на твърдите кори. Без тектоничните процеси, изразеността на топографията — и следователно промените в надигането — намаляваше. Тези светове привличаха кометите, които се блъскаха в тях, и ги давеха във вода. Обширни, поглъщащи светове океани, дремеха под надвиснали небеса. На тях рядко еволюираха сложни форми на живот поради недостига на подходящи условия и климатично разнообразие. А културите, които вече бяха в състояние да се придвижват из Космоса, не виждаха полза или разнообразие в тези нови светове в сърцевината на галактиката, когато ставаше ясно, че облак с подходящо метално съдържание е на път да кондензира в слънчева система, която обещава да стане желана, по-старите култури често започваха да се карат за право на собственост върху нея. Последвалите спречквания бяха най-страховитата демонстрация на енергия, на който галактиката бе ставала свидетел, като се изключат слепите процеси на звездна еволюция. Но те бяха нищо в сравнение с онова, което предстоеше.

И така, по-старите култури се насочиха навън, избягвайки конфликтите, когато беше възможно. Но дори тогава намеренията им бяха осуетени. В продължение на половин милиард години оптималната за обитаване зона се придвижваше малко по-навън от сърцевината на галактиката. Самотната вълна на живота се разпространяваше от центъра към края на галактиката. Местата, където се образуваха звезди, преди смятани за прекалено бедни откъм метали, за да създадат ценни слънчеви системи, сега станаха достатъчно богати на тях. Отново възникваха спречквания. Някои от тях продължаваха десет милиона години, а за заличаването на оставените белези върху галактиката бяха необходими още петдесет милиона години.

И въпреки всичко те бяха нищо в сравнение с Войната на зазоряване.

Защото на галактиката, на която се гледаше като на машина за производство на метали и следователно — на сложни химически вещества, и следователно — на живот, можеше също така да се гледа и като на машина за водене на войни. На галактическия диск няма стабилни ниши. Според времевите мащаби, които са от значение за галактическите суперкултури, обкръжението се променя постоянно. Колелото на галактическата история ги принуждава да бъдат в постоянен конфликт с други култури, както нови, така и стари.

И така се стигна до войната, която трябваше да прекрати войните; войната, която сложи край на първата фаза от галактическата история и която щеше да стане известна под името „Войната на зазоряване ”, защото бе избухнала толкова назад в миналото.

Инхибиторите помнеха малко от самата война. Тяхната собствена история бе хаотична, объркана и почти със сигурност — обект на груба намеса със задна дата. Те не знаеха кое от нея е документиран факт и кое — измислица на някое по-ранно тяхно въплъщение с цел пропаганда. Възможно бе някога да са били органични, гръбначни, топлокръвни обитатели на някоя планета с двукамерен ум. Слабата сянка на подобно минало можеше да бъде доловена в кибернетичната им архитектура.

Дълго време се бяха придържали към органичното. Но в някакъв момент магиинното им „аз” бе станало доминиращо и бе заменило старата форма. И сега бродеха из галактиката като машинен разум. Споменът за живота им по планети бе избледнял и накрая бе напълно изтрит и сега нямаше по-голямо значение от спомена за обитаването на дървета.

Единственото, което имаше значение, бе великото дело.

Вече в стаята си, след като се увери, че Рьомонтоар и Фелка са запознати с постигнатата цел на мисията, Скейд накара бронята да върне главата ѝ върху пиедестала. Откри, че мислите ѝ придобиват съвсем други измерения, когато бе принудена да стои на едно място. Вероятно бе свързано с незначителните разлики между осъществяващите кръвообращението системи, на тънките нюанси в състава на неврохимикалите. На пиедестала се чувстваше спокойна и вътрешно съсредоточена, отворена за присъствието, което носеше постоянно със себе си.

[Скейд?] Гласът на Нощния съвет беше тъничък, почти детински, но в никакъв случай не можеше да бъде пренебрегнат. Отдавна се бе убедила в този факт.

„Да.”

[Струва ти се, че успя, така ли?]

„Да.”

[Разкажи ни, Скейд.]

„Клавейн е мъртъв. Ракетите ни го улучиха. Все още чакам потвърждение за убийството… но съм сигурна в резултатите.”

[Добре ли умря, в римския смисъл?]

„Не се предаде. Продължи да бяга до последния миг, макар да си е давал сметка, че няма да стигне далече с повредените си двигатели.”

[Не сме мислили, че някога ще се предаде, Скейд. Но краят му настъпи бързо. Ти се справи добре, Скейд. Доволни сме. Повече от доволни.]

Скейд понечи да кимне, но пиедесталът не ѝ позволи. „Благодаря.”

Нощният съвет ѝ даде време, за да събере мислите си. Винаги се бе държал тактично към нея, винаги бе проявявал търпение. Неведнъж гласът я бе уверявал, че я цени така високо, както цени който и да е от малцината от елита, може би дори повече. За Скейд отношенията помежду им напомняха отношенията между учител и неговия талантлив, изключително любознателен ученик.

Тя не си задаваше често въпроса откъде идва гласът или какво точно представлява. Нощният съвет я бе предупредил да не разсъждава върху подобни въпроси, защото мислите ѝ можеха да бъдат доловени от други.

Скейд установи, че се е отдала на спомени за онзи случай, когато Нощният съвет и бе дал да разбере за първи път за себе си и бе разкрил нещичко от своята природа.

[Ние сме избрано ядро конджоинъри,] — беше ѝ казал той — [толкова таен, толкова хиперсекретен Затворен съвет, че повечето от главните ортодоксални членове на Съвета дори не подозират за нашето съществуване. Ние сме по-дълбоко дори от Вътрешното светилище, макар то понякога да е наш несъзнателен клиент, нашата марионетка в по-широко разпространените конджоинърски дела. Но ние не се намираме вътре в него. Взаимоотношенията ни с въпросните две тела могат да бъдат изразени на математически език като пресичащи се множества. Подробностите не те засягат, Скейд.]

По-нататък гласът ѝ обясни, че е избрана. Беше се представила блестящо в последните най-опасни операции на конджоинърите, тайната мисия дълбоко в Казъм сити за придобиването на ключови елементи, жизненоважни за програмата, свързана с технологията за потискане на инерцията. Никой друг освен Скейд не се бе измъкнал жив оттам.

[Ти се справи добре. Колективното ни око те следи от известно време, но това бе шансът ти да блеснеш. И не убягна от вниманието ни. Ето защо сега ти се представихме: защото ти си именно от конджоинърите, способни да се справят с предстоящата трудна задача. Това не е ласкателство, Скейд, а просто излагане на фактите.]

Вярно беше, че тя единствена бе оцеляла при операцията в Казъм сити. Точните подробности около въпросната задача бяха изтрити от паметта ѝ, но тя знаеше, че начинанието бе изключително опасно и не бе протекло според плановете на Затворения съвет.

В операциите на конджоинърите съществуваше следният парадокс. Никога не се допускаше войниците, които се разполагаха по бойните линии в рамките на оспорваното пространство, да имат важна информация в главите. Но проникването дълбоко в тила, секретните набези във вражеско пространство, бяха съвсем друго нещо. Операциите бяха изключително деликатни и за осъществяването им се привличаха експерти. Нещо повече, тези агенти преминаваха специална психологическа подготовка, за да бъдат в състояние да издържат изолацията от своите себеподобни. Хората, които бяха в състояние да работят сами, далече в тила на врага, бяха рядкост, и другите едновременно им се възхищаваха и се страхуваха от тях. Клавейн бе един от тях.

Скейд бе друг представител на тази особена група.

След като се върна в Майка Нест, гласът проникна за първи път в черепа ѝ. Беше ѝ обяснил, че не трябва да говори с никого по въпроса.

[Ние ценим нашата секретност, Скейд. И ще я пазим с цената на всичко. Ако служиш на нас, ще служиш за доброто на Майка Нест. Предадеш ли ни, даже неволно, ще бъдем принудени да те накараме да замълчиш. Няма да ни бъде забавно, но ще го направим.]

„Аз първата ли съм?”

[Не, Скейд. Има и други като теб. Но никога няма да разбереш кои са те. Такава е нашата воля.]

„Какво искате от мен?”

[Нищо, Скейд. Засега. Но ще се обадим, когато имаме нужда.]

Така и бе станало. През последвалите месеци, които постепенно се превръщаха в години, тя бе решила, че този глас е бил рожба на въображението ѝ, колкото и реален да ѝ се беше сторил тогава. Но Нощният съвет се беше върнал, в един спокоен момент, и бе започнал да ръководи действията ѝ. В началото гласът не искаше много от нея: предимно въздържане от определени действия. Издигането и като член на Затворения съвет като че ли беше резултат от собствените и усилия, а не на намеса на гласа. Същото можеше да се каже и за допускането ѝ във Вътрешното светилище по-късно.

Често се питаше кои са всъщност членовете на Нощния съвет. Сред лицата, които виждаше по време на събранията на Затворения съвет и в Майка Нест като цяло, някои принадлежаха към официално несъществуващия Нощен съвет, представен от гласа. Така обаче и не забеляза нещо, поне поглед, който да я ориентира. В мислите им никога не откри дори една подозрителна нотка; нито пък имаше усещането, че гласът разговаря с нея чрез други канали. Правеше всичко възможно да не мисли за гласа в негово отсъствие. Просто изпълняваше това, което ѝ казваше, без да опитва да открие източника на нарежданията. Чувстваше се добре, като служеше на нещо по-високо от самата себе си.

На свой ред влиянието на Скейд нарастваше все повече и повече. Програмата „Встъпление” вече бе стартирана по времето, когато бе станала един от конджоинърите, но бе получила инструкции да достигне пост, от който да бъде в състояние да я доминира, да се възползва максимално от нейните открития и да определя бъдещите ѝ насоки. Благодарение на издигането си във все по-високи пластове на секретност, Скейд започваше да си дава сметка колко важна беше технологичната информация, която бе почерпала от Казъм сити. Вътрешното светилище вече бе направило нерешителни опити да построи машина за потискане на инерцията, но с нещата от Казъм сити — макар Скейд да не помнеше точно какво се бе случило по време на тази мисия — частите на пъзела отиваха по местата си невероятно лесно. Може би това се дължеше на факта, че, както бе намекнал гласът, и други конджоинъри също му служеха, или просто Скейд бе безскрупулен и умел организатор. Затвореният съвет бе нейният театър на сенките. Неговите играчи се движеха според волята ѝ с достойна за презрение лекота.

И въпреки всичко гласът искаше още и още. Той обърна вниманието ѝ към сигнала от системата Ризургам, към диагностичния пулс, от който ставаше ясно, че останалите оръжия адска класа са заредени отново.

[Майка Нест има нужда от тези оръжия, Скейд. Трябва да ускориш възвръщането им.]

„Защо?”

Гласът бе изпратил образи в черепа ѝ: рояк от неумолими черни машини, тежки, черни и активни като пърхане на гарванови крила. [Между звездите има врагове, Скейд, по-лоши от всичко, което сме си представяли някога. Те се приближават. А ние трябва да се защитим.]

„Откъде знаете?”

[Знаем, Скейд. Имай ни доверие,]

В този момент усети в този детински глас нещо, което не бе почувствала досега. Това беше болка, мъка, или и двете.

[Имай ни доверие. Ние знаем на какво са способни. Знаем какво е да бъдеш опустошен от тях.]

И тогава гласът бе млъкнал отново, сякаш бе казал прекалено много.

Сега гласът вкара нова, натрапчива мисъл в главата ѝ, която я извади от замисленото състояние. [Кога ще можем да сме сигурни, че е мъртъв, Скейд?]

„След десет-единайсет часа. Ще пресеем зоната, където е извършено убийството, за увеличаване на определени олиго-елементи, каквито се очаква да бъдат намерени при тази ситуация. И дори доказателствата да не са убедителни, можем да бъдем уверени…”

Реакцията беше рязка, сприхава. [Не, Скейд. Не може да позволим на Клавейн да стигне в Казъм сити.]

„Аз го убих, кълна се.”

[Ти си умна, Скейд, и изпълнена с решимост. Но същото се отнася и за Клавейн. Веднъж той вече те надхитри. Не е изключено да го направи и втори път.]

„Това няма значение.”

[Така ли?]

„Ако Клавейн стигне до Йелоустоун, информацията, с която разполага, няма да бъде от особена полза за врага или Конвенцията. Могат да опитат да намерят сами оръжията адска класа, ако искат. Ние обаче разполагаме с „Встъпление” и машината за потискане на инерцията. Те ни дават предимство. Клавейн и съюзниците, с който успее да се обгради, няма да успеят.”

Не последва отговор. За момент тя се запита дали гласът не си беше отишъл и не я бе оставил сама.

Но грешеше.

[Значи мислиш, че може все пак да е жив?]

Скейд опита да намери отговор. „Аз…”

[По-добре да не е жив, Скейд. Иначе ще ни разочароваш страшно много.]

Държеше в ръцете си ранена котка, чийто гръбнак бе прекъснат някъде в най-долната си част, така че задните ѝ крачета висяха безсилно. Опитваше да я убеди да отпие вода от найлоновия биберон на запасите в скафандъра си. Неговите собствени крака бяха затиснати под тонове срутена мазилка. Котката беше сляпа, обгорена, не владееше отделителните си функции и явно се измъчваше от болка. Но той нямаше да ѝ позволи да се измъкне по лесния начин от ситуацията.

Измърмори някакво изречение, по-скоро заради самия себе си, отколкото заради нея.

— Ти ще живееш, приятелче. Независимо дали искаш или не.

Думите прозвучаха като прокарване на два листа шкурка един върху друг. Имаше страшна нужда от вода. В запасите на скафандъра обаче бе останало съвсем малко, а и сега бе ред на котката.

— Пий, скапаняче такова. Щом си стигнало дотук…

— Остави ме… да умра — промълви котката.

— Съжалявам, писанче. Няма да стане така.

Усети подухване на ветрец. За първи път усещаше каквото и да е помръдване на въздуха във въздушния мехур, в който се намираха двамата с котката. Отдалече се дочу наподобяващ гръмотевица грохот на срутващ се бетон и метал. Молеше се внезапният приток на въздух да се дължи на изместване на въздушния мехур и падането на някаква пречка, довело до свързването на два мехура. Надяваше се да не е част от срутването на външната стена, иначе желанието на котката скоро щеше да се осъществи. В такъв случай във въздушния мехур щеше да се образува отвор и не след дълго на двамата с раненото животно щеше да им се наложи да правят опити да дишат марсиански въздух. Беше чувал, че не е никак приятно да се умре по този начин, въпреки всичко, което опитваха да те накарат да мислиш в специално създадените за повдигане на духа холографски драми на Коалицията.

— Клавейн… спаси себе си.

— Защо, писанче?

— Аз така или иначе ще умра.

Първият път, когато котката му бе проговорила, той реши, че е започнал да халюцинира и да си се представя в компанията на говорещо същество. След това обаче си даде сметка, че котката действително говореше, че животното бе плод на биоинженерството, предназначено за богатите туристи. На върха на въздушния паркинг-кула бе спрял граждански дирижабъл, когато паяците го бяха улучили с един от своите снаряди от пенестата фаза. Домашният любимец вероятно бе избягал от кабината на дирижабъла дълго преди атаката и се бе промъкнал в подземните нива на кулата. Според Клавейн говорещите животни, плод на биоинженерството, бяха оскърбление срещу Господ, и бе почти сигурен, че котката не е призната от правото за разумно същество. Коалицията за невронна чистота щеше да получи нервен пристъп, ако разбереше, че се бе осмелил да поделя водата си с подобно, забранено от закона същество. Тя мразеше генетичните намеси така, както мразеше бърникането на Галиана из човешкия мозък.

Клавейн напъха насила биберона в устата на котката. Някакъв рефлекс я накара да изгълта последните няколко капки вода.

— Всички ще си отидем някой ден, писанче.

— Не толкова… скоро.

— Пий и престани да се жалваш.

Животното облиза последните капки.

— Благодаря.

Точно тогава Клавейн усети отново полъха. Този път беше по-силен и бе съпроводен от по-настойчив тътен на разместваща се зидария. На мъждивата светлина, излъчваща се от термалносветлинната пръчка, която бе отворил преди час, той видя как по земята се носят прах и отпадъци. Златистата козинка на котката се набразди като повяно от вятъра поле с ечемик. Раненото животно опита да повдигне глава по посока на полъха. Клавейн докосна главата му с длан, опитвайки се да му помогне. Очите на котката бяха пълни с кръв.

Краят наближаваше. Усещаше го. Това не беше разместване на въздушни пластове в развалините; ставаше въпрос за голямо срутване в крайните участъци на падналата постройка. Съдържанието на въздушната клетка щеше да изтече сред студената марсианска атмосфера.

Смехът му прозвуча така, сякаш опитваше да избръсне доста порасналата си брада с тъпа самобръсначка.

— Нещо… смешно ли има?

— Не — отвърна той. — Не. Ни най-малко.

През мрака започваше да прониква светлина. Вълна от чист студен въздух го помилва по лицето и нахлу в дробовете му.

Клавейн погали отново котката по главата. Ако смъртта бе това, тогава съвсем не бе чак толкова страшна, колкото се бе опасявал.

— Клавейн.

Някой повтаряше спокойно и настойчиво името му.

— Клавейн. Събуди се.

Отвори очи. Усилието изчерпа незабавно половината сили, които според него му бяха останали. Намираше се в някакво толкова светло място, че премигна; затвори отново очи, чиито клепачи и без това бяха почти залепнали. Искаше му се да се оттегли отново в своето минало, колкото и мъчителен и клаустрофобичен да беше сънят му.

— Клавейн. Предупреждавам те… ако не се събудиш, ще…

Наложи си да отвори очи толкова широко, колкото бе в състояние. Над него се бе надвесила някаква форма, но тепърва трябваше да се фокусира, за да я различи. И именно тази форма му говореше.

— По дяволите! — произнесе женският глас. — Мисля, че си е изгубил ума или нещо от този род.

Друг глас, звучен, почтителен, но същевременно леко поучителен, рече:

— Моля за извинение, госпожичке, но би било неразумно да се предполага каквото и да било. Особено ако въпросният джентълмен е конджоинър.

— Хей, сякаш трябва да ми се напомня.

— Просто искам да наблегна върху факта, че медицинското му състояние може да бъде едновременно сложно и умишлено предизвикано.

— Я го изхвърли — обади се друг мъжки глас.

— Млъквай, Зейв.

Зрението на Клавейн се фокусираше. Беше сгънат на две в малко помещение с бели стени. В стените се виждаха разни помпи и измервателни уреди, както и стикери и напечатани предупреждения. Това беше херметическа камера. Той бе все още със скафандъра си, онзи, както си спомни сега, с който бе напуснал корветата, а надвесената над него фигура също носеше скафандър. Тя, защото това беше жена, бе отворила визьора му и защитаващия от блясък щит отгоре, за да стигнат до него въздухът и светлината.

Той затършува из развалините на паметта си, опитвайки да се сети за името ѝ.

— Антоанет?

— Улучи от първия път, Клавейн.

Тя беше свалила и своя визьор. Единственото, което успя да види от лицето ѝ, бе рус бретон, големи очи и луничав нос. Беше закрепена за стената с метално въже, а едната ѝ ръка се намираше върху тежък червен лост.

— По-млада си, отколкото си мислех — промълви той.

— Добре ли си, Клавейн?

— Чувствал съм се и по-добре — отвърна той. — Но след малко ще ми стане по-добре. Потопих се в дълбок сън, почти в кома, за да пестя ресурсите на скафандъра си. В случай, че позакъснееш.

— А ако не бях пристигнала изобщо?

— Предположих, че ще дойдеш, Антоанет.

— И си сгрешил. За едната бройка да не дойда. Нали така, Зейв?

Един от другите гласове, които бе чул преди това, третият, отговори:

— Изобщо не си даваш сметка какъв късметлия си, човече.

— Вероятно не си давам — съгласи се Клавейн.

— Все още съм на мнение, че трябва да го изхвърлиш — повтори третият глас.

Антоанет погледна през рамо, към прозореца на вътрешната врата на херметичната камера.

— След като изминахме целия този път?

— Не е прекалено късно. Това ще го научи да не смята нещата за гарантирани.

— Не съм… — понечи да се раздвижи Клавейн.

— Уау! — Антоанет протегна ръка, показвайки ясно, че би било твърде неразумно от негова гледна точка да помръдне дори едно мускулче на тялото си. После кимна към лоста, който държеше с другата си ръка. — Виж какво, Клавейн. Достатъчно е да направиш едно-едничко нещо, което не ми допада, като например да премигнеш, и дръпвам този лост. И се озоваваш отново в открития Космос, точно както каза Зейв.

Той размишлява няколко секунди над новия си проблем.

— Ако не беше готова да ми вярваш, поне мъничко, нямаше да дойдеш да ме спасяваш.

— Може би съм изпитвала любопитство.

— Може би. Но може и да си си помислила, че не е изключено да съм бил искрен. Аз ти спасих живота, нали?

Със свободната си ръка тя започна да натиска бутоните върху контролното табло за другата врата. Вътрешната врата се плъзна встрани и Клавейн успя да зърне част от вътрешността на кораба. В далечния край видя друга фигура в скафандър и никой друг.

— Идвам — обади се Антоанет.

С ловко движение се освободи от задържащото я въже, мина през отворената врата и я затвори отново. Клавейн изчака неподвижно, докато лицето ѝ се появи на прозореца. Беше свалила каската и прокарваше пръсти през непокорните си коси.

— Тук ли ще ме оставиш? — попита той.

— Да. Засега. Звучи разумно, нали? Все още мога да те изхвърля навън, ако предприемеш нещо, което не ми харесва.

Клавейн вдигна ръка и свали шлема си. Пусна го и той се понесе плавно и се спря край люка, подобна на малка метална луна.

— Не планирам да правя каквото и да било, което би могло да досади на който и да е от вас.

— Звучи добре.

— Чуй ме, обаче. Вие сте в опасност само заради факта че се намирате тук. Трябва да излезем от военната зона колкото се може по-бързо.

— Успокой се, човече — обади се мъжът. — Имаме време да обслужим някои системи. В никоя от посоките няма зомбита на светлинни минути оттук.

— Притесненията ви не трябва да бъдат свързани с демаршистите. Аз избягах от моите хора, от конджоинърите. Те се движат с кораб, който не може да бъде уловен. Уверявам ви, че в момента не е наблизо, но затова пък може да се движи наистина бързо, освен това разполага с ракети с далечен обсег на действие и със сигурност търси мен.

— Защо си мисля, че спомена нещо за това как си инсценирал смъртта си? — обади се Антоанет.

Клавейн кимна.

— Предполагам, че Скейд е довършила корветата ми със същите тези ракети с далечен обсег на действие. В началото ще реши, че съм на борда ѝ. Но няма да спре дотук. Ако е толкова усърдна, колкото си мисля, ще претърси района с „Куче грозде” за наличие на атоми.

— На атоми ли? Шегуваш се. Докато стигнат до мястото на взрива…

Антоанет поклати глава.

Клавейн поклати своята глава в отговор.

— Плътността на елементите, които по принцип не се намират в междузвездното пространство, все още ще бъде малко по-висока — един-два атома на кубичен метър. Изотопи от корпуса и други неща от този род. Корпусът на „Куче грозде” ще вземе проби от средата и ще ги анализира. Корпусът е покрит със специални епоксидни участъци, които ще уловят всичко по-голямо от молекула, а спектрометрите за маса ще подушат атомния състав на самия вакуум. Алгоритмите ще обработят събраните факти, ще сравнят графиките и хистограмите на изобилието и изотопните съотношения с възможните сценарии за унищожение на кораб със строежа на корветата. Резултатите няма да бъдат еднозначни, защото статистическите грешки ще бъдат почти толкова големи, колкото и следствията, които Скейд опитва да измери. Виждал съм обаче как се прави това и преди. Везните ще наклонят в полза на извода, че на борда на корветата е имало твърде малко органична материя. — Клавейн протегна ръка и докосна главата си отстрани, достатъчно бавно, за да не бъде прието като заплаха. — Да не говорим за изотопите в моите импланти. Тяхното наличие се установява по-трудно, много по-трудно, но Скейд ще очаква да ги намери, ако потърси достатъчно настойчиво. И като не ги открие…

— Ще се досети какво си направил — довърши вместо него Антоанет.

Той кимна отново.

— Вземам всички факти предвид. На Скейд ще ѝ бъде необходимо време за цялото това задълбочено изследване. Все още имате време да се върнете в неутрална територия, но само ако тръгнете за дома незабавно.

— Наистина ли искаш толкова да стигнеш до Ръждивия пояс, Клавейн? — попита Антоанет. — Ще те изядат жив, независимо дали ще го направи Конвенцията или зомбитата.

— Никой никога не е казвал, че дезертьорството не е рисково начинание.

— Ти вече си дезертирал веднъж, нали така?

Клавейн хвана носещия се из камерата шлем и го задържа за колана си със специално предназначената за тази цел халка.

— Някога. Много отдавна. Вероятно мъничко преди твоето време.

— Нещо като четиристотин години преди моето време?

Той се почеса по брадата.

— Топло.

— Значи това си ти. Ти си онзи.

— Онзи ли?

— Онзи Клавейн. Историческият. Онзи, който според всички вече трябвало да е умрял. Палачът на Тарзис.

Клавейн се усмихна.

— Заради моите грехове.

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Торн се носеше над свят, който подготвяха за смърт. Бяха извършили пътуването от „Носталгия по безкрая” в един от най-малките, най-пъргави кораби, показани му от двете жени в хангара. Двуместната совалка с форма на глава на кобра извиваше гладко към фюзелажа подобното на качулка крило, а прозорците на кабината бяха разположени от двете страни на корпуса като змийски очи. Долната извивка бе осеяна със сензори, заключващи се капсули и, както му се стори, с различни видове оръжие. Две дула за лъчи от частици стърчаха отпред като отровни зъби, а целият кораб бе облицован в подобни на мозайка неравни, блестящозелени и черни люспи.

— И това ще ни отведе дотам и обратно? — осведоми се Торн.

— Да — увери го Вюйомие. — Това е най-бързият кораб тук и вероятно с най-малкия сензорен отпечатък. Бронята му обаче е лека, а оръжията са повече за показ, отколкото за каквото и да било друго. Ако искаш нещо по-добре въоръжено, ще вземем него… само после не се оплаквай, че е бавно и лесно може да бъде уловено.

— Оставям на теб да прецениш.

— Цялото това начинание е извънредно глупаво, Торн. Все още имаш възможност да се откажеш.

— Не става въпрос дали е глупаво или не, инквизиторе. — Не можеше да се отърси от навика си да я нарича така. — Просто няма да съдействам, преди да се уверя, че въпросната заплаха е реална. Преди да го проверя със собствените си очи, а не чрез екран, няма да мога да ви се доверя.

— И защо ще те лъжем?

— Не знам, но го правите, струва ми се. — Изучаваше изражението ѝ много внимателно. Погледите им се срещнаха и той се взира в очите ѝ малко по-дълго, отколкото бе удобно. — За нещо. Не знам точно какво, но и двете не сте напълно искрени с мен. Но през част от времето сте искрени и точно това не мога да проумея.

— Единственото ни желание е да спасим хората на Ризургам.

— Знам. Вярвам на тази част, наистина вярвам.

В крайна сметка бяха взели кораба с глава на змия, а Ирина остана на „Носталгия по безкрая”. Потеглянето бе осъществено бързо и, макар да бе направил всичко възможно, Торн така и не успя да хвърли поглед назад. Все още не бе видял „Носталгия по безкрая” отвън, дори при приближаването от Ризургам. Защо ли двете жени полагаха всички тези усилия, за да скрият външността на кораба? Може би само си въобразяваше и щеше да го види на връщане.

— Можеш сам да тръгнеш с кораба — беше му казала Ирина. — Достатъчно е да програмираме някаква траектория и да го оставим на автономно управление. Кажи ни само колко искаш да се доближиш до инхибиторите.

— Не е нужно да бъде близо. Няколко десетки хиляди километра би трябвало да бъдат достатъчно. Ще мога да видя дъгата, ако е достатъчно светла, и вероятно тръбите, които се издигат към атмосферата. Но няма да отида там сам. Ако искате достатъчно силно да ви подкрепя, тогава една от вас може да дойде с мен. Така ще знам, че това не е някакъв капан, нали?

— Ще отида аз — предложи Вюйомие.

Ирина сви рамене.

— Приятно ми беше, че се запознахме.

Пътуването натам мина без особени произшествия. Както и на идване от Ризургам, прекараха отегчителната част в сън — не в специалните камери, а в лишена от сънища, предизвикана чрез лекарства кома.

Вюйомие го събуди едва когато до газовия гигант остана половин светлинна секунда. Торн се събуди с неопределено чувство на раздразнение, лош вкус в устата и различни болежки, каквито не бе имал преди.

— Е, добрата новина е, че все още сме живи. Или инхибиторите не знаят, че сме тук, или не им пука.

— И защо няма да им пука?

— Трябва да знаят от опит, че не можем да им създадем истински неприятности. Не след дълго така или иначе всички ще бъдем мъртви, защо тогава да се притесняват заради един-двама сега?

Торн се намръщи.

— Какъв опит?

— Той е в колективната им памет, Торн. Ние не сме първият вид, с който постъпват така. Процентът на успехите им трябва да е доста висок, иначе щяха да ревизират стратегията си.

Падаха свободно. Торн откопча коланите, които го държаха за фотьойла, махна мрежата, предпазваща от удари при ускоряване, и се приближи до един от тесните прозорци. Вече се чувстваше малко по-добре. Виждаше съвсем ясно газовия гигант и състоянието му не му се стори блестящо.

Първото, което забеляза, бяха трите големи потока материя, идващи отнякъде другаде в системата. Те просветваха слабо на светлината на Делта Павонис, тънки ленти от полупрозрачно сиво, подобни на големи, призрачни мазки с четка по небето, преминаваха право през еклиптиката и се губеха някъде в безкрая. Струваше му се, че може да пипне потока материя, когато един или друг камък от него отразяваше слънцето за момент. Движението на тези ленти напомняше на Торн мудното течение на река, която всеки момент щеше да замръзне. Материята пътуваше със скорост стотици километри в секунда, но огромните мащаби на сцената правеха дори тази скорост мудна. Самите потоци бяха широки много километри. Напомняха планетарни пръстени.

Проследи ги с поглед до края им. Близо до газовия гигант гладките математически криви — дъги, описващи орбитални траектории — правеха остри завои, защото ги отклоняваха към определени луни. Сякаш художникът, който бе рисувал елегантните ленти, в последния момент бе силно разтърсен. Ориентацията на луните спрямо пристигащите потоци се променяше всеки час, разбира се, затова геометрията им подлежеше на постоянни преработки. От време на време на някой от тях се слагаше задържащ бент, притокът спираше, докато бъдеше пресечен от друг. Моментът се определяше с такава точност, че когато беше нужно, потоците се разминаваха без сблъсък на значителни маси.

— Не знаем как успяват да ги управляват така — обади се Вюйомие. Гласът и беше нисък, а тонът — поверителен. — В тези потоци има огромна инерция, приток на маса от милиарди тона в секунда. Въпреки това променят с лекота посоката си. Може би са разположили там миниатюрни черни дупки, за да изстрелват като с прашка потоците около тях. Така поне смята Ирина. Цялата тази работа направо ми изкарва акъла, това мога да ти кажа. Но тя мисли също и че те може би са в състояние да изключват инерцията, когато им се налага, за да подчиняват така лесно потоците.

— Не звучи много насърчаващо.

— Така е, не звучи. Но дори да са в състояние да правят това с инерцията или да впрягат в работа черни дупки, очевидно не могат да го правят в големи мащаби, иначе вече щяхме да сме мъртви. И те имат своите ограничения. Налага се да го вярваме.

Луните, широки по няколко десетки километра, се виждаха като стегнати светлинни възли, зрънца в краищата на падащите върху тях потоци. Материята се спускаше върху съответната луна през гърлоподобен отвор, перпендикулярен на равнината на орбиталното движение. Небалансираният приток на маса трябваше да принуждава всяка луна да променя своята орбита. Нищо подобно обаче не се случваше, което показваше, че и тук нормалните закони за запазване на инерцията се потискаха, пренебрегваха, или принуждаваха да изчакат до някакъв по-късен момент.

Най-външната луна приемаше дъгата, която в крайна сметка щеше да обгради газовия гигант. Когато я видя от „Носталгия по безкрая”, Торн все още можеше да повярва, че тя не бе предназначена да се затвори някога. Сега обаче вече не беше възможно да изпитва подобна увереност. Краищата продължаваха да се движат навън от луната, тръбата се изграждаше със скорост от хиляда километра на всеки четири часа. Издаваше се напред бързо като експрес, като лавина от суперорганизирана материя.

Това не беше магия, а просто индустрия. Торн си го напомняше непрекъснато, колкото и трудно да му бе да го повярва. Скритите под ледената кора механизми вътре в луната обработваха идващия поток материя с демонична скорост, изграждайки незнайните компоненти, образуващи широката тринайсет километра тръба. Двете жени не бяха изказвали в негово присъствие предположенията си дали тръбата беше плътна, куха или натъпкана с премигваща извънземна апаратура.

Но не беше магия. Физическите закони, както ги разбираше Торн, като че ли се топяха като карамел в близост до инхибиторската машинария, но само защото явно не бяха върховните закони, както се струваше на хората, а просто правилник или устав, към който е необходимо да се придържаш през повечето време, но който може да бъде нарушен при особени обстоятелства. Но дори инхибиторите бяха възпирани до известна степен. Те вършеха чудеса, но не и невъзможни неща. Например, дори те се нуждаеха от материя. Можеха да я обработват с учудваща бързина, но ако се съдеше по всичко до този момент, не можеха да я създават от нищото. Беше се наложило да разбият на пух и прах три свята, за да захранят този ад на изобретателността.

И каквото и да правеха, макар и мащабно, бе по необходимост бавно. Дъгата трябваше да бъде изградена около планетата със скорост едва от двеста и осемдесет километра в секунда. Очевидно не можеше да се създаде мигновено. Машините бяха могъщи, но не богоподобни.

Торн реши, че това бе горе-долу цялата утеха, която щяха да получат.

Насочи вниманието си към двете по-ниски луни. Инхибиторите ги бяха придвижили в абсолютно кръгови орбити непосредствено над облачния слой. Орбитите им се пресичаха периодично, но бавното, усърдно поставяне на кабели продължаваше с неотслабваща сила.

Тази част от процеса сега вече бе значително по-ясна. Торн виждаше елегантните извивки на тръбите, които се издигаха право нагоре над всяка луна, преди да завият надолу към облачната палуба. На няколко хиляди километра зад всяка луна тръбите се спускаха в атмосферата като спринцовки. Тъй като се движеха с орбитална скорост, когато докосваха въздуха — с много километри в секунда — те оставяха сивосинкави следи като от нокти в атмосферата. Виждаше се тънка лента с развълнуван ръждивочервен цвят непосредствено под пътеката на всяка луна, която обикаляше два-три пъти около планетата, като всяко минаване бе на различно място от предишното поради въртенето на газовия гигант. Двете луни гравираха сложни геометрични шарки в движещите се облаци, шарки, напомнящи екстравагантна калиграфска завъртулка. На някакво ниво Торн я прецени като красива, но същевременно тя му въздействаше неприятно. Нещо ужасно и необратимо щеше да се случи с планетата. Калиграфската маркировка напомняше пищен погребален ритуал в чест на един умиращ свят.

— Както ми се струва, вече започваш да ни вярваш — обади се Вюйомие.

— Склонен съм — отвърна той. Почука по прозореца. — Не е изключено това да не е стъкло, както изглежда, а триизмерен екран… но не мисля, че бихте проявили чак такава изобретателност. Дори да изляза със скафандър, пак няма да съм сигурен, че лицевата плочка на каската му е стъкло.

— Извънредно подозрителен човек си ти.

— Научих, че е по-добре да бъдеш такъв. — Торн се върна на мястото си. Засега бе видял достатъчно. — Добре. Следващ въпрос. Какво става тук? Какво са намислили?

— Не е нужно да се знае, Торн. Фактът, че ще се случи нещо лошо е достатъчна информация.

— Не и за мен.

— Тези машини… — Вюйомие направи неопределен жест към прозореца. — Знаем какво правят, но не и как. Те затриват култури, бавно, и без да жалят сили. Силвест ги докара тук — неволно, може би, макар да не съм сигурна в нищо, когато става дума за това копеле — и сега са дошли да си свършат работата. Това е всичко, което трябва да знаеш, ти или който и да било от нас. Просто трябва да измъкнем колкото се може по-скоро всички оттук.

— Ако тези машини са така ефективни, както твърдиш, това няма да ни помогне, нали?

— Ще ни даде време. Има и още нещо. Машините действително са ефективни, но не толкова, колкото са били някога.

— Каза, че това били самовъзпроизвеждащи се машини. Защо ще намалява ефективността им? Те би трябвало да стават все по-умни и по-бързи, колкото повече научават.

— Създателят им, който и да е той, не е искал да станат прекалено умни. Инхибиторите създават машините, за да унищожават всеки появил се разум. Не би имало никакъв смисъл, ако позволят на машините да изпълнят нишата, която би трябвало да поддържат празна.

— Така изглежда… — Торн нямаше да изостави така лесно този въпрос. — Мисля, че има и друго какво да ми кажеш. Но междувременно искам да се приближа още.

— Колко? — попита предпазливо тя.

— Този кораб има аеродинамична форма. Следователно може да пътува в атмосфера.

— Това го нямаше в уговорката.

— Тогава ме дай под съд. — Торн се усмихна широко. — Аз съм по природа любознателен, също като теб.

Скорпион дойде в студено, лепкаво съзнание, треперейки неконтролируемо. Опипа се и обели лъскав слой мазен гел от голата си кожа. Отделяше се на отблъскващи, полупрозрачни парцали, издавайки особен звук. Изпълни процедурата внимателно в близост до изгореното място на дясното си рамо, като го опипа нерешително с пръсти. Нямаше и сантиметър от изгорената рана, която да не познаваше много добре, но когато я докосваше, когато придвижваше пръст по набръчканата ѝ топология по ръба, където гладката свинска кожа преминаваше в нещо подобно на консервирано месо, той си припомняше дълга, който бе негов и единствено негов, дълга, който бе поел, откакто избяга от Куейл. Никога не трябваше да забравя Куейл, нито пък че — колкото и да бе променен — Куейл бе човек в генетичен смисъл и че именно хората трябваше да понесат главния удар от възмездието на Скорпион.

Вече нямаше болка, даже от изгарянето, но не липсваха дискомфорт и дезориентация. Ушите му бучаха непрестанно, сякаш бе пъхнал глава във вентилационна шахта. Зрението му беше замъглено и не различаваше нищо освен неясни аморфни форми. Скорпион обели прозрачния гел от лицето си. Премигна. Сега нещата станаха по-ясни, но бученето остана. Огледа се, все така треперещ от студ, за да се ориентира къде се намира и какво се случва с него.

Беше се събудил в едната половина на нещо, приличащо на счупено метално яйце, свит в неестествена поза на зародиш, а долната половина на тялото му беше все още потопена в отвратителния слузест гел. Около него се търкаляха пластмасови тръбички и свръзки. Гърлото и ноздрите го боляха, сякаш тръбичките допреди малко са били напъхани в тях. Не изглеждаше да са били извадени особено внимателно. Другата половина на металното яйце лежеше току до първата, сякаш двете половини бяха разделени преди малко. Навсякъде се виждаше корабен интериор, който не можеше да бъде объркан с нищо друго: лъскав син метал и извити перфорирани подпори, които му напомняха ребра. Бученето в ушите му идваше от двигателя. Корабът пътуваше нанякъде, а след като чуваше моторите, явно бе малък, може би совалка или нещо подобно. Със сигурност бе за пътуване само в рамките на системата.

Скорпион трепна. В далечния край на кабината се отвори някаква врата и през нея зърна малко помещение с водеща нагоре стълба. Един мъж тъкмо слизаше по последното стъпало. После мина през отвора и тръгна спокойно към Скорпион, очевидно без да се изненада, че го вижда буден.

— Как се чувстваш? — попита той.

Скорпион наложи на непослушните си очи да се фокусират. Мъжът му беше познат, макар да се бе променил след последната им среща. Дрехите му бяха все така тъмни и неутрални като преди, но сега не беше ясно дали имат конджоинърски произход. Черепът му бе покрит със съвсем тънък слой черна коса, докато преди бе гладко обръснат. И нямаше чак толкова мъртвешки вид.

— Рьомонтоар — рече Скорпион и изплю няколко гадни на вкус парченца гел от устата си.

— Да, това съм аз. Добре ли си? От монитора разбрах, че си се отървал без неприятни последствия.

— Къде сме?

— На кораб, близо до Ръждивия пояс.

— Дошъл си да ме измъчваш отново, така ли?

Рьомонтоар не го погледна в очите.

— Това не беше мъчение, Скорпион… само превъзпитание.

— Кога ме предавате на Конвенцията?

— Това вече не влиза в плана ни. Поне не би трябвало.

Скорпион прецени, че корабът е малък, вероятно совалка.

Напълно възможно беше двамата с Рьомонтоар да бяха единствените му пасажери. Дори най-вероятно бе така. Как ли щеше да се справи с управлението на създаден от конджоинърите кораб? Сигурно не особено добре, но бе готов да опита. Дори да се разбиеше и да изгореше, пак щеше да бъде за предпочитане пред смъртната присъда.

Хвърли се към Рьомонтоар, като изскочи от яйцето сред взрив от гел. Тръбичките се разхвърчаха на всички страни. Само след миг ръцете му вече затърсиха точките, които щяха да потопят всеки, дори да беше конджоинър, в безсъзнание, а после и в смърт.

Скорпион дойде на себе си. Намираше се в друга част на кораба, завързан за някакъв стол. Рьомонтоар седеше срещу него, скръстил длани в скута си. Зад него се виждаше впечатляващата извивка на контролно табло, чиято повърхност бе покрита с всевъзможни дисплеи, в това число и полукръгли навигационни екранчета, и командни системи. Беше осветено като казино. Скорпион знаеше нещичко за корабната конструкция. Конджоинърските контролни табла бяха минималистични до степен да бъдат почти невидими, като че ли бяха по проект на новите квакери[5].

— На твое място не бих опитал отново — обади се Рьомонтоар.

Скорпион го изгледа.

— Какво не би опитал?

— Ти се опита да ме удушиш, но не се получи нищо и, опасявам се, никога няма да се получи. Поставихме имплант в главата ти, Скорпион — много мъничък, до сънната ти артерия. Единствената му функция е да свива артерията в отговор на сигнал от друг имплант, но този път — в моята глава. Мога да изпращам този сигнал волево, ако се превърнеш в заплаха за мен, но не се налага. Имплантът изпуска специален код при нужда, ако внезапно изгубя съзнание или умра. Ти ще умреш малко след това.

— Както виждам не съм мъртъв.

— Само защото бях достатъчно мил да позволя да се отървеш с предупреждение.

Скорпион бе облечен и сух. Чувстваше се по-добре, отколкото при събуждането си в яйцето.

— И защо да се вълнувам от това, Рьомонтоар? Та вие сте ми дали чудесно средство да се убия сам, вместо да оставя тази работа на Конвенцията.

— Няма да те водя при Конвенцията.

— Малка частна справедливост, така ли?

— И това не е.

Рьомонтоар изви стола си така, че да застане с лице към пищното контролно табло. Засвири на него като пианист, протегнал ръце напред; нямаше нужда да гледа къде отиват пръстите му. Чак сега забеляза прозорци над таблото и от всяка страна на кабината. Осветлението намаля плавно. Скорпион чу промяната в бученето на мотора, стомахът му регистрира промяна в оста на гравитация. Отпред се очерта голям, оцветен в охра сърп. Това бе Йелоустоун: над по-голямата част от планетата беше нощ. Корабът на Рьомонтоар се намираше приблизително в една равнина с Ръждивия пояс. Поредицата от населени места почти не се забелязваше на фона на осветената част — само нещо като тънка линийка от разсипана канела — но в тъмната част те образуваха скъпоценна огърлица, която проблясваше, когато селищата се придвижваха напред или разпределяха огромните си огледала и прожектори. Беше впечатляващо, но Скорпион знаеше, че то е само бледа сянка на онова, което е било. Преди чумата населените места бяха десет хиляди. Сега напълно се използваха едва неколкостотин. Но през нощта изоставените изчезваха и се виждаше само достойният за приказките светъл прашец на осветените градове, сякаш колелото на историята никога не се бе превъртало.

Йелоустоун, който се намираше от другата страна на Ръждивия пояс, изглеждаше смущаващо близо. Почти му се струваше, че чува през облаците типичния за големия град шум на Казъм сити, подобен на изкусителната песен на сирените. Спомни си развъдниците и укрепените места на прасетата и техните съюзници в най-дълбоките части на Мълч — подобна на цирей, намираща се извън закона империя, състояща се от много, свързани помежду си феодални владения. След бягството си от Куейл, Скорпион бе влязъл в тази империя на най-ниското ниво, като белязан имигрант, чийто единствен спомен в главата, непретърпял чужда намеса, бе как да оцелява час по час сред опасно, непознато обкръжение и, също толкова важно — как да манипулира това обкръжение в своя полза. Ако не за друго, поне за това бе задължен на Куейл. Което обаче не означаваше, че беше благодарен.

Скорпион помнеше много малко от своя живот преди срещата си с Куейл. Осъзнаваше, че голяма част от тези спомени бяха втора ръка, защото, макар да бе събрал в едно цяло само основните детайли от предишното си съществуване — живота си на яхтата — подсъзнанието му не си губеше времето в запълване на болезнените празнини, които оставаха с целия ентусиазъм, присъщ на спускащия се във вакуума газ. А когато тези, не съвсем реални сами по себе си спомени изплуваха, Скорпион не можеше да не отпечата отгоре им още сетивни детайли. Дори спомените да съответстваха точно на действително станалото, той нямаше как да бъде сигурен. Но това не променяше нищо, поне за него самия. Вече нямаше кой да му противоречи. Онези, които бяха в състояние да го направят, вече бяха мъртви, заклани лично от Куейл или от някой от неговите приятели.

Първият му ясен спомен за Куейл бе сред най-ужасяващите. Беше дошъл в съзнание след дълъг сън или нещо по-дълбоко от сън в студено бронирано помещение, заедно с още единайсет прасета, дезориентиран и треперещ, горе-долу така, както се бе събудил в кораба на Рьомонтоар. Те носеха грубовати дрехи, съшити от квадрати от някаква твърда, тъмна материя на петна. Куейл бе там с тях: висок, асиметричен генетично модифициран човек, когото Скорпион определи като ултра или представител на някоя от другите химерични фракции като скайджаковете. Имаше и други генетично модифицирани хора, пет-шест, които се бяха струпали зад Куейл. Всички носеха оръжие, от ножове до пушки с широки дула, и оглеждаха прасетата с неприкрито очакване на нещо. Куейл, чийто език Скорпион разбираше без усилие, обясни, че дванайсетте прасета са докарани на борда — помещението се оказа в голям кораб — за да забавляват екипажа му след поредица от неуспешни сделки.

И в известен смисъл, може би не съвсем в онзи, който бе имал предвид Куейл, бе станало точно така. Екипажът бе очаквал лов и го получи за известно време. Правилата бяха прости: на прасетата бе позволено да бягат свободно из кораба, да се крият, където пожелаят, и да си правят импровизирани оръжия от всичко, което им попадне под ръка. След пет дни щеше да бъде обявена амнистия за оцелелите прасета, поне така обеща Куейл. Прасетата сами трябваше да изберат дали ще се крият всички заедно или ще се разделят на групички. Разполагаха с шест часа преднина пред хората.

Оказа се, че това не променя почти нищо. Половината прасета бяха мъртви в края на първия ловен ден. Те бяха приели условията, без да ги подлагат на обсъждане; дори Скорпион изпита странното страстно усещане за дълг да изпълни това, което се иска от него, чувство, че е негов дълг да прави каквото поиска Куейл или който и да било от другите хора. Макар да се страхуваше и незабавно да го обзе желание да опази собствения си живот, минаха почти три дни, преди да се досети да отвърне на удара, и дори тогава тази мисъл си проби път в главата му, срещайки огромна съпротива, сякаш нарушаваше едно от най-свещените си лични убеждения.

В началото Скорпион се скри заедно с две други прасета. Едното бе нямо, а другото беше в състояние да съставя само кратки, трудноразбираеми изречения, но се справяха доста добре като екип, предвиждайки с лекота действията си. Дори тогава Скорпион знаеше, че дванайсетте прасета бяха работили заедно преди това, макар все още да не бе успял да събере ясен спомен за живота си преди събуждането в помещението на Куейл. Но макар екипът да се справяше добре, след първите осемнайсет часа той предпочете да се отдели. Другите двама искаха да продължат да се крият в местенцето, което бяха открили, но Скорпион бе убеден, че единствената надежда за оцеляване се намираше в постоянното изкачване, все по-нагоре по оста на ускорение на кораба.

Именно тогава направи първото от трите си открития. Докато пълзеше по една шахта, той разпра част от дрехата си и разкри крайчеца на някаква блестяща зелена татуировка, покриваща голяма част от дясното му рамо. Разкъса още от дрехата, но едва след като откри отразително табло успя да огледа както трябва цялата татуировка и да види, че представлява силно стилизиран зелен скорпион. Когато докосна смарагдовата татуировка и прокара леко пръсти по извивката на опашката, почти усещайки ужилването, почувства, че е наситена със сила, с лична сила, която само той бе в състояние да канализира и насочва. Усети, че самоличността му е свързана с този скорпион; че всичко, свързано с него, което имаше значение, е заключено вътре в татуировката. Това бе изумителен миг на разкриване на истината за самия себе си, защото така поне си даде сметка, че има име или поне може да си даде име, имащо някаква значителна връзка с миналото му.

Може би половин ден по-късно направи второто откритие: през един прозорец зърна друг, много по-малък кораб. Щом се вгледа по-съсредоточено, Скорпион разпозна издължените форми на яхта за пътуване в рамките на системата. Корпусът беше от някаква лъскава, бледозелена сплав, с издържана до най-малките подробности аеродинамична форма на скат, с качулати вентилационни отвори, наподобяващи усти на препичащи се на слънце акули. Щом погледна към яхтата, Скорпион почти видя плана на разположението ѝ, сякаш светещ под обвивката. Знаеше, че може да се промъкне в нея и да я управлява почти без да се замисли, както и да поправи почти всеки неин дефект или несъвършенство. Изпита почти непреодолим порив да направи точно това, може би усещайки, че единствено в търбуха ѝ, заобиколен от машини и инструменти, би бил истински щастлив.

В главата му колебливо се оформи хипотеза: дванайсетте прасета вероятно бяха екипажът на яхтата, която Куейл бе пленил. Яхтата бе взета като плячка, а екипажът — дълбоко замразен, докато бе станало необходимо да разнообрази монотонното съществуване на борда на кораба на Куейл. Така поне се обясняваше амнезията. Тя все още не го бе напуснала, когато направи третото си откритие.

Откри двете прасета, които бе оставил в до неотдавна общото им скривалище. Бяха ги намерили и убили, точно както се бе опасявал. Ловците на Куейл ги бяха увесили на вериги от перфорираните греди в коридора. Бяха ги изкормили и одрали и Скорпион бе убеден, че до определен момент те са били живи. Също така бе сигурен, че дрехите им, както и дрехите, които продължаваше да носи и той самият, бяха направени от кожата на други прасета. Дванайсетте не бяха първите, а само последните жертви на една игра, която се играеше много по-дълго, отколкото беше подозирал. Започна да го обхваща гняв, какъвто не бе изпитвал никога досега. Нещо в него се скъса; внезапно усети, че е в състояние да помисли, поне теоретично, за нещо, което преди му се струваше немислимо: можеше да си представи какво би било да нарани човек, при това да го нарани наистина зле. Дори се сети за начини, по които би могъл да го направи.

Скорпион, който се оказа както съобразителен, така и технически ориентиран, започна да прониква в машинарията на кораба на Куейл. Превръщаше люковете в непрощаващи, режещи като ножици капани. Асансьорите и транзитните капсули превръщаше във вълчи ями или смазващи бутала. Изсмукваше въздуха от определени части на кораба и го заменяше с отровни газове или вакуум, а после заблуждаваше сензорите, които трябваше да предупредят Куейл и хората му за случилото се. Един по един екзекутираше ловците на прасета, често със завиден артистизъм, докато остана жив само Куейл, сам и изпълнен със страх, най-сетне осъзнал фаталната грешка на своята преценка. Но по това време другите единайсет прасета също бяха мъртви, така че победата на Скорпион бе примесена с горчивото чувство за ужасен личен провал. Изпитваше нуждата да ги защити, защото повечето от тях нямаха езиковите умения, които той беше смятал за нещо гарантирано. Някои не можеха да говорят, не просто защото им липсваха гласовите механизми, необходими за възпроизвеждането на говорни звуци; те даже не разбираха говоримата реч с лекотата, с която го правеше той. Долавяха евентуално няколко думи и фрази, но нищо повече. Умовете им бяха изградени различно от неговия, липсваха им мозъчните функции, които кодираха и декодираха езика. А за него това бе втора природа. Не можеше да се отрече, че той бе по-близо до хората от тях. И в крайна сметка не беше оправдал надеждите им, макар всъщност никой от тях да не го бе избирал за свой закрилник.

Скорпион остави Куейл жив, докато наближиха Йелоустоун, когато уреди преминаването си в Казъм сити. Беше взел яхтата. При пристигането в Мълч, Куейл бе мъртъв или по-точно изживяваше последната смъртна агония на съоръжението, което бе направил за него Скорпион; бавната мъчителна екзекуция бе извършена с любяща грижа от роботизираните хирургически системи, които бе извадил от лазарета на яхтата.

Беше почти у дома, но го очакваше последното откритие: яхтата никога не бе принадлежала нито на него самия, нито на което и да е от другите прасета. Тя носеше името „Зодиакална светлина” и бе управлявана от хора, а дванайсетте прасета бяха роби, част от инвентара, натъпкани на долните палуби, всяко със своя област на специализация. Когато изгледа записа на корабния дневник, Скорпион видя как човешкият екипаж бе избит от хората на Куейл. Това бе бързо, чисто приключване, почти хуманно, в сравнение с бавното преследване на прасетата. От същия дневник разбра, че всяко от дванайсетте прасета беше татуирано с различен зодиакален знак. Символът на рамото му бе знак за самоличност, както бе подозирал, но същевременно представляваше маркировка за собственичество и подчинение.

Скорпион намери заваряващ лазер, нагласи го на минимална мощност и изгори тъканите на рамото си в дълбочина, наблюдавайки почти като омагьосан как светлинните пулсации изгарят кожата и заличават зеления скорпион. Болката беше неописуема, но той предпочете да не я потиска с обезболяващи вещества от лазарета. Нито пък направи нещо, за да подпомогне заздравяването на изгорената кожа. Нуждаеше се от болката като от символичен мост, който трябва да бъде прекосен, нуждаеше се и от този белег, за да му показва какво е направил. Чрез болката получаваше обратно самия себе си, възвръщаше собствената си самоличност. Може би никога не бе имал истинска самоличност преди, но сега, в преживяването на агонията, си изковаваше нова. Белегът щеше да му напомня какво е направил и ако някога омразата му към хората започнеше да отслабва, ако някога се изкушеше да прости, той щеше да е налице, за да го насочва. Въпреки всичко, и точно този факт така и не успя да си обясни, бе предпочел да запази името. Нарече се „Скорпион”, избирайки да се превърне в машина от омраза, насочена срещу човечеството. Името щеше да стане синоним на страха, нещо, за което родителите да разказват на децата си нощем, за да ги карат да слушат.

Работата му беше започнала в Казъм сити и щеше да продължи пак там, ако успееше да избяга от Рьомонтоар. Дори тогава бе наясно, че ще бъде трудно да се движи свободно, но щом се свържеше с Лашер, трудностите му щяха да намалеят значително. Лашер бе един от първите му истински съюзници: прасе със сравнително добри връзки, чието влияние стигаше до Лорийнвил и Ръждивия пояс. Той беше останал верен на Скорпион. И дори в крайна сметка да бе станал нечий затворник, което изглеждаше най-малкото вероятно при създалите се обстоятелства, пленилите го хора трябваше да го пазят наистина изключително зорко. Армията от прасета, разпуснатата лига от групи, групички и фракции, които Скорпион и Лашер бяха обединили в нещо подобно на кохерентна сила, бе имала вече няколко сблъсъка с властите и, макар да бе понесла страшни загуби, никога не бе претърпяла пълно поражение. Наистина, конфликтите не бяха стрували много на властта — ставаше въпрос най-вече за справяне с държани от прасета имения в Мълч — но Лашер и неговите съюзници не се страхуваха да разширяват своето влияние. Прасетата имаха такива съюзници, които им позволяваха да разпрострат криминалната си дейност далече отвъд Мълч. След като бе отсъствал толкова дълго, Скорпион бе любопитен да научи как вървяха нещата за съюза.

Той кимна към линията от населени места.

— Все още ми се струва, че сме се запътили към Пояса.

— И наистина сме се запътили натам — отвърна Рьомонтоар. — Но не към Конвенцията. Планът бе незначително променен, поради което поставихме гадния малък имплант в главата ти.

— И сте постъпили правилно.

— Защото иначе щеше да ме убиеш ли? Може би. Но тогава нямаше да стигнеш далече. — Рьомонтоар погали контролното табло и се усмихна извинително. — Опасявам се, че не можеш да управляваш този кораб. Под повърхността системите са напълно конджоинърски. Налага се обаче да минем за граждански кораб.

— Кажи ми какво става.

Рьомонтоар завъртя отново седалката си. Постави длани в скута си и се приведе към своя събеседник, опасно близо, ако не беше имплантът. Скорпион бе готов да повярва, че ще умре, ако направи нов опит, затова остави конджоинъра да говори, докато си представяше колко щеше да му бъде приятно да го убие.

— Ти се срещна с Клавейн, нали?

Прасето подсмъркна силно.

— Той беше един от нас — продължи Рьомонтоар. — И добър мой приятел. Нещо повече: беше добър конджоинър. Беше един от нас в продължение на четиристотин години и без неговата дейност сега нямаше да сме тук. По едно време го наричаха „Палача на Тарзис”. Но това е вече стара история; предполагам, че никога не си чувал за Тарзис. Важното в случая е, че Клавейн дезертира или е в процес на дезертиране, и трябва да бъде спрян. Тъй като ми беше… ми е приятел, предпочитам да го спрем жив, а не мъртъв, но приемам, че това може да се окаже невъзможно. Веднъж опитахме да го убием, когато бе единственият ни избор. Почти се радвам, че не успяхме. Клавейн ни изигра; използвал корветата си, за да го отведе в открития Космос. Когато унищожихме корветата се оказа, че не е бил на борда ѝ.

— Умен човек. Вече започва да ми допада.

— Добре. Радвам се да го чуя. Защото ще трябва да ми помогнеш да го намеря.

„Бива си го — помисли си Скорпион. — Като го слушаш как говори, ще си помислиш, че си вярва.”

— Да ти помогна ли?

— Мислим, че е бил спасен от един товарен кораб. Не можем да бъдем сигурни, но като че ли е същият, който вече срещнахме преди време в оспорваното пространство, непосредствено преди да те пленим, между другото. Тогава Клавейн помогна на жената-пилот на кораба и явно се е надявал, че тя на свой ред ще му се отплати. Корабът току-що е направил нерегистрирана, незаконна отбивка към военната зона. Не е изключено да е имал среща с Клавейн, за да го вземе.

— Тогава пуснете една ракета по проклетото нещо. Не виждам какъв ви е проблемът.

— Прекалено късно, страхувам се. Докато сглобим частите на пъзела и стигнем до този извод, корабът вече се бе върнал във въздушното пространство на Конвенция Ферисвил. — Рьомонтоар направи жест през рамото си към линията от селища, прорязана върху тъмното лице на Йелоустоун. — Клавейн трябва вече да се е приземил някъде в Ръждивия пояс, който е по-скоро твоя, отколкото моя територия. Ако се съди по информацията за теб, ти го познаваш също толкова добре, колкото и Казъм сити. Освен това съм убеден, че с огромно желание би станал мой гид. — Рьомонтоар се усмихна и се почука лекичко с пръст по слепоочието. — Не съм ли прав?

— Все още мога да те убия. Винаги се намира начин.

— Но ще умреш и каква ще ти бъде тогава ползата? Ние можем да ти предложим следната сделка. Помогни ни, помогни на конджоинърите, и ние ще се погрижим никога да не попаднеш в ръцете на Конвенцията. Ще ѝ дадем някакво тяло, идентично с твоето, негов клонинг. Ще им кажем, че си умрял, докато си бил под нашите грижи. Така не само ще получиш свободата си, но и ще се спасиш от армията от детективи на Конвенцията по петите си. Можем дати осигурим необходимите средства и достоверни фалшиви документи. Скорпион ще бъде мъртъв, но няма причина ти да не можеш да продължаваш да живееш.

— Защо вече не го направихте? Ако можехте да направите дубликат на тялото ми, вече щяхте да сте им осигурили труп.

— Ще има реперкусии, Скорпион, при това сериозни. По принцип не това са пътищата, които бихме предпочели. Но в момента се нуждаем от възвръщането на Клавейн повече, отколкото от добрата воля на Конвенцията.

— Този Клавейн явно означава много за вас.

Рьомонтоар се обърна отново към контролното табло и засвири отново по него. Пръстите му изпълняваха виртуозни арпежи, достойни за велик маестро.

— Наистина означава много за нас. Но онова, което носи в главата си, означава дори още повече.

Скорпион започна да обмисля положението си, инстинктът му за оцеляване тиктакаше с обичайната си безскрупулна ефикасност, както бе правил винаги в периоди на лична криза. Преди ставаше дума за Куейл, сега — за някакъв хилав конджоинър, притежаващ мощта да го убие само с мисълта си. Имаше пълно основание да вярва, че този Рьомонтоар бе искрен в своята заплаха и че щяха да го предадат на Конвенцията, ако не им съдейства. Тъй като нямаше как да предупреди Лашер за завръщането си, в такъв случай можеше да се смята за мъртъв. Но ако помогнеше на Рьомонтоар, щеше най-малкото да удължи ареста си. Може би Рьомонтоар казваше истината и щеше да го пусне на свобода. Но дори да лъжеше — а той не мислеше, че го лъже, — пак щеше да има повече възможности да се свърже с Лашер и да успее да организира бягството си. Само един глупак би отхвърлил подобно предложение. Макар това да означаваше, поне за момента, да работи с някой, който въпреки всичко смяташе за човек.

— Трябва да си отчаян — рече той.

— Може би съм — отвърна Рьомонтоар. — Същевременно обаче не мисля, че това те засяга. И така, ще направиш ли каквото те помолих?

— Ако кажа „не”…

Рьомонтоар се усмихна.

— Тогава няма да има никаква нужда от клонирания труп.

Веднъж на всеки осем часа Антоанет отваряше вратата към камерата достатъчно дълго, за да му подаде храна и вода. Клавейн приемаше с благодарност това, което му даваше, като не забравяше да изрази признателността си и да не проявява недоволство от факта, че все още бе затворник. Достатъчно беше, че го бе спасила и го водеше там, където я бе помолил. На нейно място вероятно щеше да бъде още по-недоверчив, особено след като знаеше на какво е способен един конджоинър. Беше в много по-малка степен неин затворник, отколкото си мислеше тя. Ограничаването на свободата му продължи един ден. Усети как подът се размести под него, когато корабът промени мощността си, а когато се появи на вратата, за да му подаде резервоар с вода и някаква храна, Антоанет потвърди, че са на път обратно към Ръждивия пояс.

— А защо бяха необходими онези промени в мощността? — попита той, като белеше обвивката на блокчето хранителен концентрат. — Да не би поради опасност да се натъкнем на участък на военна активност?

— Не точно. Не.

— Какво тогава?

— Банши, Клавейн. — Явно видя неразбиращия му поглед, затова додаде: — Това са пирати, бандити, разбойници, нехранимайковци, както искаш ги наречи. Истински кучи синове.

— Не съм чувал за тях.

— Няма как да си чувал, ако не си търговец, който опитва да си изкарва почтено прехраната.

Той задъвка блокчето концентрирана храна.

— Каза го почти със сериозен вид.

— Хей, слушай. Аз нарушавам правилата от време на време, това е всичко. Но онова, което правят онези скапаняци… В сравнение с него и най-незаконното, което съм правила, изглежда като… не знам, дребно нарушение.

— И тези банши… и те са били търговци, така ли?

Антоанет кимна.

— Доколкото си дават сметка, че е по-лесно да крадат товара от такива като мен, отколкото да го пренасят сами.

— Но никога досега не си имала директно вземане-даване с тях?

— Няколко пъти съм се натъквала на тях. Всеки, който пренася нещо във или около Ръждивия пояс, е бил преследван от банши поне веднъж. Обикновено ни оставят на мира. „Буревестник” е много бърз, така че не е лесна мишена за абордаж. Освен това разполагаме и с някои и други средства за разубеждаване.

Клавейн кимна мъдро, решил, че знае точно какво има предвид неговата събеседница.

— А сега?

— Преследваха ни. Две банши ни следваха около час, на една десета от светлинна секунда или трийсет хиляди клика. Това е плашещо разстояние тук. Но се отървахме от тях.

Клавейн отпи от резервоара.

— Ще се върнат ли?

— Не знам. Не е нормално да ги срещнеш толкова далече от Ръждивия пояс. Почти ми се струва…

Той повдигна вежди.

— Какво? Че може да имам нещо общо с това ли?

— Това е само предположение.

— Ето още едно. Ти извърши нещо необичайно и опасно: прекосяване на враждебно пространство. От гледна точка на един банши то може да означава, че носиш ценен товар, нещо заслужаващо интереса им.

— Възможно е.

— Кълна се, че нямам нищо общо с това.

— Не съм мислила, че имаш, Клавейн… искам да кажа, не преднамерено. Но напоследък стават какви ли не гадости.

Той отпи отново от резервоара.

— Разкажи ми.

Освободиха го от херметичната камера осем часа по-късно. Едва тогава Клавейн успя да види както трябва мъжа, когото Антоанет наричаше Зейвиър. Беше висок, с приятно, жизнерадостно лице и наподобяваща купа лъскава черна коса, която изглеждаше почти синя на осветлението в „Буревестник”. Може би беше десет-петнайсет години по-възрастен от Антоанет, но не бе изключено преценката му да е грешна и всъщност по-възрастната да е тя. Беше сигурен обаче, че и двамата бяха родени преди не повече от няколко десетилетия.

Когато вратата се отвори, видя, че и двамата бяха все още със скафандри, а каските им бяха закачени за коланите. Зейвиър застана пред рамката на вратата и посочи към Клавейн.

— Махни си скафандъра. Тогава можеш да влезеш в тази част на кораба.

Клавейн кимна и направи каквото му бе казано. Свалянето на скафандъра бе трудно в ограниченото пространство на херметичната камера — тромава работа и при много по-добри условия — но се справи за около пет минути, когато свали и прилепналия като кожа по тялото му термален слой.

— Предполагам, че вече мога да спра.

— Да.

Зейвиър отстъпи встрани, за да му направи място да влезе в главната част на кораба. Тъй като ускоряваха, можеше да се върви. Обутите му в чорапи крака пристъпваха безшумно по металния под.

— Благодаря — рече той.

— Не благодари на мен. Благодари на нея.

— Зейвиър смята, че трябва да стоиш в херметичната камера, докато стигнем Ръждивия пояс — поясни Антоанет.

— Не го виня за това.

— Но ако опиташ нещо… — започна Зейвиър.

— Разбирам. Ще изтеглиш въздуха от целия кораб. Аз ще умра, тъй като нямам скафандър. Звучи съвсем разумно, Зейвиър. Точно така бих постъпил и аз на твое място. Може ли обаче да ти покажа нещо?

Двамата се спогледаха.

— Какво да ни покажеш? — попита Антоанет.

— Върнете ме обратно в херметичната камера и затворете вратата.

Направиха както ги помоли. Той изчака лицата им да се появят на прозореца, след това се приближи още до вратата, докато от главата му до заключващия механизъм и свързаното с него контролно табло останаха само десетина сантиметра. Клавейн присви очи и се концентрира, прибягвайки до учения, които не бе използвал от много години. Имплантите му уловиха електрическото поле, генерирано от захранването на ключалката, налагайки неонов лабиринт от плуващи пътеки върху гледката му към таблото. Разбра каква е логиката на ключалката и какво трябва да се направи. Имплантите му започнаха да генерират свое, по-силно поле, потискайки определени потоци и засилвайки други. Той разговаряше с ключалката, общуваше с контролната ѝ система.

Беше поизгубил тренинг, но дори при това положение постигането на целта му бе почти детска игра. Ключалката щракна. Вратата се отвори. Антоанет и Зейвиър стояха на прага ѝ с ужасено изражение.

— Изхвърли го навън — възкликна Зейвиър. — Изхвърли го веднага.

— Чакай — каза Клавейн, като вдигна ръце. — Направих го само поради една причина: да ви покажа колко лесно щеше да ми бъде да свърша тази работа и по-рано. Можех да се измъкна оттук във всеки един момент. Но не го сторих. Това означава, че можете да ми имате доверие.

— Означава, че трябва да те убием незабавно, преди да си опитал нещо още по-лошо — отвърна Зейвиър.

— Ако ме убиете, ще извършите ужасна грешка, уверявам ви. Тук става въпрос за нещо много по-голямо, отколкото за мен самия.

— Това ли е най-добрата защита, която можеш да предложиш в своя полза? — осведоми се Зейвиър.

— Ако наистина чувствате, че можете да ми имате доверие, заварете ме в някакъв сандък — предложи разумно Клавейн. — Осигурете ми начин да дишам и малко вода и ще оцелея, докато стигнем Ръждивия пояс. Но моля ви, не ме убивайте.

— Звучи така, сякаш говори сериозно, Зейв — обади се Антоанет.

Приятелят ѝ дишаше тежко. Конджоинърът си даваше сметка, че той все още изпитва отчаян ужас от онова, което би бил в състояние да направи.

— Не можеш да бърникаш из главите ни. Никой от нас няма импланти.

— Изобщо не съм имал подобно нещо предвид.

— Нито из кораба — добави Антоанет. — С ключалката просто имаше късмет, но много от критично важните за мисията системи са опто-електронни.

— Имаш право — отвърна той, протягайки ръце с дланите нагоре. — С тях не мога да имам вземане-даване.

— Мисля, че можем да му се доверим — обяви Антоанет.

— Да, но той е толкова…

Зейвиър не довърши мисълта си и я погледна. Беше дочул нещо.

Клавейн също го чу: биене на нещо като камбанка някъде другаде в кораба, рязко и многократно.

— Тревога за доближаване — прошепна Антоанет.

— Банши — допълни Зейвиър.

Клавейн ги последва по тракащите метални вътрешности на кораба, докато стигнаха до кабината за управление. Двете облечени в скафандри фигури се закопчаха с предпазните колани в масивни кушетки за ускоряване с доста античен вид. Докато търсеше къде да се задържи, Клавейн направи преценка на кабината за управление на полета или мостика, както я наричаше Антоанет. Макар да бе толкова далече по възможностите си, функциите или технологичната елегантност от една корвета или от „Куче грозде”, колкото бе възможно за един летателен апарат, не му беше трудно да се ориентира в обстановката. Това бе лесно, след като човек бе живял векове наред в най-различни модели космически кораби, бе станал свидетел на толкова цикли на технологични бумове и крахове. Трябваше просто да изтръска от прахта нужните спомени.

— Ето — обяви Антоанет, като посочи към една радарна сфера. — Двама от скапаняците, също като преди.

Говореше тихо, явно само на Зейвиър.

— Двайсет и осем хиляди клика — отвърна той, пак почти шепнешком и погледна през рамото ѝ към лудо премятащите се цифри на индикатора на разстоянието. Приближават с… петнайсет клика в секунда по почти права линия. Скоро ще започнат да намаляват скорост, готови за окончателното приближаване и насилственото паркиране.

— Значи ще бъдат тук след… колко? — Клавейн зажонглира с някакви числа в главата си. — Трийсет-четирийсет минути?

Зейвиър го изгледа със странно изражение.

— Теб кой те е питал?

— Реших, че може би ще оцените моите идеи по въпроса.

— Имал ли си вземане-даване с банши преди, Клавейн?

— Мисля, че дори не бях чувал за тях допреди няколко часа.

— В такъв случай не смятам, че ще ни бъдеш от особена полза.

— Зейв — обади се отново тихо Антоанет. — След колко време според теб ще ни настигнат?

— Като се имат предвид обичайните модели на приближаване и толеранси в намаляването на скоростта… трийсет… трийсет и пет минути.

— Значи Клавейн не е бил чак толкова далече от истината.

— Случайно е отгатнал — отвърна Зейвиър.

— Всъщност изобщо не беше случайно отгатване — заяви Клавейн, докато се увиваше с един каиш, закрепен за стената. — Може и да не съм имал вземане-даване с банши досега, но определено ми се е случвало да участвам в сценарии, включващи враждебно приближаване и абордаж.

Реши, че те няма да понесат, ако им каже, че често именно той бе осъществявал враждебното приближаване.

— Бийст — повиши глас Антоанет, — готов ли си да приложиш модела за бягство, който вече обсъждахме?

— Всичко е заредено и готово за изпълнение, госпожичке. Има обаче един проблем, който не е за пренебрегване.

Антоанет въздъхна.

— Сподели го с мен, Бийст.

— Запасите ни с гориво са доста оскъдни, госпожичке. А режимът на бягство изисква повече гориво от обичайното.

— Разполагаме ли с достатъчно количество, за да прибегнем до друг модел и въпреки това да стигнем до Ръждивия пояс преди адът да е замръзнал?

— Да, госпожичке, но с много малко…

— Да, да.

Скритите в ръкавиците на скафандъра ръце на Антоанет вече бяха на контролното табло, готови да дадат картбланш за изпълнението на свирепите мерки, които трябваше да убедят баншите да не си губят времето с този кораб.

— Не го прави — обади се Клавейн.

Зейвиър го изгледа с неприкрито презрение.

— Какво?

— Казах да не го правите. Може да се предположи, че това са същите банши отпреди няколко часа. Те вече са видели какво представлява вашият модел за бягство, следователно знаят точно на какво сте способни. Преди това може и да ги е пообъркало, но можете да бъдете сигурни в следното: вече са решили, че рискът си заслужава.

— Не го слушай… — рече Зейвиър.

— Така само ще изхабите горивото, от което по-късно може би ще имате нужда. Но постъпката ви в момента няма да промени абсолютно нищо. Повярвайте ми. Озовавал съм се в подобни ситуации хиляди пъти, горе-долу в също толкова войни.

Антоанет го изгледа въпросително.

— Какво тогава, по дяволите, искаш да направя, Клавейн? Просто да седя и да ги чакам ли?

Той поклати глава.

— Преди време спомена за допълнителни средства, с които можеш да ги откажеш. Тогава ми се стори, че знам какво имаш предвид.

— О, не.

— Трябва да имаш оръжие, Антоанет. Във времена като тези би било глупаво да нямаш.

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Клавейн не знаеше дали да заплаче или да се разсмее, когато видя оръжието и си даде сметка колко антично и неефективно беше в сравнение дори с най-старите оръжия с най-малка огнева мощ на една конджоинърска корвета или демаршистки кораб за нападение. Явно бе сглобено от престояли няколко века по разпродажбите на черния пазар части, повече въз основа на лъскавия им и опасен вид, отколкото на реалната им мощ. Освен шепата ръчно оръжие, складирано на кораба, за да се използва за отблъскване на хора при евентуален абордаж, по-големите оръжия се намираха в скрити отвори в корпуса или в разположени в гръбната и коремната част на „Буревестник” капсули, които Клавейн бе помислил, че съдържат комуникационно оборудване или сензорна апаратура. Много от оръжията дори не функционираха. Около една трета от тях не бяха действали никога или се бяха развалили, или нужните за работата им гориво или амуниции бяха изчерпани.

За да стигне до тях, Антоанет бе измъкнала контролно табло, скрито в пода. От кладенеца бавно се издигна дебела метална колона, като същевременно разгъваше контролни лостове и дисплеи. В една въртяща се сфера се виждаше планът на „Буревестник” и активните оръжия пулсираха в червено. Бяха свързани към главната управляваща мрежа на кораба чрез червени линийки. Други сфери и дисплеи показваха непосредствено намиращото се около „Буревестник” пространство при различно увеличение. При най-ниското корабите на баншите се виждаха като неясни петънца от радарно ехо, промъкващи се все по-близо до товарния кораб.

— Петнайсет хиляди клика — обяви Антоанет.

— Настоявам да преминем към режима за бягство — прошепна Зейвиър.

— Остави горивото за тогава, когато ще ти потрябва — каза Клавейн. — Не го използвай преди това. Антоанет, всички оръжия ли са разгърнати, за да могат да се използват?

— Всичко, с което разполагаме.

— Добре. Имаш ли нещо против да те питам защо не искаше да ги използваш по-рано?

Тя натискаше някакви бутони, настройвайки разгръщането на оръжията, като преразпределяше получаването на информация чрез по-свободни пътеки в мрежата.

— По две причини, Клавейн. Първо: страхотно оскърбление е даже да помислиш да инсталираш оръжие на граждански кораб. Второ: всички тези оръжия могат да се окажат последната капка, която ще накара баншите да дойдат и да ни ограбят.

— Няма да се стигне до това. Стига да ми се довериш.

— Да ти се доверя ли, Клавейн?

— Позволи ми да седна тук и да командвам оръжията.

Тя погледна към Зейвиър.

— Изобщо не се и надявай.

Клавейн се приведе напред и скръсти ръце пред гърди.

— В такъв случай, знаеш къде съм, ако ти потрябвам.

— Стартирай програмата за бя… — започна Зейвиър.

— Не — отсече Антоанет и натисна някакви бутони.

Клавейн усети как целият кораб изръмжа.

— Какво беше това?

— Предупредителен изстрел.

— Добре. Аз бих направил същото.

Предупредителният изстрел бе направен най-вероятно с водороден цилиндър от пенестата фаза, ускорен до няколко десетки клика в секунда в късо дуло. Клавейн бе запознат отлично с водорода от въпросната фаза. Сега това бе едно от главните оръжия, останали в арсенала на демаршистите, след като вече не бяха в състояние да боравят с антиматерия в необходими за военни цели количества.

Демаршистите извличаха водород от океанските сърца на газовите гиганти. При условия на шокиращо налягане, водородът преминаваше в метално състояние, наподобяващо донякъде живака, но хиляди пъти по-плътно. Обикновено това метално състояние беше нестабилно: при изчезване на ограничаващото налягане той се връщаше към състоянието си на газ с ниска плътност. Пенестата фаза обаче, беше само донякъде нестабилна. При подходящи манипулации водородът можеше да остане в метално състояние дори когато външното налягане паднеше с няколко степени. Компресирани във вид на гилзи и патрони, мунициите от пенестата фаза бяха създавани така, че да запазват стабилността си до момента на удара. После се взривяваха с катастрофални последствия. Те се използваха или като самостоятелно средство за разрушение, или като инициатори за ядрени бомби.

„Антоанет е права” — помисли си Клавейн. Оръдието от пенестата фаза може и да беше антично, но дори само мисълта за притежаването му беше достатъчна да причини на човек необратима смърт на мозъчни клетки.

Видя подобното на светулка петънце на снаряда да прекосява бавно разстоянието към приближаващите пиратски кораби, като ги пропусна само с някакви си десет километра.

— Не спират — обяви няколко минути по-късно Зейвиър.

— Колко снаряди имате още? — попита Клавейн.

— Един — отвърна Антоанет.

— Пази го. Вече няма връщане назад. Те могат да насочат радарен спирачен механизъм към снаряда и да го отклонят преди да стигне до тях. Развърза се от придържащия го към стената каиш и прекоси моста, докато се озова непосредствено зад другите двама. Възползва се от възможността да огледа по-отблизо оръжията, преценявайки наум функционалността им.

— Какво още имате?

— Два гигаватови ексимъра — отговори Антоанет. — Един тримилиметров бузър на Брайтенбах с протонно-електронен прекурсор. Две стрелящи с куршуми оръжия с близък обсег на действие, с мегахерцова скорост на стрелба. Гразер с каскадни пулсации, не съм сигурна с какъв обсег на действие.

— Вероятно половин гигават. Какво е това?

Клавейн посочи единственото активно оръжие, което не бе описала.

— Това ли? Това е подигравка. Гатлингово оръдие.

Клавейн кимна.

— Не, не е зле. Не подценявай Гатлинговото оръдие. То също върши своята работа.

— Доплеровият апарат казва, че намаляват скоростта —  обади се Зейвиър.

— Да не би да сме ги уплашили?

— Съжалявам, не сме. Прилича ми по-скоро на стандартния подход на банши — отвърна Зейвиър.

— По дяволите! — възкликна Антоанет.

— Не правете нищо, преди да са се приближили — каза Клавейн. — Но нека да са се приближили много. Те няма да ви атакуват. Няма да рискуват да повредят товара.

— Ще ти припомня тези думи, преди да ни прережат гърлата — заяви Антоанет.

Клавейн повдигна вежди.

— Така ли правят?

— Всъщност, само когато решат да бъдат хуманни.

Следващите дванайсет минути бяха сред най-напрегнатите, които помнеше Клавейн. Разбираше как се чувстват домакините му, симпатизираше на инстинктивния им импулс да стрелят по врага. Но подобна постъпка щеше да бъде равносилна на самоубийство. Лъчевите оръжия бяха прекалено слаби, за да гарантират убийството на неприятеля, а метателното — прекалено бавно, за да бъде ефикасно освен на много късо разстояние. В най-добрия случай може би щяха да успеят да свалят един, но не и двата банши. Същевременно Клавейн се питаше защо пиратите не бяха се уплашили от дадения по-рано предупредителен изстрел. Антоанет им бе дала достатъчно ясно да разберат, че няма да им бъде лесно да откраднат товара ѝ. Бе предполагал, че ще предпочетат да не рискуват и да се насочат към някоя по-бавна и не така добре въоръжена мишена. Но според Антоанет това не бе единственото необичайно нещо — банши не кръстосваха обикновено толкова далече в зоната.

Когато се приближиха на сто клика, двата кораба намалиха и се разделиха, като единият се оттегли в другото полукълбо, преди да поднови приближаването си. Клавейн изучаваше увеличения образ на по-близкия кораб. Изображението беше неясно — оптическите уреди на „Буревестник” не бяха с военно качество — но все пак бе в състояние да разпръсне и последните останали съмнения относно идентичността на кораба. Това бе граждански кораб с тяло като на оса, малко по-малък от „Буревестник”. Беше обаче черен като нощта и целият в куки и заварени за корпуса оръжия. Неоновата маркировка напомняше черепи и зъби на акула.

— Откъде са? — попита Клавейн.

— Никой не знае — отвърна Зейвиър. — Някъде от околностите на Ръждивия пояс/Йелоустоун, но повече от това… никой няма представа.

— И властите просто ги търпят?

— Властите не могат да направят нищо. Нито демаршистите, нито Конвенция Ферисвил. Ето защо всички са уплашени до смърт от тях. — Зейвиър намигна на събеседника си. — Казвам ти, дори да успеете да вземете властта, пак няма да се чувствате като на пикник, не и докато баншите са наблизо.

— За щастие това няма да бъде сред моите проблеми — заяви Клавейн.

Двата кораба наближаваха, заклещили „Буревестник” от двете страни. Оптичната картина се изясни и позволи на Клавейн да установи кои са силните и слабите точки и да направи някакви догадки за капацитета на вражеското оръжие. В главата му се въртяха десетки сценарии. Когато помежду им останаха само шейсет километра, той кимна и заговори тихо и спокойно:

— Така, слушайте ме внимателно. От това разстояние имате шанс да нанесете някакви поражения, но само ако ме слушате и изпълнявате точно това, което ви казвам.

— Мисля, че изобщо не трябва да му обръщаме внимание — заяви Зейвиър.

Клавейн облиза пресъхналите си устни.

— Можете да го направите, но ще умрете. Антоанет, искам да програмираш предварително следния режим за стрелба, без да раздвижваш нито едно от оръжията, преди да съм казал. Можем да се обзаложим, че онези не ни изпускат от погледа си и ще видят какво става.

Тя го погледна и кимна, поставила длани върху контролното табло за оръжията.

— Казвай, Клавейн.

— Стреляй по десния кораб с ексимъра, настроен на пулсации на всеки две секунди, колкото се може по в средата. Там има сензорно струпване. Целта е да се отървем от него. Същевременно използвай картечното метателно оръжие за другия кораб, да речем залп от един мегахерц с поддръжка сто милисекунди. Това няма да ги убие, но със сигурност ще повреди стойката за изстрелване и вероятно ще обездвижи кукоподобните им ръце. Във всеки случай ще предизвика реакция, а ние това и искаме.

— Така ли?

Тя вече програмираше предложения от него модел за стрелба.

— Да. Виждаш ли как корпусът на кораба се намира под определен ъгъл? В момента е заел отбранителна позиция, защото главните му оръжия са деликатни. Сега, когато са разгърнати, не искат да ги изложат на стрелбата ни, преди да се наложи да ги използват сами. Освен това са помислили, че първо сме стреляли с най-тежкото си оръжие.

Лицето на Антоанет светна.

— Което ние няма да направим.

— Да. Точно тогава ще ги ударим, и двата кораба, с нашите Брайтенбах.

— А гразерът?

— Изчакай с него. Той е нашият коз със среден радиус на действие и няма да го използваме, преди да сме се озовали в много по-голяма опасност от тази.

— А Гатлинговото оръдие?

— Ще го запазим за десерт.

— Надявам се, че не ни заблуждаваш, Клавейн — предупреди го Антоанет.

Той се усмихна широко.

— Искрено се надявам, че не ви заблуждавам.

Двата кораба продължаваха да приближават. Сега вече се виждаха през прозорците на кабината: черни точки, чиито двигатели от време на време изпускаха бели или виолетови искри. Точките нарастваха, превръщаха се в петънца. Петънцата придобиваха определена механична форма, после Клавейн успя да види съвсем ясно неоновите шарки на пиратските кораби. Бяха включили маркировката, щом наближиха достатъчно; така и така, тъй като двигателите им работеха с пълна мощност, нямаше как да останат скрити в космическия мрак. Целта ѝ беше да всява страх и паника, като черното знаме с череп и две кръстосани кости на някогашните морски пиратски кораби.

— Клавейн…

— След около четирийсет и пет секунди, Антоанет. Но нито миг по-рано. Ясно?

— Притеснявам се, Клавейн.

— Напълно естествено е. Това не означава, че ще умреш.

Точно тогава усети, че корабът потрепери отново. Беше почти същото движение, което бе почувствал преди това, при предупредителния изстрел на снаряда от пенестата фаза. Но този беше по-мощен.

— Какво стана? — попита той.

Антоанет се намръщи.

— Не съм…

— Зейвиър? — възкликна Клавейн.

— Не съм аз, човече. Трябва да е бил…

— Бийст! — извика Антоанет.

— Моля за извинение, госпожичке, но един…

Клавейн разбра, че корабът бе поел върху себе си вземането на решението за изстрелването на мегахерцовия снаряд. Беше отправен към левия банши, както бе уточнил, но доста по-рано.

„Буревестник” се разтресе отново. Контролното табло се оцвети в червено. Запищя някаква аларма. Клавейн усети рязко раздвижване на въздуха, последвано от незабавното затръшване на вратите из кораба една след друга.

— Току-що ни улучиха — обяви Антоанет. — В централната част.

— В голяма неприятност сте се оказали — отвърна Клавейн.

— Благодаря, и сама се досетих.

— Удари дясното банши с екс…

„Буревестник” потрепери отново и този път половината светлинки на таблото изгаснаха. Клавейн предположи, че пиратите току-що ги бяха улучили с проникващ снаряд с бойна ЕМР-глава. Толкова за хвалбата на Антоанет, че всички критично важни системи били свързани с опто-електронни пътеки…

— Клавейн… — Тя го гледаше с широко отворени от ужас очи. — Не мога да задействам ексимерите…

— Опитай да го направиш по друга пътека.

Пръстите ѝ бягаха по различните бутони и Клавейн наблюдаваше как връзките в мрежата се изместват в съответствие с нейните команди. Корабът се разтърси отново. Клавейн се приведе и погледна през прозореца от лявата страна. Баншито вече бе придобил внушителни размери. Виждаше разгъването на неговите куки и щипци, които се отдалечаваха все повече от корпуса и заприличваха на бодливи и космати крайници на сложно черно насекомо, току-що излязло от какавидата си.

— Побързай — обади се Зейвиър, вперил поглед в ръцете на Антоанет.

— Антоанет — намеси се възможно най-спокойно Клавейн. — Остави на мен. Моля те.

— И каква скапана полза…

— Просто остави на мен.

Тя диша тежко в продължение на пет-шест секунди, като само го гледаше, след това се разкопча и стана от мястото си. Клавейн кимна и го зае незабавно.

Вече се бе запознал с контролното табло на оръжията. Когато ръцете му докоснаха бутоните, имплантите започнаха да увеличават скоростта на субективното му осъзнаване. Всичко около него се движеше като кристализирало, като замръзнало, независимо дали ставаше въпрос за изражението по лицата на неговите домакини или за пулсирането на предупредителните съобщения на контролното табло. Дори дланите му се движеха като че ли в гъст захарен сироп, а забавянето от изпращането на нервния сигнал до реакцията на ръцете му бе ясно забележимо. Той обаче бе свикнал с това. Беше го правил безброй пъти и приемаше като нещо естествено мудните реакции на своето тяло.

Когато скоростта на действие на неговото съзнание нарасна петнайсет пъти, така че всяка секунда му се струваше колкото петнайсет, Клавейн си наложи да запази незаинтересовано спокойствие. Една секунда бе много време, когато се водеше война. Петнайсет секунди бяха дори още повече. Човек можеше да направи много, да измисли много неща за петнайсет секунди.

Започна да нагласява оптималните пътеки за останалото оръжие. Паяжината се разместваше и променяше конфигурацията си. Клавейн изследва няколко възможни варианта, като си наложи да приеме само най-добрия. Съвършеното подреждане на потока на информацията можеше да му отнеме цели две реални секунди, но това време щеше да бъде ползотворно изразходвано. Хвърли поглед към радарната сфера за близки разстояния и установи почти развеселено, че цикълът и на подмяна на информацията сега му се струваше като бавното биене на някакво огромно сърце.

Така. Беше възстановил контрола над оръдията-ексимери. Сега му оставаше да изнамери стратегия за действие при променената ситуация. Тази щеше да отнеме няколко секунди — няколко реални секунди.

Щеше да бъде натегнато.

Но смяташе, че е в състояние да се справи.

Усилията на Клавейн унищожиха единия банши и осакатиха другия. Повреденият кораб закуцука назад, бързайки да се скрие в мрака, а неоновата му маркировка проблясваше конвулсивно, напомняйки рояк от светулки. След петдесет секунди видяха как ядреният му двигател припламна и корабът ги изпревари, насочвайки се обратно към Ръждивия пояс.

Как да печелим приятели и да влияем на хората — произнесе Антоанет, докато наблюдаваше как поразеният пиратски кораб се премята, изпълнявайки невероятни акробатични номера. Половината му корпус го нямаше и на негово място се виждаше скелетоподобно безредие от вътрешности, от които се носеше пара на сиви спирали. — Добра работа, Клавейн.

— Благодаря — отвърна той. — Освен ако нещо не греша, вече имате две причини да ми вярвате. А сега, ако нямате нищо против, ще трябва да припадна.

И изгуби съзнание.

Останалата част от пътуването мина без инциденти. Клавейн прекара в безсъзнание осем-девет часа след битката срещу баншите, докато умът му се възстанови от изпитанието, което представляваше продължителното пребиваване в състояние на ускорено осъзнаване. За разлика от Скейд, неговият мозък не беше създаден така, че да издържа подобно нещо в продължение на повече от две реални минути, и той бе претърпял нещо равносилно на внезапен масивен удар по главата.

Неприятните последствия бяха краткотрайни, но затова пък бе спечелил доверието им. Беше готов да плати необходимото за тази цел. През останалата част от пътуването беше свободен да се движи където пожелае из кораба, докато другите двама постепенно махаха скафандрите си пласт след пласт. Пиратският кораб не се върна, а „Буревестник” не се натъкна на военни действия. Клавейн обаче все така чувстваше нужда да бъде полезен и, със съгласието на Антоанет, помагаше на Зейвиър за осъществяването на дребни поправки и усъвършенствания на кораба по време на полета. Двамата прекарваха часове в тесни пространства, където можеха да се промъкват само пълзешком, омотани от кабели, или ровейки из слоеве архаични кодове.

— Действително не мога да те виня, че не ми вярваше преди — призна той, докато бяха двамата със Зейвиър.

— Тя ми е много скъпа.

— Това е очевидно. А и пое ужасен риск, като дойде тук да ме спасява. На твое място и аз щях да опитам да я разубедя.

— Не го приемай лично.

Клавейн прокарваше електронното острие за писане по лаптопа, който бе поставил върху коленете си. Пренареждаше логистическите пътеки между контролната мрежа и комуникационния възел.

— Няма.

— Ами ти, Клавейн? Какво ще стане, когато те закараме в Ръждивия пояс?

Клавейн сви рамене.

— Зависи от вас. Можете да ме оставите където ви е удобно. Карусел Ню Копенхаген не е по-лош от което и да е друго място.

— И после какво?

— Ще се предам на властите.

— На демаршистите?

Той кимна.

— Ще бъде много по-опасно да опитам да се доближа до тях директно, тук, в открития Космос. Ще трябва да мина през неутрална страна, такава като Конвенцията.

Зейвиър кимна.

— Надявам се да постигнеш това, към което се стремиш. Ти също пое голям риск.

— Не за първи път, уверявам те. — Клавейн направи пауза и понижи глас. Не беше необходимо — от Антоанет ги деляха няколко десетки метра — но въпреки това почувства нужда да го направи. — Зейвиър… докато сме сами… искам да те питам нещо.

Зейвиър го погледна през сивите си очила за визуализиране на информация.

— Давай.

— Доколкото разбирам, си познавал баща ѝ и си ремонтирал кораба, когато го е управлявал той.

— Абсолютно вярно.

— Тогава предполагам, че знаеш всичко за него. Може би повече от Антоанет?

— Тя е дяволски добър пилот, Клавейн.

Клавейн се усмихна.

— Което е учтив начин да се каже, че не се интересува особено от техническите аспекти на кораба ли?

— Нито пък баща ѝ — отвърна Зейвиър с леко отбранителен тон. — Управлението на търговски операции е достатъчно голям проблем и без да се притесняваш за всички поддетайли.

— Разбирам. Аз самият също не съм специалист. Но все пак ми направи впечатление, когато субперсоната се намеси…

Не довърши забележката си и я остави да виси във въздуха.

— Реши, че е странно.

— За малко не ни убиха заради нея — довърши Клавейн. — Тя стреля прекалено рано, въпреки моите нареждания.

— Това не бяха нареждания, Клавейн, а препоръки.

— Грешката е моя. Имам предвид обаче друго — подобно нещо не трябваше да се случва. Дори да има известен контрол над оръжията — а това ми се струва, меко казано, необичайно за граждански кораб, — субперсоната пак не би трябвало да действа без директна заповед. И определено не би трябвало да изпада в паника.

Зейвиър се изсмя шумно, но нервно.

— В паника ли?

— На мен ми изглеждаше така.

Клавейн не можеше да види очите на своя събеседник зад очилата.

— Машините не изпадат в паника, Клавейн.

— Знам. Особено пък субперсоните от гама-ниво, каквато би трябвало да бъде Бийст.

Зейвиър кимна.

— В такъв случай това не може да е било паника, нали?

— Така ми се струва.

Клавейн се намръщи и върна вниманието си към лаптопа, прокарвайки електронния писец из ярките възли от пътеки така, сякаш бъркаше спагети.

Паркираха в карусел Ню Копенхаген. Клавейн бе готов да продължи пътя си веднага, но Антоанет и Зейвиър не искаха да чуят за подобно нещо. Настояха първо да отидат да се нахранят заедно някъде в карусела. След като помисли върху предложението, Клавейн с радост прие. Щеше да отнеме само два-три часа и да му даде безценната възможност да се аклиматизира, преди да започне опасното си самотно пътуване. Освен това смяташе, че им дължи благодарността си, особено след като Зейвиър му позволи да вземе каквото пожелае от гардероба му.

Клавейн беше по-висок и по-слаб от него, така че му бе нужна известна изобретателност, за да се облече. Задържа прилепващия по кожата вътрешен пласт на скафандъра, облече върху него широко яке с висока яка, което му напомняше малко надуваемите спасителни жилетки, които слагаха пилотите, когато се приземяват във вода. Намери широки черни панталони, които стигаха до глезените му. Въпреки вътрешния слой на скафандъра, гледката бе смущаваща, докато не обу чифт груби черни ботуши, стигащи почти до коленете му. Когато се огледа в огледалото, реши, че изглежда по-скоро странно, отколкото ексцентрично, което според него бе крачка в правилната посока. Най-накрая оформи брадата и мустаците си и среса косата си назад от челото на снежнобели вълни.

Антоанет и Зейвиър го чакаха. Бяха успели да се освежат. Взеха движещ се по вътрешния край влак от едната до другата страна на карусела. Антоанет обясни, че тази линия бе направена след като спиците бяха отнесени. Дотогава най-бързият начин за придвижване бе издигането до главината и слизането отново надолу. Линията по вътрешния ръб правеше зигзаги, извивки и завои, а от време на време се отклоняваше навън към обвивката на населеното място, за да избегне някой скъп недвижим имот. Тъй като посоката на движение на влака се променяше в съответствие с вектора на въртене на Ню Копенхаген, Клавейн усети неведнъж как стомахът му се свива на топка и се отпуска отново по всевъзможни, предизвикващи гадене начини. Това му напомни за навлизането в атмосферата на Марс.

Върна се рязко в настоящето, когато влакът пристигна на обширен вътрешен площад. Слязоха на стъклена платформа със стъклени стени, увиснала на учудваща височина.

Под краката им, проникнал през вътрешната стена на ръба на карусела, се виждаше предната част на огромен космически кораб. Беше с тъп нос и закръглен, издран, издълбан и обгорен, а всичките му издатъци — капсули, шипове и антени — бяха отскубнати. Прозорците на кабините, които бяха наредени в полукръг около носа, се бяха превърнали в разбити черни отвори, като празни очни кухини. Около яката на кораба, там, където бе заседнал в карусела, се виждаше замръзнала сива пяна от втвърдено залепващо вещество, използвано в спешни ситуации, напомнящо порестата консистенция на пемза.

— Какво се е случило тук? — попита Клавейн.

— Един глупак и половина на име Лайл Мерик — отвърна Антоанет.

Зейвиър се зае да разкаже историята.

— Това е корабът на Мерик или онова, което е останало от него. Беше гемия от типа химическа ракета, един от най-примитивните, с които все още си изкарват прехраната в Ръждивия пояс. Мерик остана в бизнеса, защото имаше подходящи клиенти — хора, които властите никога, ама никога не биха заподозрели, че поверяват товарите си на такава съборетина. Но един ден Мерик я загази.

— Случи се преди шестнайсет-седемнайсет години — поде разказа Антоанет. — Властите го гонеха, с цел да го принудят да ги пусне на борда, за да инспектират товара. Мерик опитваше да се скрие — в далечния край на карусела има монтажен кладенец, който побира точно кораба. Но не успя. Изпорти нещо при приближаването — или изгуби контрол, или се беше напил. Глупакът му с глупак, заби се право в ръба на карусела.

— Тук се вижда само малка част от кораба му — додаде Зейвиър. — Останалата част бе предимно резервоар за гориво. При катализирането дори от пенестата фаза е нужно много гориво, когато става дума за химическа ракета. При сблъсъка корабът премина през ръба, като го деформира с цялата сила от удара. Лайл успя да го удържи, но резервоарите с гориво се взривиха. Дори сега на мястото има адски кратер.

— Жертви? — осведоми се Клавейн.

— Няколко — отговори Зейвиър.

— Повече от няколко — каза Антоанет. — Неколкостотин.

Обясниха му, че примати в скафандри бяха затворили със запечатващо вещество ръба, като смъртните случаи в екипа за бързо реагиране били само няколко. Животните се справили така добре със задачата за запълване на празнината между совалката и ръба, че се наложил изводът да оставят останките от кораба по местата им. После били поканени скъпи дизайнери, за да направят разкрасяваща пластична операция на площада.

— Наричат го „ехо от бруталното нахлуване на кораба” — поясни Антоанет.

— Да — додаде Зейвиър. — Или пък „коментар за инцидента в поредица от иронични архитектурни жестове при същевременно запазване на настойчивото пространствено превъзходство на самия трансформиращ акт”.

— Аз ги наричам „банда свръхвисоко платени задници” — заяви Антоанет.

— Идеята да дойдем тук, обаче, беше твоя — отвърна Зейвиър.

В носа на разрушения кораб бе построен бар. Клавейн предложи тактично да се разположат така, че да не се набиват на очи. Намериха маса в един ъгъл, близо до подобен на пещера аквариум, пълен с озонирана вода. В нея плуваха сепии, по чиито конични тела проблясваха реклами.

Бирите донесе един гибон. Нападнаха ги с ентусиазъм, дори Клавейн, който не си падаше особено по алкохола. Но питието беше студено и освежаващо, а в това празнично настроение той беше готов да пие с радост каквото и да било. Надяваше се само да не развали нещата, като издаде колко мрачно се чувства в действителност.

— И така, Клавейн… — започна Антоанет. — Ще ни кажеш ли за какво е всичко това или ще ни оставиш да си блъскаме главите в недоумение?

— Знаете кой съм — отвърна той.

— Да. — Тя погледна към Зейвиър. — Така мислим. Преди не го отрече.

— В такъв случай знаете, че веднъж вече съм дезертирал.

— Доста отдавна — допълни Антоанет.

Клавейн забеляза, че тя белеше извънредно грижливо етикета от бирената си бутилка.

— Понякога ми се струва, че сякаш беше едва вчера. Но всъщност оттогава минаха четиристотин години, плюс-минус някое десетилетие. През повечето от това време главното ми желание беше да служа на моя народ. Дезертирането определено не е нещо, което правя току-така.

— Кое предизвика тогава тази промяна? — попита тя.

— На път е да се случи нещо много лошо. Не мога да кажа точно какво, не ми е известна цялата история, но знам достатъчно, за да кажа, че съществува заплаха, външна заплаха, която ще изложи на невероятна опасност всички ни. Не само конджоинърите, не само демаршистите, а всички нас. Ултри. Скайджакове. Дори вас.

Зейвиър се взря в бирата си.

— И ако продължим с този жизнерадостен тон…

— Нямах намерение да ви развалям настроението. Това са нещата. Има заплаха и всички сме в опасност, но ми се иска да не беше така.

— Каква заплаха? — намеси се Антоанет.

— Ако това, което научих е вярно, значи е извънземна. От известно време ние, по-точно — конджоинърите, знаят за съществуването на враждебни същности. Имам предвид активно враждебни, не просто опасни или непредвидими, като патърн джъглърите или шраудърите. И напълно реални, до такава степен, че са били действителна заплаха за наши експедиции. Наричаме ги „вълците”. Мислим, че са машини и, кой знае защо, едва сега започваме да предизвикваме тяхната реакция.

Тук Клавейн направи пауза, убеден, че вече е привлякъл вниманието на младите си домакини. Не го вълнуваше особено мисълта, че разкрива нещо, което технически бе тайна на конджоинърите. Надяваше се съвсем скоро да разкаже същото на демаршистките власти. Колкото по-бързо се разпространеше новината, толкова по-добре.

— И тези машини… — поде Антоанет. — От колко време знаете за тях?

— Достатъчно дълго. От десетилетия сме наясно за съществуването на вълците, но мислехме, че няма да ни причиняват неприятности, стига да вземаме определени предпазни мерки. Затова престанахме да строим космически кораби. Те привличаха вълците към нас, като фарове. Едва сега открихме начин да правим корабите си по-незабележими. На Майка Нест има една фракция, водена, или поне повлияна от Скейд.

— Вече си споменавал това име — отсъди Зейвиър.

— Скейд е тази, която ме преследва. Не иска да стигна до властите, защото знае колко опасна информация нося.

— И тази фракция какво прави?

— Строи флот за бягство. Видях го със собствените си очи. Достатъчно е голям да пренесе всички конджоинъри от тази система. С две думи, те планират да евакуират системата. Стигнали са до извода, че мащабната атака от страна на вълците е неизбежна — между другото и аз смятам така — и най-доброто, което можем да сторим, е да избягаме.

— И какво толкова ужасно има в това? — намеси се Зейвиър. — И ние бихме направили същото, ако така щяхме да си спасим кожата.

— Може би — промълви Клавейн, изпълнен със странно възхищение към цинизма на младия човек. — Има обаче едно допълнително усложнение. Преди време конджоинърите изфабрикуваха четирийсетина оръжия, достойни за Деня на Страшния съд. Разбирайте думите ми буквално — нищо толкова ужасно не е сътворявано и преди, и след това. Бяха изгубени, но сега ги намериха. Конджоинърите опитват да си ги върнат, с надеждата, че ще им осигурят допълнителна защита срещу вълците.

— Къде се намират те? — попита Антоанет.

— Близо до Ризургам, в системата Делта Павонис. Оттук дотам се лети около двайсет години. Някой — сегашният собственик на оръжията, който и да е той — ги е заредил и в резултат те излъчват диагностични сигнали, които ние уловихме. Това е тревожно само по себе си. Майка Нест събираше отряд за тяхното възвръщане и, съвсем естествено, искаха да го водя аз.

— Чакай малко — прекъсна го Зейвиър. — И ще отидете чак дотам, само за да приберете някакви си изгубени оръжия? Защо не направите нови?

— Конджоинърите не могат — отговори Клавейн. — Съвсем просто е. Тези оръжия са направени отдавна в съответствие с принципи, които са били забравени умишлено след тяхното конструиране.

— Звучи ми някак си подозрително.

— Никога не съм казвал, че разполагам с всички отговори — поясни Клавейн.

— Добре. Да предположим, че тези оръжия съществуват. После какво?

Клавейн се приведе по-близо до своите събеседници, стиснал в ръка бирата си.

— Досегашната ми страна ще направи всичко възможно, за да си ги върне, дори без мен. Целта на моето дезертиране е да убедя демаршистите или всеки, който е готов да слуша, че трябва да стигнат там първи.

Зейвиър погледна към Антоанет.

— Значи се нуждаеш от някой с кораб и може би с оръжие на борда. Защо не отиде право при ултрите?

Клавейн се усмихна уморено.

— Та ние опитваме да опазим оръжието именно от ултрите, Зейвиър. Не ми се иска да направя нещата още по-трудни, отколкото вече са.

— Късмет — рече Зейвиър.

— Да?

— Ще имаш нужда от него.

Клавейн кимна и вдигна бутилката си.

— В такъв случай за мен.

Антоанет и Зейвиър вдигнаха също бутилките си за наздравица.

— За теб, Клавейн.

Клавейн си взе довиждане с тях извън бара, като ги помоли само да го упътят кой влак да хване. В карусел Ню Копенхаген не се правеха митнически проверки, но, както обясни Антоанет, трябваше да мине през охранителна проверка, ако искаше да пътува другаде из Ръждивия пояс. Това му вършеше чудесна работа. Не се сещаше по какъв по-подходящ начин може да се представи на властите. Щяха да го изследват, да проучат съдържанието на ума му, да удостоверят конджоинърската му самоличност. Още няколко теста щяха да докажат без никакво съмнение, че е наистина този, за когото се представя, тъй като неговата, в по-голямата си степен немодифицирана ДНК, щеше да покаже недвусмислено, че е човек, роден на Земята през двайсет и втори век. Нямаше обаче реална представа какво щеше да се случи оттам нататък. Надяваше се да не го екзекутират веднага, но в никакъв случай не можеше да отхвърли със сигурност подобна вероятност. Надяваше се само да успее да им даде да разберат колко важно съобщение носи, преди да е станало прекалено късно.

Антоанет и Зейвиър му показаха кой влак да вземе и се увериха, че разполага с достатъчно пари за билета. Той им помаха за сбогом, когато влакът потегли от гарата, а очуканите останки на кораба на Лайл Мерик изчезнаха зад леката извивка на карусела.

Клавейн затвори очи, като наложи на съзнанието си съотношение три към едно, и открадна няколко мига на покой, преди да пристигне където трябва.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

Торн беше готов да спори с Вюйомие, но тя прие желанията му изненадващо лесно. Не защото гледаше на перспективата да се гмурнат в сърцето на инхибиторската активност около Рок с нещо по-малко от дълбоко притеснение, както поясни тя самата, а защото искаше той да повярва в пълната ѝ искреност за въпросната заплаха. Ако единственият начин да го убеди в това беше да му позволи да види отблизо някои неща, тогава щеше да удовлетвори желанията му.

— Но не си прави неверни илюзии, Торн. Подобно начинание е опасно. Вече се намираме в нерегистрирана територия.

— Ако питаш мен, никога не сме били в безопасност, инквизиторе. Можеха да ни нападнат всеки момент. През последните няколко часа несъмнено бяхме в обсега на действие на човешките оръжия, нали?

Корабът с глава на змия навлезе в горната част на атмосферата на газовия гигант. Траекторията щеше да ги отведе близо до точката на закрепване на една от издадените тръби, само на хиляда километра от неприятния хаос от измъчен въздух около подобната на око зона на сблъсък. Сензорите им не успяваха да доловят нищо отвъд този хаос, само доста неопределения намек, че тръбата се спуска по-дълбоко в Рок, неувредена от сблъсъка.

— Имаме работа с извънземна машинария, Торн. Извънземна машинна психология, ако искаш. Вярно е, че засега не са ни атакували, нито са проявили какъвто и да е интерес към нашата дейност. Дори не са си направили труда да заличат живота от повърхността на Ризургам. Това обаче не означава, че ако не действаме извънредно предпазливо, няма да прекрачим несъзнателно някакъв праг на търпимост от тяхна страна.

— И мислиш, че това, което правим досега, може би се определя с думите „не действаме извънредно предпазливо”?

— Притеснявам се, но ако това е твоето желание…

— Става въпрос за нещо повече, не само просто да ме убедиш, инквизиторе.

— Непременно ли трябва да продължаваш да ме наричаш така?

— Моля?

Тя промени някакви настройки. Торн чу оркестрово скърцане, защото корпусът на кораба започна да трансформира формата си за постигане на оптимално проникване в атмосферата. Газовият гигант Рок вече бе почти единственото, което виждаха.

— Не е нужно да ме наричаш така непрекъснато.

— Тогава Вюйомие ли?

— Първото ми име е Ана. С него се чувствам много по-комфортно, Торн. Може би и аз не трябва да те наричам така.

— Торн ще свърши работа. Сраснал съм се с това име. Струва ми се, че ми подхожда доста добре. А и не бих искал да помагам прекалено на Дома на инквизицията в неговите разследвания.

— Знаем точно кой си. Видя досието.

— Да. Но определено имам впечатлението, че не би побързала да го използваш срещу мен, прав ли съм?

— Ти си ни полезен.

— Нямах предвид това.

Продължиха да се спускат към Рок още няколко минути, без да говорят. Тишината се нарушаваше от време на време само от изреченото предупреждение или сигнала от конзолата. Корабът определено не беше ентусиазиран от това, което искаха от него, и непрекъснато даваше предложения какво би било по-добре да се направи.

Мисля, че ние сме като насекоми за тях — наруши най-после мълчанието Вюйомие. — Дошли са тук, за да ни изтребят, като специалисти по контрол над вредителите. И няма да си правят труда да ни избиват по един-двама; знаят, че това не би променило положението. Дори да ги ужилим, не съм сигурна, че ще предизвикаме очакваната реакция. Те ще продължат да си вършат работата, бавно и методично, със съзнанието, че в крайна сметка това ще бъде предостатъчно.

— В такъв случай сега сме в безопасност, така ли?

— Това е само теория, Торн… не е нещо, на което бих поверила живота си. Ясно е, че не разбираме всичко, което правят. Дейността им трябва да има някаква по-висша цел; не може да става дума за унищожаване на живота просто така, заради самото унищожаване. Дори да беше така, дори да не са нищо повече от лишени от съзнание машини-убийци, щеше да има по-ефикасни начини да го направят.

— Какво смяташ в такъв случай?

— Само че не би трябвало да разчитаме на правилността на нашето разбиране, така както насекомите не разбират нищо от програмите за контрол над вредителите. — При тези думи тя стисна челюсти и докосна някакъв бутон. — Така. Задръж. Ето тук става напечено.

Върху прозорците се спуснаха бронирани капаци и закриха гледката. Почти веднага Торн почувства как корабът забоботи, подобно на кола, напуснала гладкото шосе, за да се понесе по третостепенен път. Усети също така тежест — лек натиск, който го прикова назад към седалката и който щеше да нараства непрестанно.

Коя си ти в действителност, Ана?

— Знаеш коя съм. Вече говорихме за това.

— Но не достатъчно, за да се почувствам задоволен. Има нещо странно в онзи кораб, не смяташ ли? Не мога да посоча точно какво, но през цялото време, докато бях на борда му, усещах, че двете с другата жена, Ирина, сте затаили дъх. Сякаш нямахте търпение да се махна от него.

— Теб те чака спешна работа на Ризургам. Освен това Ирина не беше съгласна да се качваш на борда. Предпочиташе да си останеш на планетата и да се заловиш с осъществяването на задачата по евакуирането.

— Няколко дена няма да променят особено нещата. Не, определено не е това. Има нещо друго. И двете криехте нещо или се надявахте да не забележа нещо. Просто не мога да се досетя точно какво.

— Трябва да ни вярваш, Торн.

— А вие правите задачата ми трудна, Ана.

— Какво още бихме могли да направим? Показахме ти кораба, нали? Убеди се, че е реален. И че има достатъчен капацитет, за да евакуира цялото население на планетата. Показахме ти даже хангара със совалките.

— Да — съгласи се той. — Размислите ми обаче се въртят около всичко онова, което не ми показахте.

Буботенето се бе увеличило. Сякаш корабът се спускаше като тобоган по заледен хълм и от време на време се блъскаше в скрит под снега камък. Корпусът скърцаше и променяше формата си непрестанно, като се стараеше да омекоти прехода. Торн установи, че е едновременно уплашен и възбуден. Беше навлизал в атмосферата на планета само веднъж в живота си — когато родителите му го бяха довели, още като дете, на Ризургам. Тогава бе замразен и в безсъзнание и нямаше повече спомени за случилото се, отколкото за раждането си в Казъм сити.

— Не ти показахме всичко, защото не знаем дали целият кораб е безопасен — отвърна Вюйомие. — Не знаем какви капани е оставил екипажът на Вольова.

— Та вие даже не ми позволихте да го видя отвън, Ана.

— Не беше удобно. Приближаването ни…

— Няма нищо общо с това. Има нещо с този кораб, което не можете да ме оставите да видя, нали?

— Защо ме питаш това сега, Торн?

Той се усмихна.

— Мислех, че сериозността на ситуацията ще фокусира вниманието ти.

Ана не отговори.

Пътуването стана по-гладко. Формата на кораба изпука и се префасонира за последен път. Вюйомие изчака още няколко минути и вдигна бронираните капаци на прозорците. Торн премигна от внезапно нахлулата дневна светлина. Намираха се в атмосферата на Рок.

— Как се чувстваш? — попита тя. — Теглото ти се удвои, откакто сме на кораба.

— Ще се справя. — Чувстваше се добре, стига да не се налагаше да се движи. — До каква дълбочина ще слезем?

— Не особено голяма. Налягането е около половин атмосфера. Чакай…

Тя се намръщи на нещо, което бе видяла на някой от дисплеите, и започна да натиска разни бутони върху контролното табло. Торн видя опростения силует на кораба, в който се намираха, заобиколен от пулсиращи, концентрични кръгове. Подозираше, че това е вид радар, забеляза също така някакво светло петънце, което ту премигваше, ту изчезваше току в края на дисплея. Вюйомие натисна друг бутон и петънцето се приближи. Ето че се появи отново, после изчезна пак и миг по-късно се появи отново.

— Какво е това? — попита Торн.

— Не знам. Пасивният радар казва, че нещо ни следва на около трийсет хиляди клика. Докато приближавахме, не видях нищо. То е малко и като че ли не се приближава повече, но въпреки това не ми харесва.

— Възможно ли е да става въпрос за грешка, допусната от кораба?

— Не съм сигурна. Възможно е радарът да се е объркал, да е уловил фалшивото връщане от предизвикания от нас въздушен вихър. Не включвам активните сензори, за да не предизвикам нещо, което не трябва. Предлагам да се махаме оттук, докато все още имаме възможност. Твърдо вярвам, че трябва да се вслушваме в предупрежденията.

Торн потупа конзолата.

— А аз откъде да знам дали ти не си предизвикала по някакъв начин появата на това петно?

Тя отвърна с внезапния, нервен смях на човек, заварен напълно неподготвен.

— Не съм, повярвай ми.

Торн кимна — усещаше, че му казва истината… или лъжеше наистина превъзходно.

— Възможно е. Но все още искам да отидем до онова място, Ана. Няма да си тръгна, преди да видя какво става там.

— Сериозно ли говориш? — Тя направи пауза с надеждата да получи отговор, но той не каза нищо, а само я гледаше без да мигне. — Добре — додаде най-накрая Вюйомие. — Ще се доближим достатъчно, за да можеш да видиш сам нещата. Но не по-близо. А ако онова нещо даде признаци, че се приближава, ще си плюем на петите. Разбра ли?

— Разбира се — отвърна меко той. — За какъв ме мислиш, за самоубиец ли?

Вюйомие се зае с приближаването. Точката, която бе тяхната цел, се движеше с трийсет километра в секунда спрямо атмосферата на Рок, като скоростта ѝ се определяше от орбиталното движение на луната, от която излизаше тръбата. Те се приближаваха изотзад, следвайки точката на сблъсъка, като увеличаваха скоростта си. Корпусът започна да се криви отново, за да се справи с увеличаващото се число на Мак. През цялото време петното върху пасивния радар не се отделяше от тях, като ту се виждаше, ту изчезваше, понякога напълно, но така и без да промени позицията си спрямо тяхната.

— Чувствам се по-лек — обяви Торн.

— Има защо. Отново се движим почти със скоростта на въртене на Рок. Ако увеличим още малко скоростта си, ще трябва да приложа обратна тяга, за да се задържим тук долу.

Във вихъра, създаден от сблъсъка, атмосферата беше коагулирана и турбулентна, редки химически елементи оцветяваха слоевете облаци в ръждивочервени и алени нюанси. Светкавици разсичаха небето от единия до другия хоризонт и образуваха сребърни арки, докато разликите в зарядите се изравняха. Побеснели вихрушки се въртяха като дервиши. Различните пасивни сензори на кораба изследваха пространството отпред, избирайки траекторията така, че да не попадат сред най-силните бури.

— Все още не виждам тръбата — рече Торн.

— Няма да я видиш, преди да приближим още. Сечението ѝ е само тринайсет километра и се съмнявам, че ще можем да видим повече от сто километра във всяка посока, дори без бурята.

— Имаш ли представа какво правят?

— Ще ми се да имах.

— Очевидно някакви манипулации върху планетата. Разглобили са три свята заради това, Ана. Явно знаят какво правят.

Колкото повече наближаваха, толкова по-бурно ставаше летенето. Ту потъваха надолу, ту се изкачваха отново с десетки километри, докато Вюйомие реши да не рискува да използва повече Доплеровия радар. Оттук нататък поддържаше стабилна височина, корабът подскачаше и се тресеше, когато се блъскаше във вихрушки и напречни стени. Всеки миг се включваше някаква аларма, от време на време Вюйомие изругаваше и даваше бърза поредица от команди. Въздухът около тях бе станал черен като катран. Мощни черни облаци изникваха изневиделица и се надуваха или придобиваха разкривени форми. Невъобразими светкавици разсичаха мрака. Въздухът пред тях пулсираше и ги ослепяваше с непрестанни електрически разреждания, напомнящи разклонени ослепителнобели клони или извиващи се, бебешкосини листа. Летяха сред истински ад.

— Идеята вече не ти се струва чак толкова добра, нали? — попита Ана.

— Няма значение — отвърна Торн. — Нека просто продължаваме напред. Онова нещо не се е приближило, нали? Може да е било просто отражение на предизвикания от нас въздушен вихър.

В този момент нещо друго привлече вниманието на Вюйомие към конзолата. Запищя аларма, хор от гласове закрещяха предупредителни съобщения на различни езици.

— Масовият сензор казва, че отпред има нещо, на седемдесет и няколко километра — обяви тя. — Издължено, струва ми се — полето е цилиндрично. Това трябва да е нашата сладурана.

— Колко остава, докато я видим?

— Ще бъдем там след пет минути. Намалявам скоростта. Дръж се.

Торн политна напред и опъна задържащите го колани, когато неговата спътница започна да намалява скоростта. Той преброи два пъти по пет минути. Петното върху дисплея на пасивния радар запазваше относителната си позиция, забавяйки движението си заедно с тях. Странно, летенето стана дори още по-гладко. Облаците започнаха да изтъняват; необузданата допреди малко електрическа активност не беше вече нищо повече от поредица премигвания от двете им страни. Всичко бе изпълнено с ужасяващото усещане за нереалност.

— Въздушното налягане пада — заяви Вюйомие. — Изглежда зад тръбата се е създал вихър с ниско налягане. Той срязва със свръхзвукова скорост атмосферата, така че въздухът не може да се върне незабавно и да запълни така образувалата се празнина. Намираме се в конуса на Мак на тръбата, все едно че се движим непосредствено след самолет, летящ със свръхзвукова скорост.

— Както виждам, знаеш за какво става дума… малко странно за един инквизитор.

— Трябваше да се науча, Торн. И имах добър учител.

— Ирина ли? — попита развеселено той.

— Бяхме доста добър екип. Но положението не е било винаги такова. — Погледна напред и отбеляза: — Гледай. Струва ми се, че виждам нещо. Да опитаме да увеличим образа, а после незабавно да си плюем на петите и да се връщаме.

На главния дисплей на контролното табло се появи изображение на тръбата. Тя се спускаше надолу в атмосферата отнякъде над тях, под ъгъл четирийсет-четирийсет и пет градуса спрямо хоризонтала. На тъмносивия фон на атмосферата изглеждаше като бляскава сребриста линия. Виждаха може би около осемдесет километра от дължината ѝ; отгоре и отдолу изчезваше в мъгла или в плътни облаци. По дължината на тръбата не се забелязваше движение, макар дължината ѝ да нарастваше с цял километър на всеки четири секунди. Изглеждаше провесена отнякъде, дори неподвижна.

— Никакъв знак за нищо друго — обяви Торн. — Не знам какво точно очаквах, но си мислех, че ще има нещо друго. По-дълбоко, може би. Можеш ли да ни отведеш още нататък?

— Ще трябва да прекосим свръхзвуковата граница. Ще бъде много по-трудно от всичко, през което преминахме досега.

— Можем ли да се справим?

— Можем да опитаме.

Ана направи гримаса и се залови отново с бутоните по контролното табло. Въздухът пред тръбата бе абсолютно спокоен и неподвижен, без признаци, че усеща влиянието на носещата се към него ударна вълна. Дори последното преминаване на тръбата при предишната обиколка на луната се намираше на хиляди километри от сегашната траектория. Въздухът непосредствено пред тръбата бе компресиран в течен слой, дебел само сантиметри, образуващ ударна вълна под формата на буквата V във всяка точка от дължината на тръбата. Нямаше как да се стигне пред тръбата без да се премине през пласта силно компресиран и затоплен въздух; не и ако не приемеха да заобиколят няколко хиляди километра.

Минаха от едната страна на тръбата. Тя блестеше във вишневочервено във водещия край — доказателство за разпръскваните при преминаването ѝ енергии от триенето. Не се забелязваха обаче никакви признаци за нанесени върху извънземната машина поражения.

— Изграждат я отдолу — обяви Торн. — Но там не се вижда нищо, само много газове.

— Не съвсем до долу — отвърна Вюйомие. — Неколкостотин километра по-надолу газовете се превръщат в течен водород. Още по-надолу има чист метален водород. А още по-надолу е скалистото ядро.

— А ако са решили да разглобят една такава планета, за да стигнат до скалистата материя, имаш ли представа как би трябвало да постъпят?

— Не. Може би ще разберем.

Стигнаха до свръхзвуковата бариера. За момент на Торн му се стори, че корабът ще се разпадне, че този път вече бяха поискали прекалено много от него. Преди корпусът скърцаше, сега изпищя, макар и за миг. Конзолата се оцвети в червено и изгасна. За секунда се възцари ужасяваща тишина. След това преминаха и се понесоха в спокоен въздух. Конзолата се съживи отново и от стените започна да пищи хор от предупредителни гласове.

— Преминахме — обяви Ана. — Цели, струва ми се… Но нека не злоупотребяваме повече с късмета си, Торн…

— Съгласен съм. Но като си помисля, че изминахме целия този път дотук… би било глупаво да не хвърлим един поглед малко по-надълбоко, нали?

— Не.

— Ако искаш да ви помогна, трябва да знам в какво се замесвам.

— Корабът няма да издържи.

Торн се усмихна.

— Той току-що издържа на доста повече от това, което ти твърдеше, че ще издържи. Престани с този твой песимизъм.

Представителката на демаршистите влезе в бялата стая и се огледа. Зад нея стояха трима полицаи на Конвенция Ферисвил, същите, на които се бе предал в терминала за потеглящи, и четирима демаршистки войници. Последните бяха оставили оръжието си, но въпреки това изглеждаха страшни в яркочервените си брони. Клавейн се почувства стар и беззащитен. Знаеше, че зависи напълно от волята на новите си домакини. — Аз съм Сандра Вой — представи се жената. — Защо ме накара да дойда тук, Клавейн?

— В процес на дезертиране съм.

— Нямам предвид това. Защо мен? Според властите на Конвенцията си помолил да дойда именно аз.

— Смятам, че ще ме изслушаш безпристрастно и ще прецениш справедливо думите ми, Сандра. Познавах една от твоите роднини. Каква трябва да ти се пада, прабаба? Напоследък се оправям трудно с поколенията.

Жената дръпна другия бял стол и седна на него, срещу Клавейн. Демаршистите претендираха, че политическата им система се издига над остарялата концепция за ранг. Вместо капитани те имаха ръководители на кораб; вместо генерали — специалисти по стратегическото планиране. Естествено, подобен вид йерархия изискваше визуални белези, но Вой би се намръщила на предположението, че множеството чертички и лентички на гърдите на туниката ѝ означават нещо толкова демоде като военен статус.

— От четиристотин години не е имало друга Сандра Вой — отвърна тя.

— Знам. Последната умря на Марс, при опит за мирни преговори с конджоинърите.

— Това вече е много стара история.

— Което не значи, че не е вярна. С Вой участвахме в една и съща мисия с цел установяване на мир. Дезертирах при конджоинърите малко след като тя умря и оттогава съм на тяхна страна.

Очите на младата Сандра Вой се изцъклиха за момент. Имплантите на Клавейн усетиха преминаването на информация през черепа ѝ. Беше впечатлен. От чумата насам малко демаршисти се осмеляваха да използват средствата за увеличаване възможностите на нервната система.

— Нашата документация не е на същото мнение.

Клавейн повдигна въпросително вежди.

— Така ли?

— Да. Според нашето разузнаване Клавейн не е живял повече от век и половина след дезертирането си. Не е възможно ти да си същият човек.

— Изоставих човешкия род, за да замина на експедиция в Космос, и се върнах неотдавна. Затова за мен напоследък не се е чувало кой знае какво. Но това всъщност има ли значение? Конвенцията вече се увери, че съм конджоинър.

— Възможно е да си капан. Защо би искал да дезертираш?

Тази жена го изненада за пореден път.

— А защо да не искам?

— Може би си чел прекалено много от нашите вестници. Ако е така, имам новина за теб: вашата страна е на път да спечели войната. Отстъпничеството на един-единствен паяк вече не би могло да промени нищо.

— Никога не съм мислел, че би могло — отговори Клавейн.

— Тогава?

— Не дезертирам заради това.

Те продължаваха да слизат надолу, като се придържаха непрекъснато пред свръхзвуковата ударна вълна на инхибиторската машина. Петното върху дисплея на пасивния радар — неизвестното нещо, което ги следваше на разстояние от трийсет хиляди километра — присъстваше неизменно, като ту изчезваше, ту се появяваше отново, но не ги изоставяше напълно. Дневната светлина започна да притъмнява, докато небето над тях почти се сля с неподвижните черни дълбини под тях. Ана Хури загаси осветлението в кабината с надеждата, че така навън щеше да им се стори по-светло, но не се забеляза почти никаква промяна. Единственият действителен източник на светлина беше вишневочервената резка на водещия край на тръбата, но дори тя бе по-тъмна от преди. Сега тръбата напредваше само с двайсет и пет километра в секунда спрямо атмосферата: спускането ѝ надолу бе станало по-стръмно, почти вертикално към преходната зона, където атмосферата се сгъстяваше до течен водород.

Вюйомие трепна, когато прозвуча ново предупреждение за налягането.

— Не можем да слизаме повече. Този път говоря съвсем сериозно. Налягането ще ни смачка. Навън вече достигна петдесет атмосфери, а онова нещо продължава да ни следва.

— Нека се приближим само още мъничко, Ана. Можем ли да стигнем до преходната зона?

— Не — натърти тя. — Не и с този кораб. Той се движи във въздух. Ще заседне в течния водород и тогава ще паднем надолу и корпусът ни ще бъде смазан. А това не е приятен начин да умреш, Торн.

— На тръбата налягането като че ли не ѝ пречи, а? Мисля, че отива по-дълбоко. Колко според теб изграждат вече? По километър на всеки четири секунди, нали? Това се доближава до хиляда километра на час. Вече трябва да има достатъчно, за да се обиколи планетата няколко пъти.

— Не знаем дали става точно така.

— Но можем да направим аргументирано предположение. Знаеш ли какво ми се върти в главата, Ана?

— Сигурна съм, че ще ми кажеш.

— Намотки. Като на електрически мотор. Може и да греша, разбира се.

Торн и се усмихна.

Раздвижи се внезапно. Тя не бе очаквала това и за момент, въпреки войнишкото си обучение, замръзна от изненада. Той скочи от мястото си и се спусна към нея. Имаше известно тегло, тъй като се движеха с много по-малка от орбиталната скорост, но все пак се извърташе с лекота, а движенията му бяха плавни и очевидно предварително планирани. Внимателно я издърпа от мястото на пилота. Тя опита да се съпротивлява, но той беше много по-силен и знаеше достатъчно, за да парира отбранителните ѝ движения. Не че бе забравила войнишкия си тренинг, но предимството, което даваше техниката, стигаше само донякъде, особено срещу също толкова умел противник.

— Спокойно, Ана, спокойно. Нямам намерение да те наранявам.

Преди да разбере какво става, Торн я намести на мястото на пасажера. Накара я да седне върху дланите си, после я омота стегнато с предпазните колани. Попита я дали може да диша, после я стегна още малко. Ана се въртеше, но в резултат на това въжетата се стягаха повече и я държаха на мястото ѝ.

— Торн… — промълви тя.

Той вече се бе наместил на мястото на пилота.

— Така. Как се действа с това? Ще ми кажеш ли всичко, което трябва да знам, или ще трябва да приложа допълнително убеждение?

Натисна някакви бутони. Корабът се стрелна стремглаво; запищяха аларми.

— Торн…

— Съжалявам. Изглеждаше съвсем лесно, когато те наблюдавах как действаш. Може би в тази работа има нещо повече от това, което се вижда, а?

— Не можеш да управляваш това нещо.

— С началото се справих дяволски добре, нали? Сега… какво прави това? — Последва друга бурна реакция от страна на кораба. Прозвучаха още аларми. Въпреки всичко, макар и бавно, машината започваше да отговаря на командите му. Хури видя, че индикаторът на изкуствения хоризонт се наклони. Торн изпълняваше труден завой. — Осемдесет градуса… — прочете той. — Деветдесет… сто…

— Торн, не. Насочваш ни право назад към ударната вълна.

— Идеята е такава. Мислиш ли, че корпусът ще се справи? Май смяташ, че вече е подложен на по-голям стрес от необходимото. Е, на път сме да разберем дали ще издържи.

— Торн, не знам какво си намислил, но…

— Не съм намислил нищо, Ана. Просто опитвам да ни поставя в положение на реална и близка опасност. Нима не е повече от ясно?

Тя направи нов опит да се измъкне от мрежата, в която бе омотана, но все така безуспешно. Торн наистина бе много умен. Нищо чудно, че бе успявал да се измъква толкова дълго от лапите на правителството. Нямаше как да не му се възхити за това, макар и неохотно.

— Няма да се справим — заяви Вюйомие.

— Може би. А фактът, че на мястото на пилота седя аз, вероятно няма да помогне. Което само улеснява допълнително нещата. Отговори, ето това искам.

— Казах ти всичко…

— Не ми каза почти нищо. Искам да знам кои сте. Знаеш ли кога започнах да изпитвам подозрения?

— Не.

Беше ѝ ясно, че той няма да направи нищо, преди да му отговори.

— Заради гласа на Ирина. Бях сигурен, че съм го чувал преди. Е, най-накрая се сетих откъде ми е познат. От обръщението на Иля Вольова към Ризургам, малко преди да започне да взривява колонии от повърхността му. Вярно, че беше отдавна, но старите рани заздравяват бавно. Ако питаш мен, тук става дума за нещо повече от обикновена роднинска прилика.

— Разбрал си неправилно нещата, Торн.

— Така ли? Тогава би ли ми разяснила?

Прозвучаха още аларми. Торн бе намалил скоростта им, но въпреки това се движеха с няколко километра в секунда към ударната вълна. Ана се надяваше, че вишневочервената резка, която виждаше да се приближава към тях от мрака, бе само плод на въображението ѝ.

— Ана…? — обади се отново той, с мек и безгрижен тон.

— Дяволите да те вземат, Торн.

— А! Струва ми се, че забелязвам някакъв напредък.

— Спри. Обърни в другата посока.

— След миг. Веднага щом чуя вълшебните думички от теб. Изповед, не искам нищо повече.

Тя си пое дълбоко въздух. Ето това бе рухването на всичките им, бавно и премерено осъществявани планове. Бяха заложили на Торн, а Торн се бе оказал по-умен от тях. Трябваше да усетят накъде вървят работите. И Вольова, дяволите да я вземат, се бе оказала права. Грешка беше, че го допуснаха изобщо да се приближи до „Носталгия по безкрая”. Трябваше да намерят друг начин да го убедят. Вольова трябваше да не обръща внимание на протестите ѝ…

— Кажи думите, Ана.

— Добре. Добре, дяволите да го вземат. Тя е триумвирът. Разказахме ти цял куп лъжи от първия момент. Доволен ли си сега?

Той не отговори веднага. Беше му благодарна, че първо се зае да обърне кораба. Ускорението я притисна дори още по-силно към седалката, когато той увеличи мощността, за да се справи с ударната вълна. А тя летеше право към тях от мрака, червена линия, наподобяваща кървавото острие на меча на екзекутора. Видя я как нараства, докато гледката отзад стана яркочервена като разтопен метал. Алармите за сблъсък запищяха, съпроводени от хор от гласове, изричащи едно и също предупреждение на различни езици. Тогава фонът на небето започна да приближава от всички страни на червената линия, като две стоманеносиви завеси. Ширината на нишката започна да намалява и тя изостана зад тях.

— Мисля, че успяхме — обяви Торн.

— Аз пък не мисля така.

— Какво?

Ана кимна към дисплея на радара. Нямаше и следа от петното, което ги следваше от навлизането им в атмосферата на Рок, но затова пък от всички страни нахлуваха различни радарни обозначения. Новите обекти бяха поне десет, при това нямаха неустойчивия характер на по-ранното ехо. Те приближаваха с километри в секунда и целта им очевидно беше корабът на Хури.

— Мисля, че току-що предизвикахме някаква реакция — заяви тя, доста по-спокойно, отколкото бе очаквала. — Както изглежда, все пак е съществувала някаква граница и ние току-що я преминахме.

— Ще се постарая да се измъкнем оттук колкото може по-бързо.

— И мислиш, че това ще промени нещо ли? Те ще бъдат тук след около десет секунди. Предполагам, че получи доказателство, което искаше, Торн. А ако не, ще го получиш всеки момент. Наслади се на мига, защото може да не трае много дълго.

Той я изгледа с безмълвно възхищение, както ѝ се стори.

— И преди си била тук, нали?

— Тук ли, Торн?

— На границата на смъртта. Тя не означава кой знае какво за теб.

— Не ме разбирай неправилно, предпочитам да бъда някъде другаде.

Приближаващите форми пресякоха последния концентричен кръг на дисплея. Вече бяха само на няколко километра от кораба и започнаха да намаляват скоростта. Хури знаеше, че вече не рискува нищо, ако насочи активните сензори към наближаващите неща. Позицията им беше известна и нямаше да изгубят нищо, ако сега хвърлеха поглед към тях. Те приближаваха от всички страни и макар помежду им да имаше големи промеждутъци, беше напълно безсмислено да правят опит да им се измъкнат. Само преди минута тези неща ги нямаше изобщо. Очевидно бяха в състояние да се плъзгат из атмосферата така, сякаш изобщо не съществуваше. Торн бе увеличил скоростта максимално, както впрочем би постъпила и тя на негово място, макар да знаеше, че това няма да промени нищо. Прекалено се бяха приближили до сърцевината на нещата и сега трябваше да платят заради любопитството си, както бе станало и със Силвест преди толкова години.

Ехото от активния радар бе объркващо, пълно с движещите се форми на приближаващите машини. Масовите сензори регистрираха фантомни сигнали на ръба на тяхната чувствителност, едва различими от фона, създаван от полето на Рок. Но визуалните доказателства бяха недвусмислени. Дискретни черни форми плуваха към кораба през атмосферата. Хури осъзна, че „плуваха” бе най-подходящата дума, защото точно така изглеждаше: това бе комплекс от въртящи се, плавно течащи, вълнообразни движения, напомнящи придвижването на октопод във водата. Машините бяха големи колкото кораба ѝ и образувани от милиони по-дребни елементи, плъзгащ се, безспирен танц на черни кубове в множество мащаби. Не се виждаха почти никакви подробности освен абсолютния променлив черен цвят на силуетите, но от време на време сред тях проблясваше синя или лилава светлина, която очертаваше контурите на някоя издатина. Облаци от по-малки черни форми придружаваха всеки по-голям ансамбъл, а щом наближиха, ансамблите протегнаха удължения едни към други, пъпни върви на носещите се наоколо черни дъщерни машини. Между главните ядра пулсираха вълни, създадени от тези маси, а от време на време някое от основните тела се сливаше със свой съсед. Пурпурните светкавици продължаваха да проблясват между мастилените форми и понякога да образуват геометрична черупка около кораба на Хури, преди да преминат в нещо, което изглеждаше доста по-случайно по форма. Въпреки сигурността си, че ще умре, Ана бе като омагьосана от гледката. От нея обаче, същевременно ѝ се повдигаше; беше достатъчно да погледне към машините на инхибиторите, за да ѝ се догади ужасно, защото пред себе си имаше нещо, което определено не бе плод на човешкия разум. Начинът, по който се движеха машините, бе невероятно странен, толкова странен, че дъхът ѝ секваше, и в сърцето си разбра, че двете с Вольова бяха подценили страшно врага си. Още не бяха видели нищо.

Сега машините бяха само на стотина метра от кораба. Бяха оформили затваряща се около него черна черупка, която се затягаше все по-плътно около своята жертва. Небето вече се виждаше само в пролуките между подобните на пипала нишки, които си бяха разменили машините. Ана видя дебели хоботи от местеща се машинария, очертани във виолетови дъги и светъл прах — треперещи листа и танцуващи дрънкулки от сдържана плазмена енергия — които се протягаха напред, жадно и неприлично. Машините като че ли не усещаха изхвърляните от кораба газове и пламъци.

— Торн?

— Съжалявам — промълви той искрено. — Просто трябваше да знам. Винаги съм натягал нещата по този начин.

— Не мога да кажа, че те виня. Може би и аз щях да постъпя по същия начин, ако бях на твое място.

— Това означава, че и двамата сме глупави, Ана. Но в никакъв случай не може да бъде извинение.

Корпусът издрънча и почти веднага издрънча втори път. Алармата промени тона си: вече не предупреждаваше за евентуално сплескване от високото налягане или опасност от засядане, а информираше за увреждането на корпуса отвън. Чуваше се ужасяващо металическо скърцане, като драскане с нокти по тенекия, а широкият, сграбчващ всичко по пътя си край на хобота на един от инхибиторите се просна върху прозорците на кабината. Кръглият му край представляваше гърчеща се мозайка от черни кубчета с размери на палец и въртеливото движение действаше хипнотизиращо. Хури опита да натисне бутоните за спускане на капаците на прозорците с надеждата, че това би могло да забави развитието на нещата с една-две секунди.

Корпусът се пропукваше. Нови черни пипала се прикрепваха към него. Дисплеите изгасваха един по един или се изпълваха с бял сняг.

— Можеха вече да са ни убили… — обади се Торн.

— Можеха, но явно искат да разберат какво представляваме — отвърна Ана.

Следващият звук беше именно този, от който се бе страхувала — стърженето на разкъсан метал. Ушите ѝ изпукаха от внезапното падане на налягането в кораба и тя реши, че след секунда-две ще бъде мъртва. Смъртта в резултат на липса на налягане не бе най-желаният начин да умреш, но бе за предпочитане пред перспективата да бъдеш задушен от инхибиторските машини. Какво щяха да направят стискащите всичко, до което се доберат, черни форми, когато стигнеха до нея? Дали щяха да я разфасоват, както в момента разглобяваха кораба? Но едва тази утешителна мисъл се бе оформила в главата ѝ, когато усещането за падане на налягането престана и Хури осъзна, че дори целостта на корпуса да бе нарушена някъде, това положение беше продължило кратко.

— Ана — обади се Торн. — Гледай.

Вратата, която водеше към пилотската кабина, се бе превърнала в стена от мастилени вълнички, като увиснала във въздуха приливна вълна в чисто черен цвят. Хури усети подухването от постоянната суматоха, сякаш хиляди безшумни вентилатори потрепваха ту напред, ту назад. Само от време на време мракът се раздираше от пулсираща яркорозова или пурпурна светлина и това намекваше за ужасните, изпълнени с машини дълбини. Ана долови колебание. Машините се бяха добрали до интериора на кораба ѝ и трябва да си даваха сметка, че са достигнали деликатното му органично ядро.

Нещо заизлиза от стената. Започна като куполовиден мехур с диаметър приблизително колкото ширината на бедрото на Хури, и след това започна да се разширява, приемайки формата на дървесно стъбло, което навлизаше все по-навътре в кабината. Върхът му беше тъп и се протягаше напред-назад, сякаш душеше въздуха. Процесът се извършваше мълчаливо, ако се изключеше далечното пукане, което се чуваше от време на време. То продължаваше да расте от стената, докато дължината му достигна един метър. Тогава за момент престана да се удължава и се завъртя първо на едната, а после и на другата страна. Ана забеляза как нещо черно с големина на едра муха премина покрай челото и и след това се настани сред основната маса на ствола. Тогава, с потресаваща неизбежност, стволът се раздвои и поднови издължаването си. Единият от раздвоените краища се насочи към Хури, а другият — към Торн. Стволът нарастваше чрез процеждащите се вълни от кубове, пулсиращи по цялата му дължина, кубовете се надуваха или свиваха, преди да заемат окончателното си положение.

— Торн — обади се Хури. — Слушай ме внимателно. Можем да унищожим кораба.

Той кимна.

— Какво трябва да правя?

— Освободи ме и ще го направя аз. Той няма да приеме заповед за унищожение от теб.

Той понечи да стане, но едва бе помръднал, когато черното пипало изстреля друго удължение, което го прикова на мястото му. Всичко се извърши внимателно — очевидно машината все още не искаше да ги нарани преднамерено — но, така или иначе, сега Торн бе обездвижен — Добър опит — изкоментира Ана.

Крайчетата бяха само на два-три сантиметра от нея. Бяха се раздвоявали отново и отново при своето приближаване, така че сега пред лицето ѝ се намираше черна длан с множество пръсти — или удължения — готови да проникнат в очите ѝ, устата, носа, ушите, дори през кожата и костите. Самите пръсти се разклоняваха на все по-тънки и по-тънки шипчета, които най-накрая се губеха в сивкаво-черна бронхиална мъгла.

Хоботът се оттегли два сантиметра назад. Хури затвори очи, решила, че машината се приготвя да нанесе удар. В този момент усети остро студено пробождане под клепачите, толкова светкавично и локализирано, че трудно можеше да се нарече „болка”. Миг по късно почувства същото нещо някъде в слуховия си канал, а след секунда — макар да нямаше реална представа с каква скорост тече всъщност времето — машината на инхибиторите достигна до главния ѝ мозък. Последва цял порой от усещания, объркани чувства и образи, които се лееха като водопад едни след други, съпроводени от чувството, че я развиват и инспектират като дълга магнетофонна лента. Искаше ѝ се да закрещи или да реагира по някакъв друг, типично човешки начин, но волята ѝ бе парализирана. Дори мислите ѝ се бяха заледили, възпрепятствани от натрапчивото присъствие на черните машини. Подобната на катран маса се бе промъкнала във всяка нейна част, докато почти не бе останало място за същината, която някога бе Хури. Все пак бе останало достатъчно, за да почувства, че потокът от информация бе двупосочен. Даваше си неопределено сметка за задушаващите всичко около себе си черни измерения на тези познания, които се простираха отвъд главата ѝ, обратно към ствола, извън кораба и към обградилите го машини.

Усещаше дори Торн, свързан в същата събираща информация мрежа. Неговите мисли отразяваха точно нейните. Той беше парализиран и компресиран, неспособен да изкрещи или даже да си представи облекчението, което би му донесъл викът. Опита се да достигне до него, поне да му даде да разбере, че тя присъстваше и че още някой във Вселената имаше представа какво преживяваше той. В същото време усещаше, че Торн прави същото, така че двамата всъщност бяха сплели пръстите си чрез невронното пространство, като давещи се в мастило влюбени. Това бе най-лошото нещо, което бе преживявала някога, по-лошо от което и да е мъчение или симулация на мъчение, познати на Края на небето. Процесът на анализирането ѝ продължаваше, чернотата се просмукваше в най-старите части на ума ѝ. Беше по-лошо от всичко, което ѝ бе причинила Мадмоазел; единственото положително във всичко това бе фактът, че осъзнаваше съвсем слабо собствената си идентичност. Когато тя отпаднеше напълно, щеше да бъде свободна.

И тогава нещо се промени. На границата на онова, което чувстваше чрез каналите за събиране на информация, на периферията на облака, обгърнал кораба ѝ, възникна някакво смущение. Торн също го усети: тя долови патетичната му искрица надежда чрез връзката на разклоненията. Нямаше обаче причина за надежда. Беше просто прегрупиране на машините, които се готвеха за следващата фаза на процеса на задушаване.

Но явно се бе излъгала.

Усети как в мислите ѝ навлезе трето съзнание, съвсем отделно от това на Торн. Този ум бе ясен и спокоен, а мислите му бяха свободни от задушаващото влияние на машините. Хури изпита любопитство и немалко колебание, но макар все още да чувстваше страх, не усети всепоглъщащия ужас, който се излъчваше от Торн. Страхът беше само крайна форма на предпазливост. В същото време тя възвърна част от себе си, сякаш черното смазване бе отслабнало.

Третият ум се приближи още до нейния собствен ум и тя осъзна, с целия шок, който бе в състояние да изпита, че го познава. Никога досега не го бе срещала на това ниво, но силата на неговата индивидуалност бе толкова проникваща, че можеше да бъде сравнена със силните звуци на тромпет, изпълняващ позната мелодия. Това бе умът на човек и то на човек, който никога не бе отделял много време за съмнения или смирение, нито пък за съпричастност към делата на другите. Същевременно тя долови искрици на угризение и нещо, което можеше да бъде дори загриженост. Но още не бе достигнала до това заключение и съзнанието се отдръпна рязко, обви се отново в пелена и тя почувства мощната вихрушка, предизвикана от оттеглянето му.

Ана изпищя както трябва, защото отново бе в състояние да движи тялото си. В същия миг стволът се разби с дрънчене на парченца. Когато отново отвори очи, тя бе заобиколена от облак от бутащи се и движещи се в безпорядък черни кубчета. Черната стена се разпадаше. Наблюдаваше опитите на кубчетата да се слеят отново и успеха им от време на време да образуват по-големи общности, които обаче се разпадаха пак само след секунда. Торн вече не беше прикован за стола си. Той тръгна към Хури, като разблъскваше встрани от пътя си кубчетата, застана до нея и я освободи от придържащата я мрежа.

— Имаш ли представа какво се случи, по дяволите? — попита той, като заваляше думите си.

— Имам — отвърна тя. — Но не съм сигурна дали си вярвам.

— Кажи ми, Ана.

— Виж, Торн. Погледни навън.

Той проследи погледа ѝ. Обградилата отвън кораба черна маса бе станала жертва на същата неспособност да се свързва, както и кубчетата вътре. Тук-там се появяваха непрестанно прозорчета към небето, след което черната маса ги запречваше, но пък изникваха други прозорчета на други места. Хури осъзна, че там имаше още нещо. Беше в черната черупка, образувала се около кораба ѝ, но не беше част от нея, и при движението ѝ — това нещо като че ли обикаляше около кораба — коагулираните черни маси се отдръпваха пъргаво от пътя му. Формата му можеше да бъде фокусирана трудно, но впечатлението, което остана в Хури, бе за въртящ се като вихрушка стоманеносив жироскоп, като съвършената сфера се състоеше от множество въртящи се около оста си слоеве. В ядрото му или някъде вътре в него се виждаше премигващ източник на тъмночервена светлина, като червен халцедон. Обектът, който я караше да се сеща също и за въртящо се топче за игра, беше около метър в диаметър, но нямаше как да бъде сигурна, защото периферията му се подуваше и свиваше при въртенето. Единственото, което знаеше Хури, единственото, в което можеше да бъде сигурна, бе, че преди го нямаше тук и че явно изпълваше с особена загриженост инхибиторската машинария.

— То ни отваря прозорец — възкликна изумено Торн. — Гледай. Дава ни възможност да избягаме.

Ана зае мястото на пилота.

— В такъв случай нека се възползваме от нея — заяви тя.

Измъкнаха се от рояка от машини на инхибиторите и се устремиха към открито пространство. Хури наблюдаваше върху радара как изоставащата все по-назад черупка се разпада, но не можеше да се избави от страха, че ще затисне проблясващото червено топче и ще се спусне отново след тях. Но им позволиха да си отидат. Едва по-късно нещо прелетя светкавично изотзад, като носеше същата неопределена сигнатура на радара, която вече познаваха. Обектът обаче само профуча покрай тях с ужасяващо ускорение и се изгуби някъде напред в междупланетното пространство. Ана го проследи с поглед, докато то се изгуби някъде по посока на Хадес, неутронната звезда в края на системата.

Но това не беше нещо неочаквано за нея.

Откъде идваше голямата задача? Какво я бе породило? Инхибиторите нямаха достъп до тази информация. Единственото, което бе ясно, беше, че въпросната работа чакаше тях и само тях и че беше най-важната дейност, провокирана някога от някакъв интелект в историята на Галактиката, може би дори в историята на цялата Вселена.

Природата на работата бе самата простота. Не можеше да се позволи на разумен живот да се разпространи из Галактиката. Но можеше да бъде толериран, даже насърчаван, когато се ограничаваше до самотни светове или дори до отделни слънчеви системи.

Но не трябваше да инфектира Галактиката.

Не беше приемливо обаче, животът просто да бъде унищожен поголовно. Това би било технологически осъществимо за всяка зряла галактическа култура, особено ако разполагаше в по-голяма или в по-малка степен почти с цялата Галактика. В звездните ясли можеха да се запалват изкуствени свръхнови, стерилизиращи взривове, милиони пъти по-ефикасни от суперновите. Възможно беше звезди да се насочват и да се блъскат в хоризонта на събитието на спяща свръхмасивна черна дупка в сърцевината на Галактиката, така че разрушението им да даде гориво за пречистващ откос от гама-лъчи. Бинарни неутронни звезди можеха да бъдат насърчавани да се сблъскат чрез деликатна манипулация на местната гравитационна константа. Възможно бе пълчища от самовъзпроизвеждащи се машини да бъдат пуснати да раздробяват светове във всяка една система в Галактиката. Напълно по възможностите им беше след милион години всички стари скалисти планети в Галактиката да бъдат превърнати в прах. Профилактичната интервенция в прапланетарните дискове, от които възникваха светове, бе в състояние да предотврати създаването на нови жизнеспособни планети. Галактиката можеше да се задуши от прахта на собствените си мъртви души, сияещи в червено в протежение на мегапарсеци.

Всичко това можеше да бъде направено.

Но целта не беше да се унищожи животът, а по-скоро — да се държи под контрол. Инхибиторите смятаха самия живот, въпреки явната му разюзданост, за свещен. Те съществуваха, за да го опазват и по-точно — за да опазват мислещия живот.

Но не можеха да му позволяват да се разпространява.

Тяхната методология, усъвършенствана в продължение на милиони години, беше проста. Имаше прекалено много жизнеспособни слънца за наблюдаване; прекалено много светове, където простата форма на живот можеше внезапно да се устреми към разума. Затова те създаваха мрежи от озадачаващи изкуствени тела, пръснати из Галактиката. Разположението им беше такова, че бе неизбежно възникващата култура да се натъкне на тях рано или късно. Целта им обаче, в никакъв случай не беше да примамват културите към Космоса. Трябваше да възбуждат любопитството, но не прекалено.

Инхибиторите чакаха между звездите, вслушваха се за знаци, че някое от бляскавите им изобретения е привлякло нов вид.

И тогава, незабавно и без да се замислят, се насочваха натам.

Военната совалка, с която бе пристигнала Вой, беше паркирана отвън, и бе прикрепена отстрани на карусел Ню Копенхаген с магнитни куки. Отведоха Клавейн на борда ѝ и му казаха къде да седне. На главата му беше поставена черна каска със съвсем малко прозорче за гледане отпред. Целта му беше да блокира нервните сигнали, за да не влизат в контакт с апаратурата в съседство. Предпазливостта им не го изненада ни най-малко. Беше потенциално ценен за тях — въпреки коментарите на Вой в полза на противното, всеки дезертьор можеше да промени положението, дори в такъв късен етап на войната — но като паяк можеше да създаде също и значителни проблеми.

Военният кораб се отдели от карусела и започна да се отдалечава от него. Прозорците в бронирания корпус бяха поставени странно. През надрасканите им, дебели петнайсет сантиметра стъкла, Клавейн зърна три полицейски совалки, които ги следваха неотстъпно.

Той кимна към тях.

— Приемат цялата тази работа сериозно.

— Ще ни съпровождат, докато излезем от въздушното пространство на Конвенцията — поясни Вой. — Нормална процедура. В много добри отношения сме с Конвенцията, Клавейн.

— Къде ме водите? Право в демаршистката щабквартира ли?

— Не ставай глупав. За начало ще те заведем на някое хубаво, сигурно и отдалечено място. В далечния край на Окото на Марко има малък демаршистки лагер… разбира се, ти знаеш всичко за нашите операции.

Клавейн кимна.

— Но не и конкретните ви процедури. Имали ли сте много такива?

Другият присъстващ в помещението беше млад демаршист, също с висок статус, когото Вой му представи като Джайлс Перотет. Той имаше навика постоянно да протяга скритите си в ръкавиците пръсти, един след друг, ръка след ръка.

— Две-три на десетилетие — отвърна той. — Ти си първият от доста време. Не се надявай да те галим с перо, Клавейн. Нашите очаквания вероятно са повлияни от факта, че осем от единайсетте предишни дезертьори се оказаха агенти на паяците. Убихме ги всичките, но не и преди да се лишим чрез тях от ценни тайни.

— Аз не съм дошъл тук с подобна цел. Няма и смисъл да го правя, нали? Победата така или иначе е наша.

— Значи си дошъл да злорадстваш, така ли? — попита Вой.

— Не. Дойдох да ви кажа нещо, на чийто фон войната придобива съвсем друга перспектива.

По лицето ѝ пробягна усмивка.

— Това ще да е някакъв номер.

— Демаршистите разполагат ли все още с лайтхъгър?

Двамата се спогледаха озадачено, преди Перотет да попита на свой ред:

— Ти какво мислиш, Клавейн?

Клавейн не отговори няколко минути. През прозореца виждаше как каруселът Ню Копенхаген намалява и сивата дъга на ръба се оказа просто част от колело без спици. Самото колело на свой ред също започна да се смалява и накрая почти се изгуби на фона на другите населени места и карусели, които оформяха Ръждивия пояс.

— Според нашето разузнаване нямате — отвърна Клавейн, — но то може да се лъже. Ако на Демаршията се предостави възможност да се сдобие с лайтхъгър… мислите ли, че би могла?

— За какво са всички тези приказки? — попита Вой.

— Просто отговорете на въпроса ми.

Лицето ѝ почервеня от нахалството му, но тя се справи превъзходно с гнева си. Тонът ѝ остана спокоен, почти делови.

— Знаеш, че винаги има начини и средства. Зависи от нивото на отчаяние.

— Мисля, че би трябвало да започнете да правите планове. Ще имате нужда от космически кораби, не само от един. И от войски, и от оръжие.

— Не сме в позиция да пестим ресурси, Клавейн — обади се Перотет и измъкна напълно едната си ръкавица.

Ръцете му бяха млечнобели и с много фини кости.

— Защо? Защото ще изгубите войната? Така или иначе ще я изгубите. Просто това ще трябва да стане малко по-скоро, отколкото очаквахте.

Перотет си сложи отново ръкавицата.

— Защо, Клавейн?

— Спечелването на тази война вече не е основната грижа на Майка Нест. Нещо друго зае първото място. Въпреки това те продължават да правят нужното, за да я спечелят, защото не искат вие или някой друг да заподозре истината.

— И тя е? — намеси се Вой.

— Не знам всички подробности. Трябваше да избирам между възможността да остана и да науча повече, или да дезертирам, докато имах шанса да го направя. Вземането на решение не беше лесно и нямах почти никакво време за размисъл.

— Просто ни кажи каквото знаеш — рече Перотет. — Ние ще решим дали информацията заслужава по-нататъшно проучване. Така или иначе в крайна сметка ще научим всичко, което знаеш. Ние, също като вас, притежаваме апаратура за извличане на спомените. Може би не е толкова бърза, може би не толкова безопасна… но работи за нас. Няма да изгубиш нищо, като ни кажеш сега част от информацията.

— Ще ви кажа всичко, което знам. Но то губи стойността си, ако не предприемете веднага нещо във връзка с него.

Клавейн усети как военният кораб промени леко посоката си на движение. Летяха към единствената голяма луна на Йелоустоун, Окото на Марко, която обикаляше непосредствено извън границите на Конвенция Ферисвил.

— Давай нататък — подкани го Перотет.

— Майка Нест идентифицира съществуването на външна заплаха, еднаква за всички нас. Това са извънземни, подобни на машини същности, които потискат развитието на технологичния разум. Ето защо Галактиката е толкова празна откъм живот. Те са го заличавали винаги, когато е надминел определена, поставена от тях граница на развитие. Страхувам се, че ние сме следващите в списъка им.

— Прилича ми на предположение — отсъди Вой.

— Но не е. Някои от нашите мисии в далечния Космос вече са се натъквали на тях. Те са също толкова реални, колкото сме вие и аз, и имате думата ми, че се приближават.

— Досега сме се справяли чудесно — отсъди Перотет.

— Нещо, което сме направили, им е послужило като предупредителен знак. Единственото важно в случая е, че заплахата е реална и конджоинърите знаят за нея. И не мислят, че са в състояние да се справят.

След това им разказа горе-долу същото, което бе разказал и на Антоанет и Зейвиър за евакуационната флота на Майка Нест и търсенето на изгубените оръжия.

— Колкото до тези въображаеми оръжия — попита Вой. — Очаква ли се от нас да мислим, че могат да променят на практика нещо, когато става въпрос за враждебно настроени извънземни?

— Ето какво смятам аз: ако моят народ не ги смяташе за ценни, нямаше да полага такива усилия, за да си ги върне.

— И къде е нашето място в цялата тази история?

— Бих искал вие първи да откриете оръжията. Затова ще ви трябва междузвезден кораб. Бихте могли да оставите няколко за евакуационната флота на Скейд, но всички останали… — Клавейн сви рамене. — Мисля, че е по-добре да бъдат под контрола на ортодоксалното човечество.

— Голям си „бояджия” — произнесе с възхищение Вой.

— Постарах се да не го превръщам в кариера.

Корабът се наклони рязко. Клавейн бе пътувал с достатъчно кораби, за да прави разлика между планирани и непредвидени маневри.

Нещо не беше наред. Забеляза го незабавно по лицата на своите спътници: от спокойствието им не остана и следа. Изражението на Вой се превърна в маска, гърлото ѝ завибрира, когато поведе беззвучния си разговор с ръководителя на кораба. Перотет се приближи до единия прозорец и се погрижи да закрепи поне един от крайниците си в специално предназначеното за тази цел място.

Корабът се наклони отново. Кабината се оцвети в крещящо синя светлина. Перотет погледна встрани, като премигна от ярката светлина.

— Какво става? — попита Клавейн.

— Атакуват ни. — Звучеше едновременно омагьосан и възмутен. — Някой току-що свали един от придружаващите ни кораби на Ферисвил.

— Тази совалка ми се струва слабо бронирана — отсъди Клавейн. — Ако ни атакуваха, не трябваше ли вече да сме мъртви?

Още една светкавица. Совалката се наклони и се отклони от курса си, корпусът ѝ завибрира от допълнителното усилие на двигателите. Капитанът опитваше да се изплъзне от нападателите.

— Свалените станаха два — обади се от своя край в кабината Вой.

— Имате ли нещо против да ме пуснете от този стол? — предложи Клавейн.

— Виждам нещо, което приближава към нас — извика Перотет. — Прилича на кораб… може би два. Без маркировка. Прилича на граждански, но не може да бъде. Освен ако…

— Банши? — предположи Клавейн.

Те като че ли не го чуваха.

— От онази страна също има нещо — додаде Вой. — Ръководителят на кораба не знае какво става. — Тя пренасочи вниманието си към Клавейн. — Възможно ли е твоята страна да се е приближила толкова до Йелоустоун?

— Много искат да ме върнат — отвърна той. — Всичко ми се струва възможно. Но то е против всички правила на войната.

— Но въпреки това не е изключено да са паяци — рече Вой. — Ако Клавейн е прав, тогава правилата на войната вече не се прилагат.

— Можете ли да им отговорите? — поинтересува се Клавейн.

— Тук не. Оръжията ни се блокират по електронен път във въздушното пространство на Конвенцията. — Перотет се отвърза от придържащия го колан и се отправи към друг, който се намираше на противоположната стена. — Другият кораб от ескорта е повреден — явно е бил улучен частично. Газовете му започват да излизат и губи навигационен контрол. Изостава зад нас. Вой, колко остава, докато се върнем във военната зона?

Очите ѝ се изцъклиха отново. Все едно че за момент беше зашеметена.

— Четири минути до границата, тогава оръжията ще бъдат отново в действие.

— Не разполагаме с четири минути — заяви Клавейн. — Случайно на борда на това нещо да има скафандър?

Вой го изгледа странно — Разбира се. Защо?

— Защото е повече от очевидно, че искат мен. Няма смисъл да умираме всички, нали така?

Заведоха го в помещението със скафандрите. Те бяха с демаршистки дизайн, от сребристо-червен метал на изпъкнали ивици, и макар да не бяха нито по-съвършени, нито по-елементарни в технологично отношение от конджоинърските, всичко при тях действаше по различен начин. Клавейн нямаше да може да влезе в скафандъра без помощта на двамата си спътници. Щом шлемът се затвори, на таблото му отпред светнаха десетина непознати дисплея; преминаващите по тях хистограми, справки и съкращения не означаваха нищо за Клавейн. Периодично тънък, учтив женски глас нашепваше нещо в ухото му. Повечето чертички бяха зелени, а не червени, и той прие това като добър знак.

— Все още мисля, че това може да е капан — каза Вой. — Нещо, което сте планирали от самото начало. Че точно така сте искали да стане — да се качиш на нашия кораб и след това да бъдеш спасен. Може би си ни направил нещо или си поставил нещо…

— Всичко, което ви казах, е вярно — увери я Клавейн. — Не знам кои са тези хора отвън и не знам какво искат от мен. Възможно е да са конджоинъри, но ако е така, тяхното пристигане не е планирано от мен.

— Ще ми се да можех да ти вярвам.

— Възхищавах се на Сандра Вой. Надявах се, че познанството ми с нея ще подпомогне работата ми с вас. Бях абсолютно искрен.

— Ако са конджоинъри… ще те убият ли?

— Не знам. Мисля, че вече можеха да са го направили, ако искаха това. Не мисля, че Скейд би ви пощадила, но може би не съм я преценил правилно. Ако това наистина е Скейд… — Клавейн се раздвижи. — По-добре да тръгвам. Надявам се да ви оставят на мира, щом ме видят отвън.

— Страх те е, нали?

Клавейн се усмихна.

— Толкова ли е очевидно?

— Това ме кара да мисля, че все пак може би не лъжеш. Информацията, която ни даде…

— Наистина трябва да вземете мерки незабавно.

Той влезе в херметичната камера. Вой направи останалото. Линийките върху дисплеите в шлема регистрираха преминаването към условия на вакуум. Скафандърът започна да пука и да щрака по непривичен за Клавейн начин, докато се подготвяше за открития Космос. Външната врата се отвори. Не виждаше нищо друго освен потънал в мрак правоъгълник. Не се виждаха звезди, не се виждаха планети, не се виждаше дори Ръждивият пояс. Даже и мародерските кораби.

Винаги се искаше кураж, за да излезеш от който и да е кораб, особено при липсата на средства за завръщане. За Клавейн тази стъпка и отблъскването от кораба бе второто или третото най-трудно нещо, което бе извършвал в живота си.

Но трябваше да го направи.

Беше навън. Обърна се бавно. Издължената демаршистка совалка мина покрай него. Беше невредима, ако се изключеха двата белега от изгаряне по корпуса, където бе ударена от горящи фрагменти от корабите от ескорта. Совалката започна да ускорява и да се отдалечава от него. Добре. Нямаше смисъл да се жертва, ако Вой не се възползваше от постъпката му.

Зачака. Минаха може би четири минути, преди да усети присъствието на другите кораби. Бяха се оттеглили след атаката. Бяха три, както смятаха Вой и Перотет.

Корпусите им бяха черни, нашарени с неонови черепи, очи и зъби на акула. От време на време от някой от отворите за двигателите изригваха газове и на проблесналата светлина се очертаваха някои детайли, гладките извивки на предназначените за пътуване в атмосферни условия повърхности и покритите муцуни на вмъкнатите навътре в корпуса оръжия и съоръженията за прихващане към други кораби. Оръжията можеха да се приберат напълно навътре и тогава корабите добиваха напълно невинен вид: човек би се обзаложил, че това са лъскави играчки за богати деца.

Един от трите банши се отдели от групичката. Осветеният му в жълто люк в корема на корпуса се отвори. Оттам излязоха две фигури, черни като самото пространство наоколо. Те се устремиха към Клавейн и спряха умело миг преди да се блъснат в него. Скафандрите им бяха подобни на корабите: създадени като граждански, но допълнени с броня и оръжие. Не си направиха труда да разговарят с него чрез връзката между скафандрите; единственото, което чуваше, докато го мъкнеха към борда на своя кораб, бе нежният глас на субперсоната на собствения му скафандър.

Тримата едва се побраха в херметичната камера в търбуха на корпуса. Клавейн търсеше някаква маркировка по скафандрите на другите двама, но те бяха абсолютно черни дори отблизо. Визьорите им бяха силно оцветени, така че през тях не можеше да види нищо друго освен блясък на очи от време на време.

Индикаторите за статуса показаха наличието на въздушно налягане. Вътрешната врата се отвори и незабавно го блъснаха към следващото помещение. Двойката в скафандри го последва. Щом се озоваха вътре, шлемовете им се отделиха автоматично и се понесоха към предназначените за тях места. На борда го бяха довели двама мъже. Спокойно можеха да бъдат близнаци; дори носовете им бяха счупени по еднакъв начин. От веждата на единия и от ухото на другия висяха златни халки. И двамата бяха плешиви с изключение на съвсем тясната ивица оцветена в зелено коса, която разделяше черепа им от нивото на слепоочията до тила. Носеха костени очила и по лицата им нямаше и следа от уста.

Онзи, чиято халка висеше от веждата, даде знак на Клавейн да си свали шлема. Той поклати глава. Не искаше да го направи, преди да бъде сигурен, че въздухът е годен за дишане. Мъжът сви рамене и посегна към нещо, висящо на стената. Беше яркожълта брадва.

Клавейн вдигна длан и започна да бърника заключалката на демаршисткия скафандър. Не можеше да намери механизма за освобождаване на каската. След малко човекът с пробитото ухо поклати глава и отмести дланта на Клавейн. Той се справи с ключалката и нежният глас в ухото на Клавейн стана по-пронизителен, по-настойчив. Дисплеите за статуса се оцветиха предимно в червено.

Шлемът се отдели, засмуквайки шумно въздух. Налягането на черния кораб не отговаряше на демаршистките стандарти. Той вдиша студения въздух, белите му дробове работеха усилено.

— Кои… кои сте вие? — попита, когато събра достатъчно енергия за изричането на тези думи.

Мъжът с пробитата вежда върна жълтата брадва на стената. После прокара пръст през гърлото си.

Тогава се обади друг глас, който Клавейн не разпозна:

— Здравей.

Клавейн се огледа. Третата особа също беше в скафандър, но съвсем не толкова обременяващ като тези на нейните другари. Непознатата успяваше да изглежда слаба дори въпреки обемния скафандър. Тя стоеше в рамката на някаква врата, наклонила леко глава на една страна. На Клавейн му се стори, че вижда призрачни ивици с избелял черен цвят на съвършено бялата ѝ кожа, но реши, че това е резултат от играта на светлината.

— Надявам се, че Словоохотливите близнаци се отнесоха добре с вас, мистър Клавейн.

— Коя сте вие? — попита отново той.

— Аз съм Зебра. Това не е истинското ми име, разбира се. Няма да ви бъде нужно да знаете истинското ми име.

— Коя сте вие, Зебра? Защо направихте това?

— Защото ми казаха да го направя. Вие какво очаквахте?

— Не съм очаквал нищо. Опитвах… — Направи пауза и изчака дишането му да се нормализира. — Опитвах да дезертирам.

— Знаем.

— Кои сте вие?

— Ще разберете съвсем скоро. Елате с мен, мистър Клавейн. Близнаци, подгответе за висока скорост. Конвенцията ще нарои кораби като рояк мухи, докато се върнем до Йелоустоун. Връщането ни ще бъде интересно.

— Не си заслужава заради мен да се убиват невинни хора.

— Никой не е умрял, мистър Клавейн. Двата ескорта на Конвенцията, които свалихме, бяха на дистанционно управление от третия. Ранихме третия, но пилотът му няма да пострада. И умишлено избягвахме да увредим совалката на зомбитата. Питам се те ли ви накараха да излезете навън?

Той я последва през вратата и се озова в кабината за управление на полета. На борда имаше само още един човек, поне доколкото се виждаше: съсухрен мъж, привързан с осигурителните колани на мястото на пилота. Той не носеше скафандър. Покритите му със старчески петна ръце бяха стиснали контролните лостове като клонки.

— Вие какво мислите? — попита на свой ред Клавейн.

— Възможно е да са го направили те, но според мен вие сам предпочетохте да напуснете кораба им.

— Това вече няма значение, нали така? Вече съм във вашите ръце.

Възрастният човек го погледна с мигновен проблясък на интерес в очите.

— Нормално навлизане ли ще правим, Зебра, или ще се прибираме по дългия път?

— Следвай нормалния коридор, Манукян, но бъди готов да се отклониш, ако се наложи. Не искам ново спречкване с Конвенцията.

Манукян, ако това действително бе името му, натисна дръжките от слонова кост на лостовете.

— Вържи госта ни, Зебра. И себе си.

Раираната жена кимна.

— Близнаци? Помогнете ми да сложа осигурителния колан на мистър Клавейн.

Двамата мъже придвижиха все още облечения в скафандъра Клавейн до кушетката за ускорение. Той ги остави да правят каквото искат; беше прекалено слаб, за да се съпротивлява. Умът му сондираше кибернетичната обстановка в непосредствена близост и макар имплантите му да усещаха нещичко от информационния трафик през контролните мрежи, не беше в състояние да влияе върху нищо. Хората също бяха недосегаеми за него. Най-вероятно дори нямаха импланти.

— Вие банши ли сте? — попита той.

— Нещо такова, но не точно. Банши са банда пирати. Ние правим нещата с малко повече финес. Но тяхното съществуване ни дава прикритието, нужно за нашата дейност. А вие? — Линиите на лицето ѝ се събраха, когато се усмихна. — Наистина ли сте Невил Клавейн, Палача на Тарзис?

— Не си го чула от мен.

— Това каза на демаршистите. И на онези деца от Копенхаген. Имаме шпиони навсякъде, както виждаш. Не ни се изплъзват много неща.

— Не мога да докажа, че съм Клавейн. Но и защо ли да си правя труда?

— Аз мисля, че си — заяви Зебра. — Поне се надявам. Би било такова разочарование, ако се окаже, че си самозванец. Шефът ми няма да остане очарован.

— Шефът ти ли?

— Човекът, с когото отиваме да се срещнем — отговори Зебра.

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Когато излязоха невредими от атмосферата и халцедоново червеното топче за игра изчезна от радара на кораба, Хури намери смелост да вземе едно от черните кубчета, което бе останало при фрагментирането на главната маса на инхибиторската машина. Кубчето беше шокиращо студено на пипане и когато го пусна, остави по малко кожа по противоположните му страни, като розови отпечатъци от пръсти. Връхчетата на пръстите ѝ бяха зачервени и болезнени. Помисли, че отделената кожа ще остане по гладките черни страни, но след няколко секунди тя падна, подобно на деликатни полупрозрачни крилца на насекомо. Студените черни страни на кубчето бяха безмилостно тъмни и лъскави като преди. Тя обаче забеляза, че кубчето се свива; контракцията беше толкова странна и неочаквана, че умът ѝ установи този факт едва когато достигна съвсем малки размери. Всички останали кубчета наоколо имитираха това свиване, като размерите им намаляваха наполовина за секунда.

След минута в кабината вече нямаше нищо друго освен слой сиво-черна пепел. Усети поява на пепел дори в ъгълчетата на очите си, като внезапна атака от прах, и това я подсети, че кубчетата бяха проникнали в главата ѝ преди появата на топчето за игра.

— Е, получи си демонстрацията — обърна се тя към Торн. — Заслужаваше ли си?

— Трябваше да знам. Но не можех да предположа какво ще се случи.

Ана разтърка длани, за да възстанови нормалното им кръвообращение. Приятно беше да се освободи от задържащата мрежа, в която я бе омотал Торн. Той ѝ се извини за това, но гласът му не прозвуча особено убедително. Тя трябваше да признае, че никога нямаше да му каже истината без подобна крайна мярка за убеждаване.

— Какво стана, между другото? — додаде той.

— Нямам представа. Поне не за всичко. Предизвикахме ответна реакция и съм почти убедена, че щяхме да умрем или поне да бъдем погълнати от онази машинария.

— Знам. И аз имах такова чувство.

Двамата се спогледаха; осъзнаваха, че единението в инхибиторската мрежа за събиране на информация им бе позволило да изживеят ниво на интимност, каквато никой от тях не бе очаквал. Не бяха споделили почти нищо друго освен страх, но Торн поне бе разбрал, че нейният страх бе също толкова силен, колкото и неговият, и че нападението на инхибиторите не бе организирано от нея в негова чест. Имаше обаче и нещо повече от страх. Имаше загриженост един за друг. А когато пристигна третото съзнание, бяха усетили и нещо много близо до разкаяние.

— Торн… почувства ли другото съзнание? — попита Хури.

— Усетих нещо. Нещо различно от теб и от машината.

— Знам кой беше — добави тя. Вече беше прекалено късно за лъжи и заобикаляне на истината и трябваше да каже на Торн поне толкова, колкото знаеше. — Поне мисля, че го познах. Умът беше на Силвест.

— Дан Силвест ли? — попита предпазливо той.

— Аз го познавах, Торн. Не добре и не за дълго, но достатъчно, за да го разпозная. А и знам какво се случи с него.

— Започни от началото, Ана.

Тя избърса пепелта от ъгълчето на окото си; надяваше се, че машината бе напълно инертна, а не просто заспала. Торн имаше право. Признанието ѝ беше първата пукнатина в иначе безупречна фасада. Но пукнатината не можеше да се премахне. Тя щеше да се разширява, да простира пръстите си във всички посоки. Единственото, което можеше да предложи сега, бе начин за ограничаване на щетите.

— Всичко, което мислиш, че знаеш за триумвира, е невярно. Тя не е маниакът-тиранин, за който я мисли населението. Правителството изгради така имиджа ѝ. Нуждаеше се от демон, от фигура, която да бъде мразена. Ако народът нямаше триумвира, когото да мрази, щеше да насочи гнева си, чувството си на безсилие към самото правителство. А то не можеше да позволи да се случи подобно нещо.

— Тя изби цяло селище.

— Не… — Внезапно се почувства изтощена. — Не, не стана така. Тя просто направи да изглежда така, не разбираш ли? Никой не умря.

— И ти си сигурна, така ли?

— Аз бях там.

Корпусът изскърца и промени отново формата си. Скоро щяха да излязат от електромагнитното влияние на газовия гигант. Инхибиторите продължаваха необезпокоявани започнатите процеси: бавното изграждане на намиращите се под атмосферата тръби и на голямата орбитална арка. Случилото се преди малко не се бе отразило върху голямата схема.

— Разкажи ми за това, Ана. Наистина ли това е твоето име или е поредният неистинен слой, който трябва да обеля?

— Моето име е. Но не и Вюйомие. То бе моето прикритие. Колонистко име. Създадохме цяла легенда за мен, необходимото минало, което ми позволи да проникна в правителството. Истинското ми име е Хури. И аз наистина бях от екипажа на триумвира. Дойдох тук на борда на „Носталгия по безкрая”. Дойдохме да намерим Силвест.

Торн кръстоса ръце пред гърдите си.

— Е, сега най-после стигнахме донякъде.

— Екипажът искаше Силвест, това е всичко. Никой нямаше нищо против колонията. Използваха дезинформация, за да ви накарат да мислите, че са готови да използват сила, което не бе истина. Но Силвест ни измами. Нуждаеше се от начин да изследва неутронната звезда и онова нещо, което е в нейната орбита, двойката Цербер/ Хадес. Убеди ултрите да му помогнат с кораба си.

— И после? Какво стана после? Защо двете се върнахте на Ризургам, след като сте разполагали с космически кораб?

— На кораба възникнаха неприятности, както се досещаш. Сериозни, гадни неприятности.

— Бунт?

Хури прехапа устна и кимна.

— Три от нас се опълчиха срещу останалите. Ние с Иля и Паскал, съпругата на Силвест. Не искахме Силвест да изследва двойката Хадес.

— Паскал ли? Паскал Жирардио ли имаш предвид?

Ана си спомни, че съпругата на Силвест бе дъщеря на един от най-силните политици на колонията, човекът, поел властта след свалянето на Силвест заради вярванията му.

— Не я познавах толкова добре. Вече е мъртва. Е, нещо такова.

— Нещо такова ли?

— Ох, това обяснение няма да е лесно, Торн. Просто ще трябва да приемеш думите ми, разбираш ли? Колкото и побъркани или невероятни да ти изглеждат. Но след всичко, което се случи, ми се струва, че ще бъдеш по-склонен да ги приемеш, отколкото преди.

Той допря пръст до устната си.

— Пробвай ме.

— Силвест и неговата съпруга влязоха в Хадес.

— Другия обект ли имаш предвид? Цербер?

— Не — отвърна натъртено тя. — Имам предвид Хадес. Влязоха в неутронната звезда, макар да се оказа, че тя е много повече от неутронна звезда. Всъщност изобщо не е неутронна звезда, а по-скоро нещо като гигантски компютър, дело на извънземни.

Той сви рамене.

— Както каза, не може да се отрече, че днес вече не видях някои странни неща. И? Какво стана по-нататък?

— Силвест и съпругата му бяха в компютъра, нещо като програми в него. Като симулации в алфа-ниво, струва ми се. — Вдигна показалец, предусещайки реакцията му. — Знам това, Торн, защото се поразходих вътре лично. Срещнах Силвест, след като беше картографиран в Хадес. Паскал също. Всъщност там някъде вероятно има копие и от мен. Но аз — тази аз тук — не останах. Върнах се в реалния свят и оттогава не съм ходила повече там. И ако питаш мен, не възнамерявам да ходя никога отново. Влизането в Хадес не е лесно, освен ако не разчиташ да умреш, разкъсан от гравитационното натоварване.

— И мислиш, че съзнанието, което срещнахме, е на Силвест?

— Не знам — въздъхна Хури. — Силвест е прекарал в Хадес субективни столетия, Торн… вероятно субективни епохи. Случилото се с всички ни преди шейсет години трябва да е смътен, далечен спомен от зората на времето за него. Имал е време да еволюира над всичко, което сме в състояние да си представим. И е безсмъртен, тъй като нищо в Хадес не умира. Не мога да предположа как ще действа сега, дали даже ще разпознаем съзнанието му. Но на мен дяволски силно ми напомни за Силвест. Възможно е да е съумял да се пресъздаде такъв, какъвто е бил, само за да разбере какво ни е спасило.

— Би ли проявил интерес към нас?

— Никога досега не е проявявал и сянка от интерес. Но пък и не се е случило кой знае какво откакто бе картографиран в Хадес. Но сега изведнъж се появиха инхибитори и започнаха да разглобяват каквото им скимне. Информацията очевидно все пак стига до него, макар и само в спешни случаи. Помисли за това, Торн. Тук става нещо наистина гадно. Възможно е да се отрази дори върху Силвест. Не знаем дали е така, но не можем да кажем със сигурност и че не е така.

— Какво тогава беше онова нещо?

— Натоварен със специална мисия пратеник, предполагам. Парченце от Хадес, изпратено да събира информация. И Силвест е изпратил с него копие от самия себе си. Пратеникът научи каквото можа, като ни следваше и се въртеше около машините, а после се отправи отново към Хадес. Вероятно като се върне там, ще се слее пак с матрицата. Може и изобщо да не се е отделял напълно — не е изключено нишка ядрена материя, широка един кварк, да е свързвала топчето за игра с края на системата, така и без да го разберем.

— Нека се върнем малко назад. Какво стана след като напусна Хадес? Иля с теб ли дойде?

— Не. Тя не беше картографирана в матрицата. Но оцеля и се срещнахме отново в орбитата около Хадес, вътре в „Носталгия по безкрая”. Най-логичната постъпка би била да се разкараме от тази система, колкото може по-далече, но не стана така. Корабът беше… е, не точно повреден, но променен. Беше преживял нещо като психоза. И не искаше да има вече вземане-даване с външния свят. Едва успяхме да го докараме обратно към вътрешността на системата, на една астрологична единица от Ризургам.

— Хмм. — Торн бе подпрял брадичка върху кокалчетата на свитите си длани. — Става все по-хубаво, наистина. И най-странното е, че ти вярвам. Ако ме лъжеше, щеше да измислиш нещо по-смислено.

— Но то е смислено и сам ще се убедиш в това.

Тя му доразказа историята. Торн я слушаше мълчаливо и спокойно, като от време на време кимаше и ѝ задаваше въпроси, за да си изясни някои аспекти от нея. Тя го убеди, че всичко, което му бяха казали до този момент за инхибиторите, бе истина, поне такава, каквато я бяха разбрали, и заплахата бе толкова реална, колкото твърдяха.

— Мисля, че успя да ме убедиш за това — промълви той.

— Силвест ги доведе тук, освен ако вече не са били на път. И вероятно затова се чувства длъжен да ни помогне или поне да прояви преходен интерес към външния свят. Случилото се около Хадес подейства като натискане на спусък, така поне мислим. Силвест знаеше, че това, което е намислил, е рисковано, но не му пукаше. — Хури се намръщи, усетила пристъп на гняв. — Проклет арогантен учен. Аз трябваше да го убия. Точно заради това бях на кораба.

— Още едно прелестно усложнение. — Торн кимна одобрително. — Кой те изпрати?

— Една жена от Казъм сити. Представяше се като „Мадмоазел”. Познанството ѝ със Силвест датираше доста назад във времето. Тя знаеше какво бе намислил и искаше да го спре. Това бе моята задача. Проблемът е, че се провалих.

— Не приличаш на хората, които са в състояние да извършат хладнокръвно убийство.

— Не ме познаваш, Торн. Изобщо не ме познаваш.

— Засега, може би.

Впери в нея продължителен сериозен поглед, докато тя отвърна очи, макар и с известна неохота. Този мъж я привличаше, освен това знаеше, че той има нещо, в което вярва. Беше силен и смел — беше се убедила в този факт още в Дома на инквизицията. И беше вярно, макар да не ѝ се искаше да го признае, че бе изобретила тази ситуация с известна представа как би могла да се развие, от мига, в който бе започнала да настоява да заведат Торн на борда на кораба. Не можеше обаче да избяга от единствената мъчителна истина, която продължаваше да предопределя живота ѝ дори след всички тези събития. Тя беше омъжена жена.

— Но винаги има време, както се казва — додаде Торн.

— Торн…

— Продължавай да говориш, Ана. Продължавай да говориш. — Гласът му беше много тих. — Искам да чуя всичко.

По-късно, когато се отдалечиха на една светлинна минута от газовия гигант, конзолата сигнализира за пристигането на силно насочена трансмисия от „Носталгия по безкрая”. Иля трябва да бе локализирала местоположението на кораба на Хури с много чувствителни сензори и да бе изчакала разделителният ъгъл между него и инхибиторските машини да стане достатъчно голям. Въпреки всички подсигурителни средства не искаше да рискува и да издаде позицията си.

— Виждам, че сте тръгнали насам — заяви тя. От всяка нейна дума лъхаше дълбоко неодобрение. — Виждам също, че сте навлезли много по-близо до центъра на дейността им, отколкото се бяхме договорили. Това не е хубаво. И то никак.

— Не изглежда доволна — прошепна Торн.

— Направихте нещо изключително опасно. Надявам се, че поне научихте нещо на тази цена. Настоявам да се върнете по най-бързия начин. Не трябва да задържаме Торн, защото го чака спешна работа на Ризургам… нито инквизиторката от задълженията ѝ в Кювие. — Направи пауза и добави: — Край. Ирина.

— Тя все още не знае, че знам — промълви Торн.

— По-добре да ѝ кажа.

— Не ми се струва особено разумно, Ана.

Тя го погледна.

— Така ли?

— Все още не. Не знаем как ще го приеме. Вероятно е по-добре да продължаваме да се държим така, сякаш все още не знам… — Направи спираловиден жест с показалеца си. — Не си ли съгласна?

— Веднъж вече запазих в тайна нещо от Иля. Оказа се сериозна грешка.

— Този път ще имаш мен на своя страна. Можем да ѝ съобщим внимателно, веднъж щом стигнем живи и здрави на кораба.

— Надявам се да си прав.

Той присви закачливо очи.

— В крайна сметка всичко ще се оправи, обещавам ти. От теб се иска само да ми вярваш. Все пак това не е толкова трудно, нали? Не искам нищо повече от онова, което вие искахте от мен.

— Проблемът е, че ние излъгахме.

Той я докосна по ръката, контакт, който можеше да изглежда случаен, ако не бе продължил няколко секунди повече.

— Просто ще трябва да оставим това там, където му е мястото — в миналото.

Тя протегна другата си ръка, за да отмести деликатно дланта му, обгърнала ръката ѝ над китката; за момент двамата замръзнаха в това положение. Хури затаи дъх. Погледна към Торн. Осъзнаваше прекрасно какво иска и знаеше, че това бе и неговото желание.

— Не мога да го направя, Торн.

— Защо?

Говореше така, сякаш не можеше да съществува основателна причина за това.

— Защото… — Ана изтегли дланта си от неговата. — Заради това, което съм все още. Заради обещанието, което дадох на един човек.

— На кого?

— На съпруга си.

— Съжалявам. И за момент не ми е минало през ума, че може да си омъжена. — Отпусна се на стола си и увеличи рязко разстоянието помежду им. — Не исках да прозвучи обидно. Просто си инквизитор, малко по-късно се оказваш ултра. Нито едното, нито другото не е отговаряло на представите ми за омъжена жена.

Тя вдигна ръка.

— Няма нищо.

— Кой е той, ако нямаш нищо против да питам?

— Не е толкова просто, Торн. Макар много да ми се иска да беше по-просто.

— Кажи ми. Моля те. Много искам да знам. — Той спря, може би видял нещо в изражението ѝ. — Мъртъв ли е съпругът ти, Ана?

— И това не е толкова просто. Той беше войник. Както и аз. И двамата бяхме войници от Края на небето, във Войната на Полуострова. Няма как да не си чул за странния ни граждански диспут. — Не го остави да отговори. — Воювахме заедно. Бяхме ранени и качени в безсъзнание на някакъв кораб. Но там объркали нещо. Объркали самоличността ми и ме пренесли погрешно в друг болничен кораб. Все още не знам подробностите. Най-накрая ме натоварили на някакъв по-голям кораб, който се готвел да отпътува от системата. Лайтхъгьр. Когато грешката била открита, аз се намирах около Епсилон Еридани, Йелоустоун.

— А съпругът ти?

— Все още не знам. Навремето ме накараха да мисля, че е останал някъде около Края на небето. Трийсет-четирийсет години, Торн, ето толкова трябваше да чакам, дори да успеех веднага да се прехвърля на друг кораб, който да отпътува незабавно обратно.

— С какви методи за удължаване на живота разполагате на Края на небето?

— Абсолютно никакви.

— Следователно е твърде вероятно съпругът ти да е вече мъртъв, когато се върнеш?

— Той беше войник. Продължителността на живота в батальоните, където се прилагаше замразяване/ размразяване и без това бе доста малка. Освен това нямаше кораб, който планираше да тръгне натам. — Ана потърка очи и въздъхна. — Това поне ми казаха, че се е случило с него. Но все още не знам със сигурност дали е така. Възможно е да е пътувал на един и същ кораб с мен, а всичко останало да е било лъжа.

Торн кимна.

— Значи съпругът ти може все още да е жив, но в системата Йелоустоун?

— Да… ако предположим, че изобщо е стигнал дотам и не е отпътувал обратно с първия кораб. Но при всяко положение трябва вече да е стар. Докато аз прекарах доста време в замразено състояние в Казъм сити, преди да дойда тук. А след това бях дори още по-дълго замразена, докато с Иля чакахме появата на вълците.

Торн помълча около минута.

— Значи си омъжена за човек, когото все още обичаш, но когото вероятно няма да видиш никога вече?

— Сега вече разбираш защо не ми е лесно.

— Разбирам — промълви Торн с нещо като благоговение в гласа. — Разбирам и съжалявам. — Докосна отново дланта ѝ. — Но може би все още имаш възможност да пуснеш миналото, Ана. Всички трябва да го направим в даден момент.

Стигнаха до Йелоустоун много по-бързо, отколкото бе очаквал. Клавейн се питаше дали Зебра не му беше дала някакво приспивателно или разреденият студен въздух в кабината не бе станал причина да изгуби съзнание… но не усещаше празноти в последователността си от мисли. Просто времето бе отлетяло твърде бързо. На три-четири пъти Манукян и Зебра разменяха по няколко думи тихо и напрегнато и малко след това Клавейн усещаше как корабът променя посоката си на движение, вероятно за да се избегне нова среща с представители на Конвенцията. Но нито веднъж не усети явна паника.

Имаше чувството, че Зебра и Манукян се стараят да избегнат друг конфликт по-скоро от чувство за благоприличие или изисканост, отколкото заради нещо толкова прагматично като собственото си оцеляване. Каквито и да бяха, не можеше да им се отрече, че са професионалисти.

Корабът се носеше над Ръждивия пояс, спазвайки неизменно дистанция от няколко хиляди километра, след което започна да приближава по спираловидна линия към слоя от облаци на Йелоустоун. Планетата нарастваше и запълваше всички прозорци, през които можеше да гледа Клавейн. Слой от неоноворозови газове от йонизацията обгръщаше кораба, докато се спускаше надолу в атмосферата. Клавейн усети появата на гравитацията след прекараните в безтегловност часове. Това всъщност беше първата реална гравитация, която усещаше от много години насам.

— Посещавали ли сте друг път Казъм сити, мистър Клавейн? — попита го Зебра, когато черният кораб навлезе в атмосферата.

— Един-два пъти. Не напоследък. Там ли отиваме?

— Да, но не мога да кажа точно къде. Ще трябва да разберете сам. Манукян, можеш ли да държиш здраво курса на кораба през следващите няколко минути?

— Бъди спокойна, Зеб.

Тя разкопча колана на кушетката си за ускорение и застана до Клавейн. Линиите по лицето ѝ изглежда бяха зони на различна пигментация, а не татуировки или козметична боя. Тя отвори някакво шкафче и измъкна оттам металносиня кутия с размери на пакет за даване на първа медицинска помощ. Отвори я и прокара пръст сред съдържанието ѝ. Имаше вид на човек, загледан озадачено в кутия с шоколадови бонбони. Най-сетне измъкна оттам апаратче за правене на подкожни инжекции.

— Сега ще ви приспя, мистър Клавейн. Докато сте в безсъзнание, ще направя някои неврологични тестове, просто за да се уверя, че сте наистина конджоинър. Няма да ви будя, преди да пристигнем на местоназначението си.

— Не е нужно да го правиш.

— О, нужно е. Моят шеф пази ревниво тайните си. И иска той да решава какво ще научавате. — Зебра се надвеси над него. — Мисля, че ще мога да ви я бия във врата, без да трябва да сваляте скафандъра.

Клавейн разбра, че няма смисъл да спори. Затвори очи и усети студеното убождане. Зебра беше добра, в това нямаше съмнение. Усети втори прилив на студ, когато лекарството навлезе в кръвообращението му.

— Какво иска от мен твоят шеф? — попита той.

— Не мисля, че все още е наясно. Просто е любопитен. Но не може да го вините за това, нали?

Клавейн вече бе наредил на имплантите си да неутрализират инжектираното в него вещество, каквото и да бе то. Възможно бе да изгуби донякъде пълната яснота на съзнанието, когато медишинките проникнеха в кръвта му, не беше изключено дори за момент да изгуби напълно съзнание, но това състояние нямаше да трае дълго. Конджоинърските медишинки се справяха чудесно с всеки…

Седеше в елегантен стол, направен от спираловидни свитъци черно желязо. Столът бе закрепен към нещо невероятно солидно и древно. Намираше се на твърда земя, не в кораба на Зебра. Синьо-сивият мрамор под стола бе осеян с приказно красиви жилки, които се виеха като вихрушки от газ в невъзможно пъстра междузвездна мъглявина.

— Добър ден, мистър Клавейн. Как се чувствате сега?

Това не беше гласът на Зебра. Прозвучаха забързани, приглушени стъпки. Клавейн вдигна поглед и видя още от онова, което го заобикаляше.

Бяха го отвели в нещо, което приличаше на огромна оранжерия. Между колоните от черен мрамор, осеян с жилки, се виждаха фино изработени прозорци, които се издигаха право нагоре няколко десетки метри, преди да се извият, за да се срещнат над него. Дървените решетки, покрити с яркозелени увивни растения, стигаха също почти до тавана. Между тях бяха наредени големи саксии, с всевъзможни растения, повечето от които Клавейн не бе в състояние да идентифицира, но сред тях разпозна няколко портокалови дървета и вид евкалипт. Над стола му се извисяваше нещо като върба, чиито висящи клонки образуваха завеса, закриваща доста успешно гледката му на различни страни. Стъпала и висящи стълби осигуряваха достъп до въздушни алеи за разходка, пресичащи оранжерията във всички възможни посоки. Някъде извън полезрението му, се чуваше постоянен ромон на вода, който като че ли се носеше от миниатюрен фонтан. Въздухът бе по-скоро прохладен и свеж, отколкото студен и разреден.

Мъжът, който се бе обадил, застана пред него. Беше висок колкото Клавейн и също носеше тъмни дрехи — бяха свалили скафандъра му — но приликите свършваха дотук. Видимата му физиологична възраст беше с две-три десетилетия по-малка от тази на Клавейн, лъскавата му, сресана назад черна коса бе осеяна със сиво на места. Беше мускулест, но не до степен да изглежда абсурдно. Носеше тесни черни панталони и разгърдена, дълга до коленете тога, хваната с колан над кръста.

Краката и гърдите му бяха голи, бе застанал пред своя гост със скръстени ръце и го наблюдаваше с изражение, представляващо смесица между развеселеност и леко разочарование.

— Попитах… — започна той.

— Очевидно сте ме изследвали — прекъсна го Клавейн. — Какво бих могъл да кажа, което вече да не знаете?

— Изглеждате недоволен.

Човекът говореше на каназиански, но не съвсем свободно.

— Не знам нито кой сте, нито какво искате, но нямате представа каква вреда причинихте.

— Вреда ли? — учуди се мъжът.

— Аз дезертирах при демаршистите. Но, разбира се, вие знаете това, нали?

— Нямам представа какво ви е казала Зебра. Наистина знаем нещичко за вас, но не толкова, колкото ни се иска. Затова сте тук сега, като наш гост.

— Гост, а? — изсумтя Клавейн.

— Е, признавам, че може би разширявам малко обичайното значение на тази дума. Но не искам да се смятате за затворник. Не сте такъв. Нито пък сте наш заложник. Напълно възможно е да решим да ви пуснем съвсем скоро. Каква ще бъде вредата тогава?

— Кажете ми кой сте.

— Ще го направя след малко. Но защо първо не дойдете с мен? Мисля, че няма да съжалявате, защото гледката ще ви хареса. Зебра ми каза, че това не е първото ви посещение на Казъм сити, но не съм убеден, че сте го виждали точно от тази перспектива. — Мъжът се наведе и му предложи ръката си. — Елате, моля ви. Уверявам ви, че ще отговоря на всичките ви въпроси.

— На всичките ли?

— На повечето.

Клавейн стана от железния стол с негова помощ. Сега, когато се изправи на крака, си даде сметка, че бе все още малко слаб, но можеше да се движи без затруднение. Установи, че той също е босоног и му беше малко студено на краката върху мрамора. Спомни си, че си бе свалил обувките, преди да влезе в демаршисткия скафандър.

Човекът го поведе към едно от спираловидните стълбища. Изкачваха се нагоре и се въртяха между удавени под зеленина дървени решетки, докато Клавейн напълно изгуби ориентация. От мястото си бе успял да различи само неопределени форми зад прозорците и бледа охреножълта светлина, която бе наситила всичко с меланхоличното си сияние, но сега видя по-ясно какво има от другата им страна. Мъжът го поведе към някаква балюстрада.

— Гледайте, мистър Клавейн — Казъм сити. Място, което трябваше да опозная и което, макар да не обикнах, поне вече не мразя със същия мисионерски плам, както при пристигането си.

— Не сте ли оттук?

— Не. И аз като вас съм пътувал надлъж и нашир.

Градът се простираше във всички посоки, покрит с далечна урбанистична мараня. Имаше не повече от двайсет-трийсет сгради, по-високи от тази, в която се намираха, но пък някои от тях бяха значително по-високи и върховете им се губеха в облаците. Клавейн видя тъмната, далечна линия на градските стени, надвиснали над маранята на разстояние десетки километри от тях. Казъм сити беше построен в дълбок вулканичен кратер, пробил доста голяма дупка в кората на Йелоустоун. Градът се издигаше около огромната, изригваща газове бездна, пазейки равновесие на самия ръб, спуснал в дълбините дългите си крака-подпори. Постройките се опираха рамо в рамо, преплитаха се и се сливаха в най-невероятни форми. Въздушният трафик беше изключително интензивен — постоянно движещата се маса караше окото да полага усилия, за да се фокусира. Изглеждаше невъзможно в един и същ момент да се пътува на толкова места, да се извършват толкова важни премествания в пространството. Но Казъм сити беше огромен. Въздушният трафик представляваше миниатюрна част от реалната човешка активност, извършвана вътре в небостъргачите, дори по време на война.

Някога беше различно. Градът бе преминал през приблизително три фази. Най-дългата бе така наречената Бел епок, когато демаршистите и техните притежаващи контрол фамилии бяха разполагали с абсолютна власт. По онова време градът изнемогваше от жега под осемнайсетте свързани купола на Москито Нет. Цялата мощност и химични елементи, от които се нуждаеше, се извличаха от самата бездна. Вътре в куполите демаршистите бяха довели овладяването на материята и информацията до логическото им заключение. Опитите им за удължаване на живота ги бяха дарили с биологическо безсмъртие, докато редовното въвеждане на нервни модели в компютрите бе превърнало дори насилствената смърт в нещо като неприятно преживяване. Експертността им в това, което някои от тях продължаваха да наричат „нанотехнология”, бе позволила да оформят околната среда и телата си според капризите на своите желания. И бяха свикнали до такава степен с промените, че застоят от всякакъв тип ги ужасяваше.

Втората фаза на града бе настъпила само преди век, с появата на Смесената чума. Чумата се бе оказала извънредно демократична и атакуваше еднакво пламенно както хора, така и сгради. Демаршистите бяха разбрали със закъснение, че и в техния Рай през цялото време бе живяла особено отровна змия. Промените бяха обуздани, но чумата отне контрола от хората. Само за месеци градът бе трансформиран до неузнаваемост. Съществуваха само няколко анклава на херметици, където човек все още можеше да си позволи да носи медишинки в своето тяло. Гротескно разкривените форми на сградите напомняха на демаршистите какво са изгубили. Технологиите се сгромолясаха почти до прединдустриално състояние. Хищни фракции започнаха да обикалят из обзетите от беззаконие дълбини на града.

Средновековието на Казъм сити продължи почти четирийсет години.

Съществуваха спорове дали третата фаза на града вече бе приключила или продължаваше още, но под различно ръководство. Непосредствено след чумата демаршистите бяха изгубили повечето си предишни източници на богатство. Ултрите отидоха да търгуват другаде. Няколко високопоставени семейства успяха да изплуват, а в Ръждивия пояс винаги се намираха местенца на финансова стабилност, но самият Казъм сити бе узрял за икономическо превземане. Конджоинърите, които дотогава живееха изолирано в няколко далечни ниши из системата, видяха в това своя шанс.

Не бе инвазия в обичайния смисъл на думата. Те бяха прекалено малобройни, прекалено слаби във военно отношение и нямаха желание да накарат населението да започне да мисли като тях самите. Вместо това започнаха да изкупуват града парче по парче, изграждайки го пак, нов и блестящ. Разглобиха осемнайсетте свързани купола. В бездната инсталираха огромна биоинженерна машина, наречена „Лили”, която увеличи значително ефикасността на химическото преобразуване на излизащите оттам газове. Сега градът живееше в джоб от топъл, годен за дишане въздух, поддържан от бавното издишване на Лили. Конджоинърите бяха съборили много от разкривените постройки и ги бяха заменили с елегантни небостъргачи, издигащи се високо над джоба с годен за дишане въздух, които се въртяха като платна на яхта, за да сведат до минимум обърнатия си към вятъра профил. В околната среда отново предпазливо бяха въведени по-устойчиви форми нанотехнологии. Конджоинърските медишинки позволиха да бъдат възродени удължаващите живота методи. Подушили просперитета, ултрите превърнаха за пореден път Казъм сити в ключова спирка на търговските си маршрути. Около Йелоустоун, заселването на Ръждивия пояс се осъществяваше мирно и кротко.

Това трябваше да се превърне в нов Златен век.

Но демаршистите, бившите господари на града, така и не се приспособиха към ролята си на останали в историята величия. Дразнеха се от по-ниския си статус. Векове наред те бяха единствените съюзници на конджоинърите, но явно идваше краят на това положение. Бяха готови да обявят война, за да си възвърнат изгубеното.

— Виждате ли бездната, мистър Клавейн? — Домакинът му посочи тъмното елипсовидно петно, почти изгубено под изобилието от небостъргачи. — Казват, че Лили умирала. Конджоинърите не са тук, за да я поддържат жива, защото бяха прогонени. Качеството на въздуха вече не е такова, каквото беше. Говори се, че ще се наложи над града отново да се издигнат куполи. Но може би конджоинърите скоро ще бъдат в състояние да заемат пак онова, което беше тяхно, а?

— Трудно би било да се направи друго заключение — отвърна Клавейн.

— Не ми пука кой ще победи, признавам. Съумях да се прехранвам добре преди идването на конджоинърите, продължавам да го правя и в тяхно отсъствие. Не познавам града под управлението на демаршистите, но не се съмнявам, че щях да намеря начин да оцелея.

— Кой сте вие?

— По-добре би било да попитате: „Къде сме?” Погледнете надолу, мистър Клавейн.

Клавейн погледна надолу. Сградата, в която се намираше, беше висока, това ставаше ясно от гледката, но досега не си бе дал сметка колко. Стори му се, че стои почти на върха на изключително висока и стръмна планина и гледа надолу към второстепенните върхове, намиращи се хиляди метри по-ниско и които на свой ред се издигаха над повечето от останалите сгради. Най-високият коридор за въздушен трафик се намираше далече под него. Нещо повече, част от движението преминаваше през самата сграда, гмуркайки се през необозримите ѝ арки и портали. Още по-надолу се виждаха други пластове от трафика, после подобната на решетка плетеница от издигнати шосета, под тях — друго пространство, и после — неясна смесица от паркове и езера, толкова далече, че приличаха на избелели двуизмерни маркировки върху географска карта.

Постройката беше черна и с монументална архитектура. Не можеше да отгатне истинската ѝ форма, но му се струваше, че ако я видеше от друга част на Казъм сити, щеше да му напомни нещо черно, мъртво и злокобно, като поразено от гръм самотно дърво.

— Наистина — произнесе Клавейн. — Гледката е много хубава. Къде сме?

— Шато де корбо, мистър Клавейн. Къщата на гарваните. Вярвам, че помните това име.

Клавейн кимна.

— Скейд е идвала тук.

Мъжът кимна на свой ред.

— Така подразбирам.

— В такъв случай имате нещо общо със случилото се с нея, така ли?

— Не, мистър Клавейн, нямам. Но моят предшественик, последният обитател на сградата, определено е имал. — Мъжът се обърна и предложи дясната си ръка на своя събеседник. — Името ми е X, мистър Клавейн. Това е името, с което в момента предпочитам да си върша работата. Ще преминем ли към деловата част?

Преди Клавейн да успее да реагира, неговият домакин го хвана за ръката и я стисна. И остана слисан, щом я отдръпна. На дланта си забеляза червено петънце, като от кръв.

X поведе Клавейн надолу, обратно към помещението с мраморния под. Минаха покрай фонтана, който Клавейн бе чул преди това — представляваше безока златна змия, от чиято паст изригваше нескончаема водна струя — а после поеха по друго дълго стълбище с мраморни стъпала, което ги отведе до долния етаж.

— Какво знаете за Скейд? — попита Клавейн.

Не вярваше на X, но не виждаше причина да не му зададе някой и друг въпрос.

— Не толкова, колкото ми се ще. Но ще ви кажа онова, което научих, в определени граници. Скейд бе изпратена в Казъм сити за шпионска операция на конджоинърите, свързана с тази сграда. Дотук е вярно, нали?

— Вие ще ми кажете.

— Хайде де, мистър Клавейн. Както ще се убедите, общото помежду ни е много повече, отколкото предполагате. Няма нужда да заемате отбранителна позиция.

На Клавейн му стана смешно.

— Съмнявам се, че двамата с вас имаме изобщо нещо общо, X.

— Така ли?

— Аз съм четиристотингодишен старец, видял вероятно повече войни, отколкото вие — залези.

Очите на X се присвиха развеселено.

— Наистина ли?

— Моето виждане за живота няма как да не е малко по-различно от вашето.

— Не се съмнявам. Ще ме последвате ли, мистър Клавейн? Иска ми се да ви покажа предишния обитател.

Поведе го по черни коридори с високи тавани, осветени единствено от извънредно тесни прозорци. Клавейн забеляза, че домакинът му се движеше с едва забележимо накуцване, причинено от лек дисбаланс в дължината на двата крака, който съумяваше да преодолява през повечето време. Цялата огромна сграда или поне достойната за дворец част от нея, освен ако това не беше илюзия, породена от невероятните ѝ размери, като че ли беше единствено на негово разположение. Клавейн вече бе останал с впечатление, че X контролира някаква влиятелна организация.

— Започнете от началото — помоли той. — Как се намесихте в делата на Скейд?

— В резултат на взаимен интерес. В Йелоустоун съм вече от един век, мистър Клавейн. През този период създадох някои интереси… почти с пълно право бихте могли да ги наречете даже „мании”.

— Като?

— Изкупление е една от тях. Миналото ми е, меко казано, доста „пъстро”. Вършил съм някои наистина лоши неща. Но пък кой не ги е вършил?

Спряха пред арковидна врата от черен мрамор. Той я отвори и въведе госта си в помещение без прозорци, със спокойна, призрачна атмосфера на крипта.

— И защо проявявате такъв интерес към изкуплението?

— За да бъдат опростени греховете ми. За да компенсирам донякъде извършеното зло. В днешните времена, дори при настоящите трудности, човек може да се радва на необичайно дълъг живот. В миналото грозното престъпление бележеше човек за цял живот или поне в продължение на библейските седемдесет години. Сега обаче можем да живеем столетия. Нима трябва един толкова дълъг живот да бъде омърсен от един-единствен недостоен акт?

— Казахте, че сте извършили повече от един такъв акт?

— Така е. Свързах името си с много нечестиви дела. — X се приближи до някаква грубо заварена изправена метална кутия в средата на стаята. — С всичко това искам да кажа следното: не виждам защо сегашното ми аз трябва да бъде обвързано в даден модел на поведение само заради нещо, извършено от много по-младото ми аз. Съмнявам се, че днес в тялото ми има дори един атом, който е присъствал в мен тогава. Общите ни спомени също са минимални.

— Криминалното минало не дава на човек уникални морални перспективи.

— Вярно, не дава. Но съществува такова нещо като свободна воля. Не е нужно да бъдем марионетки на своето минало. — Той спря да говори и докосна кутията. Клавейн осъзна, че тя имаше размери и пропорции на механичните носилки, с които все още се придвижваха херметиците. X си пое дълбоко въздух, преди да заговори отново: — Преди един век успях да приема онова, което бях извършил, мистър Клавейн. Но това вътрешно помирение има своята цена. Дадох обет да поправя някои от сторените неправди, много от които бяха свързани пряко с Казъм сити. Осъществяването на тези обети бе трудна работа, а аз не съм от хората, които приемат несериозно подобни неща. За нещастие се провалих в най-важното от тях.

— Което беше?

— След малко ще стигнем и дотам, мистър Клавейн. Първо искам да видите какво стана с нея.

— С нея ли?

— С Мадмоазел. Това е жената, живяла тук преди мен, жената, заемала тази сграда по време на мисията на Скейд.

X плъзна настрани някаква черна плоскост на височината на главата си и откри малко тъмно прозорче, поставено на една от страните на кутията.

— Какво беше истинското ѝ име? — поинтересува се Клагвейн.

— Не знам. Възможно е Манукян да знае малко повече — бил е на служба при нея, преди да предложи услугите и верността си другиму. Но така и не успях да го накарам да ми каже истината, а е прекалено нужен и доста крехък, за да рискувам да поверя тази задача на апаратурата за извличане на спомени.

— А вие какво знаете за нея?

— Само че е имала мощно влияние в Казъм сити години наред, без някой да си дава сметка за това. Тя беше съвършен диктатор. Никой не забелязваше, че се намира под нейния контрол, който бе всепроникващ. Богатството ѝ, ако се съди по обичайните показатели, практически беше равно на нула. Тя не „притежаваше” нищо в обичайния смисъл на думата. Беше изплела обаче такива мрежи за оказване на принуда, че можеше да постигне всичко, което пожелае, безмълвно, невидимо. Когато действаха, както си мислеха, в свой интерес, хората всъщност често следваха скрития сценарий на Мадмоазел.

— Човек ще рече, че говорите за вещица.

— О, не мисля, че във влиянието ѝ имаше нещо свръхестествено. Просто тя виждаше потока от информация по-ясно от повечето хора. Беше в състояние да разбере точно в коя точка трябва да се окаже натиск, в коя точка пеперудата да размаха крилца, за да предизвика ураган половин свят по-нататък. В това се състоеше нейният гений, мистър Клавейн. Инстинктивно разбиране на хаотичните системи, приложени към динамиката на човешката психология. Ето, хвърлете един поглед.

Клавейн пристъпи към прозорчето на кутията.

Вътре имаше някаква жена. Тя като че ли беше балсамирана и бе седнала. Дланите ѝ бяха хванати и поставени в скута, стиснали разгърнато хартиено ветрило с полупрозрачна деликатност. Носеше официална рокля от брокат, според Клавейн изостанала поне с един век от модата. Челото ѝ беше високо и гладко, тъмната коса бе прибрана назад и образуваше безмилостни бразди. От мястото си Клавейн не можеше да определи дали очите ѝ бяха затворени или насочени надолу, към ветрилото. Образът се движеше на вълнички, сякаш беше мираж.

— Какво се е случило с нея? — попита Клавейн.

— Мъртва е, поне в смисъла, в който аз разбирам смъртта. Мъртва е вече повече от трийсет години. Но не се е променила изобщо от мига на смъртта си. Няма нито гниене, нито каквато и да било друга следа от обичайните ужасни процеси. И въпреки това вътре не може да има вакуум, иначе нямаше да може да диша.

— Не разбирам. Тя в това нещо ли умря?

— Това беше нейната носилка, мистър Клавейн. Беше вътре, когато я убих.

— Вие сте я убили?

X върна обратно плоскостта, която закриваше прозорчето.

— Използвах оръжието, създадено от убийците на Канъпи специално за справяне с херметиците. Наричат го „крабър”. То се прикрепва за едно съоръжение отстрани на носилката, което преминава през бронята и същевременно запазва непокътнато херметичното затваряне. Вътре в носилката може да се случват неприятни неща, особено когато намиращият се в нея заподозре, че е възможно да се е превърнал в мишена на убийци. Субективно специфичен нервнопаралитичен газ, нещо от този род.

— Продължавайте — насърчи го Клавейн.

— Когато достигне до вътрешността, крабърът инжектира патрон, който детонира с достатъчно сила, за да убие всеки намиращ се там организъм, но не и толкова силно, че да счупи стъклото на прозореца или което и да било друго слабо място. Използвахме нещо подобно срещу екипажите на танкове на Края на небето, така че бях запознат с тези принципи.

— Ако крабърът е бил задействан, сега вътре нямаше да има тяло.

— Съвсем вярно, мистър Клавейн, нямаше да има. Знам го много добре, повярвайте ми — виждал съм какво става, когато влязат в употреба тези неща.

— Но вие все пак я убихте.

— Направих ѝ нещо, но не съм сигурен какво точно. Нямаше как да изследвам носилката през първите няколко часа след задействането на крабъра, защото първо трябваше да се разправим със съюзниците на Мадмоазел. Когато надникнах през прозорчето, не очаквах да видя нищо друго освен обичайните капещи червени петна от другата му страна. Тялото ѝ обаче се оказа почти недокоснато. Не липсваха рани, напълно очевидни, които при нормални обстоятелства биха били фатални сами по себе си, но видях как през следващите няколко часа зараснаха. Същото стана и с дрехите — пораженията се дематериализираха постепенно. И оттогава тя си стои така. Вече повече от трийсет години, мистър Клавейн.

— Не е възможно.

— Направи ли ви впечатление, че виждате тялото ѝ като че ли през пласт от вода? Начинът, по който проблясва и се деформира? Това не е оптическа илюзия. Вътре при нея има нещо. Нямам представа до каква степен онова, което виждаме, някога е било човешко.

— Като ви слуша, човек ще помисли, че е била извънземна.

— Наистина мисля, че в нея имаше нещо извънземно. Но не искам да правя повече предположения.

X го изведе от помещението. Клавейн рискува да се обърне, за да хвърли един последен поглед към носилката, поглед, който го вледени. Очевидно X я държеше тук, защото нямаше какво друго да направи с нея. Трупът не можеше да бъде унищожен, а попадането му в други ръце можеше да се окаже опасно. И така, Мадмоазел стоеше погребана в сградата, която някога бе обитавала.

— Трябва да попитам… — започна Клавейн.

— Да?

— Защо я убихте?

Домакинът му затвори вратата зад тях. Обзе ги почти осезаемо облекчение. Клавейн остана с отчетливото впечатление, че дори X не обичаше особено посещенията при въпросната Мадмоазел.

— Убих я поради една съвсем проста и очевидна причина — тя имаше нещо, което исках.

— И то беше?

— Не съм напълно убеден. Но мисля, че беше същото, което търсеше Скейд.

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Зейвиър работеше върху корпуса на „Буревестник”, когато се появиха двама посетители. Хвърли поглед към маймуните, за да се увери, че може да ги остави да се оправят сами за няколко минути. Интересно кого бе ядосала сега пък Антоанет. И тя като баща си беше недостижима в умението да създава проблеми не на когото трябва.

— Мистър Грегър Консодин? — попита единият, като се изправи от един от столовете в чакалнята.

— Аз не съм Грегър Консодин.

— Извинете. Помислихме, че това е…

— Наистина е. Аз просто се грижа за нещата, докато той е за няколко дни във Ванкувър. Зейвиър Лиу. — Усмихна се насърчаващо. — Как бих могъл да ви помогна?

— Търсим Антоанет Бакс.

— Така ли?

— Въпросът е спешен. Доколкото разбрах, паркираният в обслужващия ви кладенец кораб е неин.

Космите по тила на Зейвиър настръхнаха.

— А вие сте…?

— Казвам се мистър Клок.

Лицето на мистър Клок даваше възможност да се упражняваш по анатомия. Костите под кожата му се очертаваха ясно. Имаше вид на човек на прага на смъртта, но се движеше с лекотата на балетист или мим.

Истински го притесни обаче другият посетител. При първия си безгрижен поглед той зърна двама мъже, единият висок и слаб като собственик на погребално бюро от приказките, другият — нисък и набит, като професионален борец. Вторият бе свел глава надолу и прелистваше някаква брошура, поставена върху масичката за кафе. Между краката му стоеше черна кутия без особени белези, напомняща куфарче за инструменти.

Зейвиър сведе поглед към своите ръце.

— Колегата ми е мистър Пинк.

Мистър Пинк вдигна очи. Зейвиър едвам успя да скрие изненадата си. Вторият човек беше прасе. Тъмните очички под гладкото кръгло чело го изучаваха. Носът му беше малък и вирнат. Зейвиър беше виждал хора и с по-странни лица, но работата не беше в това. Мистър Пинк не беше човек.

— Здравейте — каза прасето и отново насочи вниманието си към онова, което четеше.

— Не отговорихте на въпроса ми — обади се мистър Клок.

— Въпроса ви ли?

— За кораба. Той действително е на Антоанет Бакс, нали?

— Казаха ми само да оправя нещо по корпуса. Това е единственото, което знам.

Клок се усмихна и кимна. Приближи се до вратата на офиса и я затвори. Мистър Пинк прелисти една страница и се позасмя на прочетеното.

— Това не е истина, нали, мистър Лиу?

— Моля?

— Седнете, мистър Лиу. — Клок направи неопределен жест към столовете. — Моля ви, облекчете краката си от тежестта на тялото. Двамата с вас трябва да поговорим.

— Наистина трябва да се връщам при маймуните си.

— Убеден съм, че няма да направят някоя беля, докато ви няма. Моля. — Клок повтори жеста, а прасето вдигна очи и впери поглед в Зейвиър. Зейвиър се отпусна на стола, претегляйки възможностите си. — За мис Бакс. Документацията за трафика, достъпът до която е свободен, показва, че именно нейният кораб е паркиран в обслужващия паркинг и вие работите върху него. Знаете това, нали?

— Възможно е.

— Моля ви, мистър Лиу, няма смисъл от подобна уклончивост. Събраната от нас информация показва, че сте в доста близки работни отношения с мис Бакс. Знаете прекрасно, че „Буревестник” принадлежи на нея. Нещо повече, вие познавате „Буревестник” по-добре от всеки друг, нали?

— За какво е всичко това?

— Бихме искали да поговорим лично с мис Бакс, ако не е прекалено голям проблем.

— Тук не мога да ви помогна.

Клок повдигна тънката си, почти невидима вежда.

— Нима?

— Ако искате да разговаряте с нея, ще трябва да я намерите сами.

— Чудесно. Надявах се да не се стигне дотам, но…

Клок погледна към прасето. То остави брошурата и се изправи. Имаше вид на горила. Когато ходеше, създаваше впечатление, че се опитва да запази равновесие, но всеки момент ще се провали. Прасето мина покрай него с черната кутия в ръце.

— Къде отива? — попита Зейвиър.

— В кораба и. Много е добър в механиката, мистър Лиу. Бива го в поправянето на нещата, но е също толкова добър и в тяхното чупене.

X го поведе още един етаж по-надолу, като вземаше наведнъж по две-три стъпала. Клавейн не виждаше почти нищо друго освен широкия му гръб. Вгледа се в намазаната му с брилянтин синьо-черна коса. X изглежда не си даваше сметка, че Клавейн може да го атакува или да се опита да избяга от чудовищното черно Шато. Нещо повече, Клавейн усещаше странна готовност да сътрудничи на новия си домакин. Предполагаше, че това се дължеше предимно на любопитство. X знаеше неизвестни на Клавейн неща за Скейд, макар да не претендираше, че познава всички факти. Клавейн, на свой ред, очевидно също представляваше интерес за X. Двамата наистина можеха да научат много един от друг.

Но той бе наясно, че това положение не можеше да продължава дълго. Колкото и интересен и светски вид да имаше неговият домакин, все пак беше отвлечен от него. А и имаше работа, за която трябваше да се погрижи.

— Разкажете ми повече за Скейд — рече Клавейн. — Какво искаше тя от Мадмоазел?

— Става малко сложно. Ще се постарая, но трябва да ми простите, ако не съм разбрал всички подробности. И, честно казано, съмнявам се, че някога ще го направя.

— Започнете от началото.

Стигнаха до някакъв коридор. X вървеше из него, минавайки покрай странни скулптури, наподобяващи люспи и сменена кожа на някакъв огромен метален дракон, като всяка бе поставена върху отделен пиедестал, снабден с обяснителни бележки.

— Скейд се интересуваше от технологии, мистър Клавейн.

— Какъв тип?

— От някаква напреднала технология, свързана с манипулиране на квантовия вакуум. Аз не съм учен, затова не мога да претендирам, че имам нещо повече от най-слаба представа от свързаните с нея принципи. Доколкото разбирам обаче, определени свойства на материята — инерцията например — произлизат директно от свойствата на вакуума, в който са поставени. Това са чисти предположения, разбира се, но няма ли едно от средствата за контрол над инерцията да бъде от полза за конджоинърите?

Клавейн се сети как „Куче грозде” бе успял да го настигне с такава невероятна скорост. Техниката за потискане на инерцията би позволила това и би могла да обясни също природата на заниманията на Скейд по време на предишната им мисия. Възможно бе да бе правила фините настройки на своята технология, изпробвайки я на практика. Следователно технологията най-вероятно съществуваше, дори и в прототипна форма. Но X трябваше да го разбере сам.

— Не съм чувал за програма за разработването на подобно нещо — отвърна Клавейн, подбирайки думите си така, че да не изрече явна лъжа.

— Несъмнено това би се пазило в тайна, дори сред конджоинърите. Изглежда всичко е още в период на изпитания и при това е много опасно.

— Откъде идва тази технология, между другото?

— Ето това е интересното. Скейд — и следователно конджоинърите — явно са имали добра представа какво търсят преди да дойдат тук, сякаш то е било просто последната част от пъзела. Както знаете, операцията на Скейд се смяташе за провалена. Тя бе единственият оцелял и се върна във вашата Майка Нест само с шепа откраднати неща. Нямам представа дали са били достатъчно или не…

X погледна назад през рамо с многозначителна усмивка.

Стигнаха края на коридора. Това бе корниз с ниски стени, обикалящ около огромна стая с полегат под, заемаща височината на няколко етажа. Клавейн надникна през ръба и видя нещо като тръби и отводнителни отвори в чисто черните стени.

— Ще попитам пак — рече той. — Откъде идваше технологията?

— От един донор — отвърна X. — Преди около век научих една учудваща истина. Разбрах къде се намира един индивид, извънземен индивид, който беше чакал необезпокояван милиони години, останал на тази планета в резултат на корабокрушение и въпреки това, като цяло — невредим.

Той спря, очевидно в очакване на реакцията на своя събеседник.

— Продължавайте — каза Клавейн, твърдо решил да не допусне да бъде объркан.

— За нещастие не бях първият, който бе научил за това злочесто създание. Други бяха открили, че то може да им осигурява някакво безценно вещество, ако го държат затворено и му причиняват редовно болка. Това би било ужасно при каквито и да било обстоятелства, но въпросното същество беше от извънредно социален тип. И при това интелигентно. Произлизаше от една изключително древна култура, която имаше начини да се придвижва из Космоса. В разбитите останки от неговия кораб всъщност имаше все още функциониращи технологии. Усещате ли накъде ни води това?

Бяха стигнали до другия край на помещението. Клавейн все още не бе отгатнал каква функция изпълнява то.

— Онези технологии — поде той, — включваха ли модифициращ инерцията процес?

— Така изглежда. Трябва да призная, че имах нещо като преднина по въпроса. Преди доста време срещнах друго от същите тези същества, така че знаех мъничко какво мога да очаквам от това тук.

— На човек с не толкова отворено съзнание като моето би му било трудничко да приеме всичко това — промълви Клавейн.

X спря в ъгъла и постави и двете си ръце върху ниската мраморна стена.

— В такъв случай ще ви кажа повече и може би ще започнете да ми вярвате. Няма как да е убягнало от вниманието ви, че светът е опасно място. Сигурен съм, че конджоинърите са се убедили сами в този факт. А какви бяха фактите — тринайсет или четиринайсет известни до този момент унищожени разумни култури? И евентуално един-два съществуващи извънземни разума, които за съжаление са ни толкова чужди, че не правят нищо, което би могло да ни помогне да определим със сигурност колко интелигентни са в действителност. Вселената като че ли стъпква разума, преди да е станал прекалено голям за нейните изисквания.

— Това е една от теориите.

Клавейн не разкри колко добре съвпадаше това с фактите, които вече знаеше, в какъв синхрон беше със съобщението на Галиана за обикалящите из Космоса вълци, които започваха да точат лиги и да вият при миризмата на разум.

— Повече от теория. Ларвите — това е расовото име на вида, чийто представител бе нещастното същество — са били преследвани до почти пълно унищожение. Те живеели само сред звездите, бягайки от светлината и топлината. Но дори там се чувствали неспокойни. Знаели колко малко е нужно, за да привлекат отново убийците. В крайна сметка достигнали до една доста отчаяна защитна стратегия. По природа те не са враждебно настроени, но научили, че понякога се налага да накарат други видове да замлъкнат, за да се предпазят.

X тръгна отново, прокарвайки едната си длан по стената. Това бе дясната ръка и Клавейн забеляза, че тя оставяше след себе си тънка червена линийка.

— Как научихте за извънземните?

— Дълга история, мистър Клавейн, с която не мисля да ви занимавам. Достатъчно е да кажа само следното. Дадох си обет да спася съществото от неговите мъчители, като част от плана за собственото ми изкупление. Но не съумях да го направя веднага. Беше нужно планиране, много предварителни размисли. Събрах екип от доверени помагачи и започнах голяма подготовка. Минаха години, но моментът все не беше подходящ. Така изтече цяло десетилетие. Две десетилетия. Всяка нощ сънувах това страдащо същество и всяка нощ подновявах обета си да му помогна.

— И?

— Възможно е някой да ме е предал. Или нейното разузнаване беше по-добро от моето. Мадмоазел се добра до съществото преди мен. Тя го доведе тук, в тази стая. Не знам как. Дори само това трябва да е изисквало доста усилено планиране.

Клавейн погледна отново надолу, опитвайки да проумее що за животно трябва да е било онова, за да изисква такъв голям затвор.

— И тя държеше съществото тук, в замъка?

X кимна.

— Години наред. Не беше лесно да го поддържат живо, но хората, които го бяха държали затворено преди нея, бяха разбрали какво точно трябва да се направи. Мадмоазел нямаше особен интерес да го измъчва, струва ми се; тя не беше жестока в този смисъл. Но всеки миг от продължителното му съществуване бе мъчение, дори когато не издевателстваха над нервната му система и не го обработваха с електроди с висок волтаж. Тя обаче отказваше да го остави да умре. Не и преди да научи всичко, което успя, от него.

По-нататък X разказа, че Мадмоазел бе намерила начин да общува със съществото. Но колкото и умна да беше тя, по-голямата работа бе свършило то.

— Както разбрах, станала злополука — додаде X. — Един човек паднал в кошарата на съществото, от цялата тази височина. Умрял веднага, но преди да успеят да го извадят оттам, създанието, което не било завързано, изяло останките му. До този момент то не бе имало особена представа как изгледат пленилите го хора. — Гласът на X се изпълни със спокоен ентусиазъм. — Така или иначе, случило се нещо странно. Ден по-късно на кожата на съществото се появила рана. Тя започнала да нараства, образувайки дупка. Раната не кървяла, а изглеждала съвсем симетрична и добре оформена. Зад нея се появили някакви структури, движещи се мускули. Раната се превръщала в уста. По-късно започнала да издава човекоподобни звуци. Изминали още ден-два и съществото започнало да произнася познати думи. Още един ден и то вече свързвало тези думи в прости изречения. Смразяващата част от това, което разбрах, е, че съществото наследило от изядения от него човек не само средства да говори. Беше абсорбирало неговите спомени и персоналност и ги бе претопило като свои собствени.

— Ужасно — промълви Клавейн.

— Може би. — X не изглеждаше убеден. — Определено може би е полезна стратегия за вид, водещ междузвездна търговия, който очаква да се натъкне на други култури. Вместо да си блъска главата върху алгоритми за превод, защо просто да не декодира езика на биохимично ниво? Изяж партньора, с който търгуваш, и заприличай на него. Е, ще изисква известно сътрудничество от другата страна, но преди милиони години може би е било приета форма за правене на бизнес.

— Как научихте всичко това?

— Има начини за всичко, мистър Клавейн. Дори преди Мадмоазел да ме изпревари с извънземното, вече бях подочул за нейното съществуване. Имах своите мрежи на влияние в Казъм сити, както и тя. В повечето случаи бяхме дискретни, но от време на време действията ни се пресичаха. Бях любопитен, затова опитах да науча повече. Но тя години наред се съпротивлява срещу опитите ми да проникна в Шато. Едва когато взе съществото, според мен започна да се отвлича по загадката, която представляваше. Едва тогава успях да вкарам агенти в сградата. Запозна ли се със Зебра? Тя беше един от тях. Зебра научи каквото можа и създаде условията, необходими за превземането на Шато. Но това стана дълго след идването на Скейд тук.

Клавейн се замисли над казаното.

— Значи Скейд трябва да е знаела нещо за извънземното?

— Очевидно. Вие сте конджоинър, мистър Клавейн… не би ли трябвало вие да знаете?

— И без това вече научих прекалено много. Затова реших да дезертирам.

Двамата излязоха от затвора. Клавейн изпита същото облекчение както и при напускането на помещението с носилката. Може би се дължеше на въображението му, но имаше чувството, че мъките на самотното същество бяха оставили отпечатък върху атмосферата в стаята. Усещането за силен страх и изолираност отзвучаха едва след като излезе.

— Къде ме водите сега?

— Първо в мазето, защото мисля, че там има нещо, което ще ви заинтригува, а после ще ви заведа при едни хора, които много биха искали да се запознаят с вас.

— Тези хора имат ли нещо общо със Скейд? — осведоми се Клавейн.

— Мисля, че всичко има нещо общо със Скейд. Според мен с нея може би се е случило нещо при посещението ѝ в замъка.

X го поведе към един асансьор. Той бе подобен на скелет, измайсторен от спирали и филиграни. Подът представляваше студена желязна решетка с много дупки. X плъзна скърцащата му врата, образувана от обърнати железни V-образни елементи, и я затвори точно когато асансьорът започна да слиза. В началото напредваше мудно. Клавейн предположи, че щеше да им бъде нужен почти час, докато стигнат до по-долните етажи. Но асансьорът, все така скърцайки, започна да ускорява, докато през надупчения му под задуха силен вятър.

— Мисията на Скейд бе определена като провал.

Клавейн успя някак си да надвика буботенето и скърцането на асансьора.

— Да, но не непременно от гледната точка на Мадмоазел. Помислете само: тя бе разпростряла мрежата на своето влияние във всяка област на живота в Казъм сити. В определени граници можеше да осъществи всяко свое желание. Влиянието ѝ достигаше до Ръждивия пояс, всички по-големи центрове на властта на демаршистите. Мисля, че държеше по някакъв начин дори ултрите или най-малкото имаше начини да ги накара да работят за нея. Но беше безсилна пред конджоинърите.

— И Скейд може би е била входната ѝ виза?

— Според мен е доста вероятно, мистър Клавейн. Може би не е случайно, че Скейд бе оставена жива, докато всички останали от екипа ѝ бяха убити.

— Но Скейд е една от нас — промълви безжизнено Клавейн. — Тя никога не би предала Майка Нест.

— Какво стана след това със Скейд, мистър Клавейн? Случайно влиянието ѝ сред конджоинърите да е нараснало?

Клавейн си спомни, че тя се бе присъединила към Затворения съвет след приключването на мисията.

— До известна степен.

— Значи мога да смятам случая за приключен. Стратегията на Мадмоазел винаги е била такава. Инфилтрирай и оркестрирай. Скейд може изобщо да не е разбрала, че предава народа ви. Мадмоазел винаги е била достатъчно умна, за да залага на лоялността. И макар мисията на Скейд да бе оценена като провал, тя все пак върна някои от интересуващите нейната страна неща, нали така? Достатъчно, за да допринесе донякъде за Майка Нест?

— Вече ви казах, че не знам за никакъв таен проект за квантовия вакуум.

— Хмм. Първия път това отрицание не ми се стори напълно убедително.

Клок, мъжът с плешивия, подобен на яйце череп, каза на Зейвиър да повика Антоанет.

— Ще ѝ се обадя — каза Зейвиър, — но не мога да я накарам да дойде тук, дори мистър Пинк да започне да чупи кораба.

— Намерете начин — отвърна Клок, като галеше дебелото листо на едно от растенията в работилницата. — Кажете ѝ, че сте открили нещо, което не можете да оправите, нещо, за което се нуждаете от нейната експертиза. Сигурен съм, че можете да импровизирате, мистър Лиу.

— Ние ще слушаме — добави мистър Пинк.

За голямо облекчение на Зейвиър, прасето се беше върнало от „Буревестник”, без да причини особена вреда на кораба; нещо повече, бе останал с впечатлението, че мистър Пинк просто е огледал възможностите по-късно да разбие нещо.

Обади се на Антоанет. Тя бе далече от работилницата, отдадена на трескави бизнес срещи. Откакто Клавейн си бе заминал, нещата вървяха от лошо към по-лошо.

— Просто ела тук колкото можеш по-бързо — каза ѝ Зейвиър, без да изпуска от очи двамата си посетители.

— И защо е това бързане, Зейв?

— Знаеш колко ни струва да държим „Буревестник” тук, Антоанет. Всеки час е от значение.

— Дяволите да го вземат, Зейв. Не можеш ли да ми кажеш нещо приятно?

— Просто ела тук. — Той затвори телефона. — Благодаря ви, че ме накарахте да направя това, копелета такива.

— Ценим разбирането ви, мистър Лиу — обади се Клок. — Уверявам ви, че и на двама ви няма да се случи нищо лошо, особено на Антоанет.

— За вас самите е по-добре да не я пипате. — Изгледа ги един след друг, опитвайки да прецени на кого вярва по-малко. — Така. Тя ще пристигне след двайсетина минути. Можете да разговаряте с нея тук и после тя да се върне да си върши работата.

— Ще разговаряме с нея на кораба, мистър Лиу. Там няма да има опасност някой от вас да избяга, нали така?

— Както искате — сви рамене Зейвиър. — Само ми дайте минутка, за да се оправя с маймуните.

Асансьорът намали скоростта и спря, като продължаваше да потрепва и да скърца дори след като застана неподвижно. Далече над Клавейн металното ехо се гонеше нагоре-надолу по асансьорната шахта, наподобявайки истеричен смях.

— Къде сме? — попита той.

— В дълбокото мазе на сградата. Намираме се много ниско под Мълч, мистър Клавейн, в скалната маса на Йелоустоун. — Поведе го извън асансьора. — Ето тук се случи.

— Какво?

— Смущаващото събитие.

Движеха се по някакви коридори, по-точно — тунели, прокопани в солидна скала, чиито стени след това бяха леко изгладени. Светлината на сини фенери очертаваше релефно ръбовете и издатините. Въздухът беше влажен и студен, твърдият каменен под — неудобен за ходене. Минаха през стая с множество високи сребърни кутии, наредени като гюмове за мляко, после слязоха дори още по-дълбоко.

— Мадмоазел пазеше добре тайните си — заговори X. — Когато нахлухме в Шато, тя унищожи много от нещата, с които се бе сдобила от кораба на ларвата. Други бе отнесла пък Скейд. Беше останало обаче достатъчно, за да ни позволи да започнем. Напоследък напредваме окуражаващо бързо. Забелязахте ли колко лесно моите кораби изпревариха тези на Конвенцията, колко лесно се промъкнаха незабелязани през силно охраняваното от полицията въздушно пространство?

Клавейн кимна; сети се колко бързо му се стори пътуването до Йелоустоун.

— Вие също сте научили как да го правите.

— Все още в доста скромна форма. Да, инсталирахме потискаща инерцията технология на някои от нашите кораби. Намаляването на масата на един кораб с четири пети ни дава предимство пред който и да е катер на Конвенцията. Предполагам, че конджоинърите са се справили по-добре.

— Може би — съгласи се неохотно Клавейн.

— Тогава знаят, че технологията е изключително опасна. Квантовият вакуум обикновено се намира в много стабилен минимум, мистър Клавейн, приятна дълбока долина в пейзажа от възможни състояния. Но започнеш ли да бърникаш вакуума — да го охлаждаш, да смекчаваш колебанията, предизвикващи инерцията — променяш цялата топология на този пейзаж. Стабилният минимум се превръща в опасни върхове и хребети. Някои съседни долини са свързани със съвсем различни свойства на погълната материя. Малки колебания могат да доведат до бурни преходи в състоянието. Да ви разкажа ли една история на ужасите?

— Мисля, че вече започнахте да го правите.

— Наех най-добрите, мистър Клавейн, най-големите теоретици на Ръждивия пояс. Доведох тук всички, които бяха проявявали някакъв интерес към природата на квантовия вакуум, и им дадох да разберат, че ще се погрижат най-добре за своите интереси, ако ми помогнат.

— Изнудване? — попита Клавейн.

— Мили Боже, не. Просто любезна принуда. — X погледна своя събеседник и се усмихна до уши, при което разкри острите си резци. — В повечето случаи това дори не бе необходимо. Разполагах с ресурси, каквито демаршистите нямаха. Разузнавателната им мрежа се сгромолясваше, така че не знаеха нищо за ларвата. Конджоинърите имаха своя програма, но да се присъединиш към тях би означавало сам да станеш конджоинър — доста висока цена за удовлетворяването на научното любопитство. Почти всички, към които се доближавах, бяха повече от готови да дойдат в замъка пред другите алтернативи. — X направи пауза, след което гласът му придоби липсващи до този момент елегични нотки. — Една от тях беше блестящата дезертьорка от редовете на демаршистите, на име Полин Сухой.

— Мъртва ли е? — поинтересува се Клавейн. — Или нещо по-лошо от мъртва?

— Не, ни най-малко. Но вече не работи за мен. След онова, което се случи — смущаващото събитие — не можа да се принуди да продължи. Разбирах я прекрасно и се постарах да ѝ помогна да си намери друга работа в Ръждивия пояс.

— Случилото се, каквото и да е то, трябва наистина да е било доста смущаващо.

— О, и още как. За всички нас, но особено за Сухой. Много експерименти се правеха тогава. Тук, в подземните нива на Шато, десетки неголеми екипи работеха върху различни аспекти на технологията на ларвите. Сухой бе работила върху проекта вече година и се бе доказала като превъзходен и безстрашен изследовател. Именно тя изследва някои от не толкова стабилните преходни състояния.

Минаха покрай няколко врати, водещи към обширни тъмни помещения, и спряха пред една от тях. Но X не влезе вътре.

— Тук се случи нещо ужасно. Никой от свързаните с работата хора след това не е посмял да влезе отново вътре. Казват, че е белязало по обезсърчаващ начин миналото. Усещате ли го и вие, мистър Клавейн? Предусещане на нещо лошо, животински инстинкт, който настоява да не влизате?

— Сега, след като посадихте в съзнанието ми убеждението, че в тази стая има нещо странно, не бих могъл да кажа честно какво усещам.

— Влезте вътре — предложи X.

Клавейн влезе и стъпи върху гладкия под. Беше студено, но не повече, отколкото в цялото подземно ниво. Изчака очите му да свикнат с мрака и да добие представа за големината на помещението. Тук-там по пода, стените и тавана имаше метални подпори или вдлъбнатини, но не бяха останали никакви апарати или оборудване. Стаята бе празна и съвсем чиста.

Той закрачи покрай стените. Не можеше да каже, че му е приятно да се намира тук, но беше възможно всичко, което усещаше — лека паника, неопределено усещане за нечие присъствие — да има психосоматичен произход.

— Какво стана? — попита той.

— В това помещение се случи инцидент, свързан само с проекта на Сухой — отвърна от вратата X. — Сухой пострада, но не фатално, и скоро се възстанови чудесно.

— И никой от другите хора в екипа ѝ не пострада?

— Това бе странното. Други хора нямаше — Сухой работеше винаги сама. Нямаше други жертви, за които да се тревожим. Технологията пострада леко, но скоро доказа, че е способна да извърши самостоятелно известни поправки. Сухой беше в съзнание и мислеше свързано, затова предположихме, че като се изправи на крака, ще се върне в мазето.

— И?

— Тя зададе странен въпрос. Въпрос, от който космите на тила ми настръхнаха.

Клавейн се приближи до събеседника си край вратата.

— Какъв?

— Попита какво се е случило с другия експериментатор?

— В такъв случай значи е претърпяла някакви неврологични увреждания. Фалшиви спомени. — Клавейн сви рамене. — Не е изненадващо, нали?

— Разполагаше със съвсем конкретни факти относно другия учен, мистър Клавейн, знаеше дори името и историята му. Каза, че името му било Ив, Ив Мерсие, и че е бил привлечен от Ръждивия пояс по същото време като нея.

— Но нямаше такъв Ив Мерсие?

— Никой с такова или подобно име не беше работил никога в Шато. Както казах, Сухой винаги предпочиташе да работи сама.

— Може би е чувствала нужда да обвини друг човек за злополуката. И подсъзнанието ѝ е измислило жертвен агнец.

X кимна.

— Да, решихме, че се е случило нещо подобно. Но защо да прехвърляш вина за някакъв дребен инцидент? Никой не беше убит, никакво лошо пострадало оборудване. Всъщност ние научихме от инцидента много повече, отколкото от седмици мъчителен напредък. Сухой нямаше в какво да бъде обвинена и тя го знаеше.

— Тогава значи е измислила името поради друга причина. Подсъзнанието е странно нещо. Не е задължително да има съвършено логическо обяснение за всичко, което е казала.

— Точно така си помислихме и ние, но Сухой беше непреклонна. Когато се възстанови, спомените и от съвместната работа с Мерсие станаха дори още по-ясни. Спомняше си всевъзможни подробности за него — как изглеждал, какво обичал да яде и да пие, какво било чувството му за хумор, дори живота му преди да дойде в замъка. Колкото повече опитвахме да я убедим, че Мерсие не е бил реален, толкова по-истерична ставаше тя.

— Значи е била умопобъркана.

— Всички тестове показваха, че не е, мистър Клавейн. Ако в съзнанието ѝ все пак съществуваше някакво объркване, то определено бе свързано единствено с въпросния Мерсие. И така, аз започнах да се чудя. — Клавейн погледна събеседника си и му кимна окуражаващо да продължава. — Започнах да правя някои проучвания — додаде X. — Не беше трудно да се добера до документацията на Ръждивия пояс… поне до тази, която бе оцеляла след чумата. И открих, че някои аспекти от историята на Сухой съвпадаха с поразителна точност.

— Като?

— Там действително фигурираше човек с името Ив Мерсие, роден в същия карусел, както твърдеше Сухой.

— Сред демаршистите не може да има подобно необичайно име.

— Не, вероятно не. Но в действителност имаше, само едно. И рождената му дата съвпадаше точно със споменатата от Сухой. Единствената разлика бе, че онзи Мерсие, реалният, беше умрял преди много години. Бил е убит малко след като Смесената чума бе унищожила Глитър банд.

Клавейн си наложи да вдигне рамене, но не толкова убедено, колкото му се искаше.

— Значи става дума за съвпадение.

— Може би. Но същият този Ив Мерсие по онова време е бил вече студент. Бил е напреднал доста в изучаването на същия квантово-вакуумен феномен, който, според твърденията на Сухой, в крайна сметка щял да го доведе в моята орбита.

Клавейн нямаше вече никакво желание да стои в стаята. Той излезе обратно в коридора със сините фенери.

— Смятате, че Мерсие действително е съществувал?

— Да, смятам. И тук се озовавам лице в лице с две възможности. Или Сухой е узнала по някакъв начин за историята и живота на мъртвия Мерсие, или, по една или друга причина, е предпочела да вярва, че всъщност не е умрял или че тя самата казва истината.

— Но това не е възможно.

— Аз смятам, че е възможно, мистър Клавейн. Смятам, че всичко казано ми от Полин Сухой може да е било самата истина, че поради някаква не съвсем разбираема за нас причина, той никога не е умирал за нея. Че е работила с него, тук в стаята, от която излязохте току-що, и че Мерсие е присъствал при инцидента.

— Но Мерсие е бил мъртъв. Нали сте видели сам документите.

— Да предположим, че въпреки всичко не е мъртъв. Да предположим, че е оцелял след Смесената чума, продължил е да работи по теорията за квантовия вакуум и най-накрая е привлякъл вниманието ми. Да предположим също така, че започва да работи със Сухой върху един и същ експеримент, изследвайки по-нестабилните преходни състояния. И да предположим, че се е случила злополука, довела до преминаване в някакво наистина много опасно състояние. Според Сухой, когато това е станало, той бил много по-близо до генератора на полето от нея.

— И то го е убило.

— Нещо повече, мистър Клавейн. Станало е причина той да престане да съществува. — Без да сваля очи от своя събеседник, X кимна с покровителствено търпение. — Сякаш цялата история на неговия живот, цялата му мирова линия е била откъсната от нашата реалност, до момента, когато е бил убит от Смесената чума. Това, предполагам, е била най-логичната точка, в която е можел да умре в общата ни мирова линия, тази, която споделяме и ние с вас.

— Но не и за Сухой — додаде Клавейн.

— Да, не и за нея. Тя си спомняше какви са били нещата преди. Предполагам, беше достатъчно близо до централната точка, където нейните спомени бяха примесени, преплетени с предишния вариант на събитията. И когато Мерсие е бил изтрит, тя въпреки всичко не бе изгубила спомените си за него. Следователно, изобщо не беше луда. Просто бе станала свидетел на толкова ужасяващо събитие, което не подлежи на проумяване. Не ви ли смразява мисълта, че един експеримент може да има подобен изход?

— Вече ми казахте, че начинанието е било опасно.

— Повече, отколкото си давахме сметка тогава. Питам се колко ли мирови линии са били изтрити, преди да има свидетел, намиращ се достатъчно близко, за да усети промяната?

— С какво точно бяха свързани тези експерименти — попита Клавейн. — Стига да нямате нищо против да попитам.

— Ето това е интересната част. С преходите между състоянията, както казах, изследващи по-екзотичните квантово-вакуумни връзки. Ние можем да изсмучем част от инерцията от материята и, в зависимост от състоянието на полето, да продължим да я изсмукваме, докато инерционната маса на материята стане асимптотна на нула. Според Айнщайн материята без маса няма друг избор освен да пътува със скоростта на светлината. Тя ще стане фотонна, подобна на светлината.

— Това ли се е случило с Мерсие?

— Не… не съвсем. Доколкото разбирам работата на Сухой, състоянието с нулева маса се постига много трудно на физическо ниво. Когато наближи състояние с нулева маса, вакуумът проявява склонност към преминаване от другата страна. Сухой го нарича „феномен на фунията”.

Клавейн повдигна едната си вежда.

— Другата страна ли?

— Квантово-вакуумното състояние, в което материята има имагинерна инерционна маса. Като казвам „имагинерна”, имам предвид чисто математическия смисъл, смисъла, в който квадратен корен от минус едно е имагинерно число. Разбира се, веднага става ясно накъде води това.

— Имате предвид тахионната материя — отвърна Клавейн. — Материята, която се движи по-бързо от светлината.

— Да. — Домакинът на Клавейн изглеждаше доволен. — Последният експеримент на Мерсие и Сухой май е бил свързан с прехода между тардионичното — материята, с която сме запознати — и тахионичното състояние на материята. Изследвали са състоянията на вакуума, които биха позволили изграждането на по-бърза от светлината система за изтласкване.

— Това просто не е възможно — каза Клавейн.

X постави длан върху рамото му.

— Всъщност не мисля, че това е правилният начин да се мисли по тази тема. Ларвите са знаели, разбира се. Технологията беше тяхна и въпреки това те предпочитаха да пълзят между звездите. Този факт бе всичко, което трябваше да разберем. Работата не е там, че е невъзможно, а просто, че не е никак, никак препоръчително.

Те стояха дълго в мълчание на прага на мрачната стая, където Мерсие бе изтрит от книгата на съществуванието.

— Някой захванал ли се е отново с тези експерименти? — попита Клавейн.

— Не, не и след случилото се с Мерсие. Честно казано, никой не се натискаше да работи повече върху машинарията на ларвите. И така бяхме научили достатъчно. Мазето бе изпразнено. Напоследък почти никой не се вясва тук. Тези, които все пак го правят, твърдят, че виждат духове; може би това са остатъчните сенки на постигнатите от същата съдба като Мерсие. Трябва да кажа, че аз лично никога не съм ги виждал. Нищо чудно умовете на хората да им играят разни номера. — Налагаше си да говори жизнерадостно, но се получаваше тъкмо обратният ефект. — Човек не трябва да се доверява на подобни неща. Вие нали не вярвате в духове, мистър Клавейн?

— Нямам такъв навик — отвърна той, изпълнен с горещото желание да се намира някъде другаде, само не и в Шато.

— В странни времена живеем — продължи със симпатия в гласа X. — Чувствам, че това е краят на историята, че големите сметки ще бъдат уредени скоро. И скоро ще се наложи да се прави труден избор. А сега ще отидем ли да се срещнем с хората, за които споменах преди малко?

Клавейн кимна.

— Нямам търпение.

Антоанет слезе от движещия се по ръба на карусела влак на най-близката спирка до наетата под наем работилница.

Нещо в поведението на Зейвиър ѝ се бе сторило необичайно, но не можеше да каже точно какво. Огледа с известен трепет чакалнята и приемната на работилницата. Нищо особено, само табела „Затворено” на вратата. Увери се, че налягането вътре е нормално и влезе. Тръгна по най-близката свързваща пътека, без да поглежда надолу. Въздухът беше упойващ от аерозоли. Кихаше и очите я сърбяха, когато стигна до входния люк на кораба — Зейвиър… — извика Антоанет.

Но ако се намираше навътре в „Буревестник”, никога нямаше да я чуе. Трябваше или да го намери, или да изчака идването му. Беше казала, че ще пристигне след двайсет минути.

Влезе в кабината за управление на полета. Всичко изглеждаше нормално. Зейвиър бе извикал на екрана една от най-рядко използваните диагностични програми, които дори Антоанет гледаше с известно неразбиране. Но точно това бе очаквала от него, когато бе разглобил половината кораб.

— Наистина съжалявам много.

Тя се огледа. Той стоеше зад нея и цялото му изражение говореше, че ѝ се извинява за нещо. Зад него видя двама души, които не познаваше. По-високият от тях ѝ даде знак да ги последва към главния мостик.

— Моля те, Антоанет, прави каквото ти казвам — рече той. — Това не би трябвало да отнеме много време.

— Мисля, че е по-добре да го послушаш — намеси се Зейвиър. — Съжалявам, че те накарах да дойдеш, но те заплашиха, че ще започнат да трошат кораба, ако не го направя.

Антоанет кимна и тръгна обратно по свързващия коридор.

— Правилно си постъпил, Зейв. Не се измъчвай заради това. Кои са тези клоуни? Представиха ли се?

— Високият е мистър Клок. Другият, свинята, е мистър Пинк.

Всеки кимна на свой ред, когато Зейвиър произнесе името му.

— Но кои са те?

— Не казаха, но ще си позволя да отгатна. Интересуват се от Клавейн. Възможно е да са паяци или да работят за тях.

— Така ли е? — попита Антоанет.

— Едва ли — отговори Рьомонтоар. — Колкото до моя приятел…

Мистър Пинк поклати достойната си за фантастичен филм глава.

— Не и аз.

— Щях да ви позволя да ни проучите, ако обстоятелствата бяха по-леки — продължи Рьомонтоар. — Уверявам ви, че в никой от нас няма конджоинърски импланти.

— Което не означава, че не сте подставени лица на паяците. Така, какво е нужно да направя, за да си оберете крушите от моя кораб?

— Както отсъди правилно мистър Лиу, ние се интересуваме от Невил Клавейн. Седнете… — Додаде вече със стоманен акцент в гласа онзи, който се бе представил като Клок. — Моля ви, нека бъдем възпитани.

Антоанет разгъна един стол от стената и се настани върху него.

— Никога не съм чувала за човек на име Клавейн — обяви тя.

— Но вашият партньор е чувал.

— Да. Супер си, Зейв.

Тя го изгледа. Защо просто не се бе направил, че не знае?

— Работата не е добра, Антоанет — рече Клок. — Знаем, че вие го докарахте тук. Изобщо не сме ви ядосани, че сте го направили — все пак това бе хуманна постъпка.

Тя кръстоса ръце пред гърди.

— Е, и?

— От вас се иска само да ни кажете какво стана след това. Къде отиде Клавейн, след като го докарахте в карусел Ню Копенхаген.

— Не знам.

— Значи просто е изчезнал като по магия, така ли? Без да благодари или да обяви по някакъв начин какво възнамерява да прави по-нататък?

— Клавейн ми каза, че колкото по-малко знам, толкова по-добре ще бъде.

Клок погледна прасето за миг. Антоанет реши, че бе отбелязала точка. Клавейн бе пожелал тя да знае колкото се може по-малко. Беше научила мъничко повече единствено благодарение на собствените си усилия, но не беше нужно Клок да знае това.

— Разбира се — продължи тя, — аз го питах неуморно. Изгарях от любопитство какво правеше тук. Знаех също така, че е паяк. Но той не искаше да ми каже. Обясни, че било за мое добро. Аз опитах да споря, но той остана твърд. И сега се радвам, че го направи. Нищо не можете да ме принудите да кажа, просто защото нищо не знам.

— Затова просто ни кажете какво се случи — обади се примирително Клок. — Това е единственото, което се иска от вас. Ние ще си направим изводи за това какво е имал предвид и ще си отидем. И няма да ни видите никога повече.

— Казах ви — просто си замина. Не каза нито дума за мястото, където отива. Нищо. Само „довиждане и благодаря”.

— Не може да е имал документи и пари — произнесе Клок, сякаш говореше на самия себе си, — следователно не може да е стигнал далече без малко помощ от ваша страна. Ако не ви е помолил да му дадете пари, вероятно е още някъде в Ню Копенхаген. — Слабият мъртвешки блед човек се надвеси над нея. — И така, кажете ми. Помоли ли ви нещо?

— Не — отвърна тя със съвсем леко колебание.

— Лъже — заяви прасето.

Клок кимна сериозно.

— Мисля, че сте прав, мистър Пинк. Надявах се да не се стигне до това, но… Налага се, както се казва. Във вас ли е онова нещо?

— Онова нещо ли, мистър Клок? Имате предвид…

Между краката на прасето се намираше чисто черна кутия. То я бутна напред, наведе се и докосна някакъв скрит механизъм. Кутията се отвори; разкриха се много повече отделения, отколкото можеше да се предположи от размерите ѝ. Във всяко едно от тях имаше лъскава сребърна част, поставена в точно възпроизвеждаща формите ѝ омекотяваща пяна. Мистър Пинк извади една и я заоглежда. После извади друга и я свърза с първата. Въпреки непохватността на ръцете си, действаше изключително внимателно, съсредоточен в работата.

— Ще я сглоби за нула време — обади се Клок. — Това е полева машина за извличане на спомени, Антоанет. Производство на паяците, държа да добавя. Какво знаеш за този род съоръжения, наречени „тралове”?

— Майната ти.

— Е, въпреки това ще ти кажа. Напълно е безопасна, нали, мистър Пинк.

— Напълно е безопасна, мистър Клок.

— Или поне няма причина да не бъде безопасна. Но полевите тралове са друга работа. Не са така изследвани както по-големите модели. И вероятността да увредят невроните на субекта е далече по-голяма. Дори смъртните случаи не са нещо нечувано, нали, мистър Пинк?

Прасето вдигна поглед от заниманията си.

— Чуват се всякакви неща, мистър Клок. Чуват се всякакви неща.

— Е, сигурен съм, че слуховете за пагубното влияние са преувеличени… но все пак не е особено препоръчително полевият трал да се използва, когато може да се прибегне към алтернативни процедури. — Клок срещна отново погледа на Антоанет. Очите му бяха дълбоко разположени; видът му я накара да отмести поглед встрани. — Напълно ли сте убедена, че Клавейн не каза къде отива?

— Казах ви, той не…

— Продължавайте, мистър Пинк.

— Чакайте — извика Зейвиър.

Всички погледнаха към него, дори прасето. Зейвиър понечи да каже още нещо. И тогава корабът се затресе, без никакво предупреждение. Химическите му двигатели се бяха включили и изхвърляха с равномерни пулсации газове във всички посоки, вдигайки шум като от канонада.

Вратата зад Антоанет се затвори. Тя се хвана здраво за един парапет, за да се държи, а след това се закопча с обезопасяващ колан през кръста.

Нещо ставаше. Нямаше представа какво, но несъмнено нещо се случваше. През близкия прозорец виждаше как ремонтният кладенец се задушава сред гъсти оранжеви облаци отработени газове. Нещо се освободи, предизвиквайки скърцане на прекъснат метал. Корабът се наклони дори още по-силно.

— Зейвиър… — промълви едва чуто тя.

Но той вече също се бе наместил на един от столовете.

Започнаха да падат надолу.

Антоанет видя как прасето и Клок опитват да се хванат за нещо. Побързаха също да седнат и да се омотаят в предпазните мрежи. Силно се съмняваше, че имаха по-добра представа от нея за това, което се случва. Но и бяха достатъчно умни да не стоят непривързани в кораб, който показваше по всичко, че се готви да направи нещо буйно.

Последва удар. Сблъсъкът компресира всяка костица в тялото ѝ. Вероятно току-що корабът се бе ударил във вратата на монтажния кладенец — Зейвиър го беше напълнил с въздух, така че и той самият, и маймуните да могат да работят без скафандри.

„Буревестник” се надигна отново. Антоанет усети лекота в корема.

И после се спусна.

Този път при сблъсъка във вратата се чу само приглушен Удар. Антоанет видя през прозореца как оранжевият дим изчезна за миг. Монтажният кладенец току-що бе изгубил всичкия си въздух. Стените прелетяха край тях и те се отправиха към открито пространство.

Накарайте го да спре — обади се Клок.

— Той не ни се подчинява, приятелче — отвърна Зейвиър.

— Това е номер — настоя паякът. — Ти през цялото време искаше да се качим на кораба.

— Тогава ме дай под съд — предложи Зейвиър.

— Зейвиър… — Не ѝ се наложи да вика. На борда на „Буревестник” бе абсолютно тихо, дори докато преминаваше през онова, което бе останало от вратата на кладенеца. — Зейвиър… моля те, кажи ми какво става.

— Заредих програма за спешни случаи. Предположих, че някой ден ще ни дойде добре, ако се озовем точно в такава ситуация.

— Точно такава ситуация ли?

— Струва ми се, че си е заслужавало да го направя — добави той.

— Затова ли не се виждаха да работят никакви маймуни?

— Хей. — Той се престори на обиден. — Защо не можеш да повярваш, че съм в състояние да предвидя някои неща?

Бяха в състояние на безтегловност. „Буревестник” се отдалечаваше от карусел Ню Копенхаген, заобиколен от малко съзвездие от отломки. Силно впечатлена, въпреки нежеланието си, Антоанет оглеждаше нанесените от тях поражения. Бяха пробили във вратата дупка с формата на кораба.

— Дяволите да го вземат, Зейв. Даваш ли си сметка колко ще ни струва това?

— Значи ще влезем още малко по-нататък в червеното. Реших, че си струва.

— Това няма да ви помогне — увери го Клок. — Ние сме все още тук и вие не можете да ни причините нищо лошо, без да нараните същевременно и самите себе си. Така че забравете за изтегляне на въздуха от кораба или рязко увеличаване на мощността. Те няма да ви свършат работа. Проблемът, който стоеше пред вас преди пет минути, не е изчезнал.

— Единствената разлика е — додаде мистър Пинк, — че току-що изгорихте голяма доза добра воля.

— Вие се готвехте да ѝ отворите главата, за да се доберете до спомените ѝ — възпротиви се Зейв. — Ако това е вашата представа за добра воля, по-добре си я заврете там, където слънцето не свети никога.

Полусглобеният трал на мистър Пинк се носеше из кабината. Беше го изпуснал при рязкото неочаквано потегляне на кораба.

— Така или иначе нямаше да научите нищо, защото нямам представа какво е смятал да прави Клавейн — увери ги Антоанет. — Може би не се изразявам достатъчно ясно, за да ме разберете.

— Вземете трала, мистър Пинк — рече Рьомонтоар. Прасето го гледа без да мигне, докато Рьомонтоар добави с ясно натъртване: — Моля ви, мистър Пинк.

— Да, мистър Клок — отвърна прасето със същия фалшив тон.

Прасето се зае непохватно с предпазната си мрежа. Почти се бе освободило от нея, когато корабът отново се спусна рязко напред. Тралът бе единственото непривързано нещо. Той се блъсна с всичка сила в една от стените и се разби на десетина лъскави парчета.

„Не е възможно Зейвиър да е програмирал и това, нали?” — помисли си Антоанет.

— Умно — обади се Клок. — Но не достатъчно. Сега ще трябва да извлечем информацията от вас чрез други средства.

Корабът увеличаваше постоянно скоростта си. Въпреки това Антоанет все така не чуваше нищо и това започна да я притеснява. Химическите ракети бяха шумни: те предаваха звука си направо чрез рамката на корпуса, дори корабът да се намираше във вакуум. Йонният начин на предизвикване на тласък бе безшумен, но не можеше да поддържа подобно ускорение. Ядреният мотор на токамака обаче бе напълно безшумен, когато се намираше сред магнитни полета.

Движеха се с ядрен двигател.

Боже милостиви…

Използването на ядрени двигатели в Ръждивия пояс се наказваше със смърт. Дори употребата на ядрени ракети толкова близо до карусел би довело до ужасни наказания и почти със сигурност нямаше да ѝ позволят да лети никога вече. Но ядреното ускорение носеше потенциална заплаха от смърт. Погрешно насоченият пламък, създаден при ядрена реакция, можеше да унищожи един карусел за броени секунди…

— Зейвиър, ако си в състояние да направиш нещо по въпроса, върни ни незабавно към химическите двигатели.

— Съжалявам, Антоанет, но реших, че това е най-добрият ход.

— Така ли си решил?

— Да, и ще поема отговорността и последствията, ако се стигне дотам. Но слушай, тук ни държат като заложници. Това променя правилата. Точно сега най-голямото ни желание е едно посещение от полицията. Аз просто размахвам знаме.

— Звучи страхотно на теория, Зейв, но…

— Няма но. Ще свърши работа. Ще видят, че умишлено отклонявам пламъците от населените места. В модела на пулсациите е закодиран дори SOS сигнал, макар да е прекалено бърз, за да го усетим.

— И мислиш, че ченгетата ще го забележат?

— Не, но със сигурност ще могат да го проверят по-късно и единствено това има значение. Ще се уверят, че е било опит за сигнализиране за помощ.

— Възхищавам се на оптимизма ти — обади се Клок. — Обаче няма да се стигне до съда. Просто ще ви прострелят и ще ви свалят задето нарушавате протокола. Така и няма да ви се удаде да се обясните с тях.

— Той е прав — подкрепи го мистър Пинк. — Ако искате да живеете, по-добре направете обратен завой и се върнете по най-бързия начин в карусел Ню Копенхаген.

— Обратно до изходната позиция? Сигурно се шегувате.

— Такава е алтернативата, мистър Лиу — или правите това, или умирате.

Зейвиър разкопча предпазния си колан.

— Вие двамата — посочи той към неканените гости, — по-добре останете завързани. За ваше добро е.

— А аз? — попита Антоанет.

— Стой си на мястото — по-безопасно е. Връщам се след минутка.

Нямаше друг избор освен да му се довери. Единствено той познаваше детайлите на програмата, която бе заредил в Бийст и ако започнеше да се движи насам-натам, можеше да се нарани, ако корабът променеше рязко мощността си. По-късно щеше да има спорове, беше убедена в това — не беше доволна, че той бе инсталирал този номер без дори да й каже — но засега трябваше да приеме, че Зейвиър ръководи парада. Даже с това да успееха да си осигурят само малка отсрочка, докато си отдъхнат.

Когато остана насаме с неканените посетители, Антоанет погледна към Клок.

— Клавейн ми хареса много повече от вас, знаете ли.

Зейвиър влезе в кабината за управление на полета на „Буревестник”, увери се, че вратата се затвори зад него и се настани на мястото на пилота. Дисплеите върху конзолата все още бяха в режим на диагностициране, нещо нетипично за летящ кораб. Зейвиър посвети първите трийсетина секунди на възстановяването на нормалните за това състояние на кораба екрани, като го върна в нещо подобно на нормалния за полет статус. Някакъв синтетичен глас незабавно започна да му стърже по нервите с истерични настоявания да угаси ядрения двигател, защото според поне осем местни фара се намираха все още в рамките на Ръждивия пояс и следователно бяха длъжни да не използват нищо с по-висок енергиен заряд от химически ракети…

— Бийст? — прошепна Зейвиър. — По-добре го направи. И без това вече са ни видели. Сигурен съм.

Бийст не отговори.

— Безопасно е — продължи Зейвиър все така шепнешком. — Антоанет стои долу заедно с онези двама негодници. Тя няма да ходи никъде скоро.

Когато корабът заговори отново, гласът му беше значително по-тих и мек, отколкото, когато се обръщаше към Антоанет.

— Надявам се, че сме постъпили правилно, Зейвиър.

„Буревестник” изръмжа, когато ядреният двигател бе плавно изместен от ядрени ракети. Зейвиър бе убеден, че все още не се намираха на повече от петдесет километра от карусел Ню Копенхаген, а това означаваше, че даже употребата на ядрени ракети бе в нарушение на дълъг колкото ръката му списък с правила, но той все така искаше да привлече вниманието на властите.

— Аз също, Бийст. Предполагам, че ще разберем съвсем скоро.

— Струва ми се, че мога да изсмуча въздуха от кабината. Ще можеш ли да сложиш скафандър на Антоанет, без другите да създадат проблем?

— Няма да бъде лесно. Вече се тревожа, задето я оставих сама с тях долу. Не знам след колко време ще решат да предприемат нещо. Ако можех да ги заведа в едно помещение, а нея — в друго…

— Възможно е да успея да изсмуча въздуха избирателно. Никога обаче не съм опитвал да го направя досега, така че не съм сигурен дали ще се получи от първия път.

— Може да не се стигне до това, ако онези глупаци от Конвенцията стигнат до нас първи.

— Каквото и да стане, няма да се мине без неприятности.

Зейвиър умееше да разчита достатъчно добре тона на Бийст.

— Антоанет ли имаш предвид?

— Тя сигурно ще ти зададе някой и друг труден за отговаряне въпрос, Зейвиър.

Той кимна мрачно. Напомнянето за това бе последното, от което се нуждаеше в този момент, но правилността на забележката беше неоспорима.

Клавейн имаше своите съмнения за теб, но бе достатъчно разумен да не пита Антоанет какво става.

— Тя рано или късно ще трябва да научи. Джим никога не е искал това да остане тайна през целия ѝ живот.

— Не днес обаче. Не тук и не сега. И без това си имаме достатъчно грижи в момента.

Именно в този момент нещо на конзолата привлече погледа му. Беше на дисплея на триизмерния радар: на него, от страната на карусела, се бяха появили три иконки. Движеха се бързо, по вектори, които щяха да ги отведат до „Буревестник” за нула време.

— Е, искаше някаква реакция, Зейвиър — обади се Бийст. — Изглежда я получи.

Напоследък катерите на Конвенцията никога не се отдалечаваха много от карусел Ню Копенхаген. Ако не тормозеха Антоанет, както се случваше обикновено, се захващаха с някой друг. Най-вероятно властите бяха предупредени, че става нещо необичайно, още щом „Буревестник” бе напуснал монтажния кладенец. Зейвиър се надяваше само това да не е същият полицай на Конвенцията, който беше проявил такъв интерес към делата на Антоанет.

— Мислиш ли, че е вярно? Че ще ни убият, без дори да попитат защо използваме ядрен двигател?

— Не знам, Зейвиър. Когато го направих, не можеше да се каже, че имах някакъв друг избор.

— Не… ти постъпи правилно. И аз щях да направя същото. Каквото би направила вероятно и Антоанет. И определено каквото би направил Джим Бакс.

— Корабите ще бъдат при нас до три минути.

— Улесни ги максимално. Аз се връщам при другите, за да видя какво правят.

— Късмет, Зейвиър.

Той се върна при Антоанет. За огромно негово облекчение, Клок и прасето бяха все още по местата си. Усети как тежестта му намалява, когато Бийст прекъсна захранването на ядрените ракети.

— Е? — попита Антоанет.

— Всичко е о’кей — отвърна Зейвиър по-уверено, отколкото се чувстваше. — Полицията ще бъде тук всеки момент.

Когато изпаднаха в безтегловност, вече беше на мястото си. Няколко секунди по-късно последва серия от тъпи удари, когато полицейските катери хвърлиха закрепващите се куки към корпуса. „Засега всичко върви добре — помисли си Зейвиър. — Поне опитват да се качат на борда и това несъмнено е безкрайно по-добър вариант, отколкото направо да ни свалят.” Сега щеше да има възможност да обясни какво се бе случило и дори копелетата да настояваха, че някой трябва да умре, сигурно щеше да успее да опази Антоанет от прекалено големи неприятности.

Усети полъх. Тъпанчетата му изпукаха. Заприлича му на изпускане на въздуха от кораба, но всичко свърши, преди да бе изпитал истински страх. Въздухът се обездвижи отново. Чу далечно дрънчене и скърцане на извиван и срязван метал.

— Какво стана току-що? — попита мистър Пинк.

— Полицията трябва да е срязала люка, за да влезе — отвърна Зейвиър. — Лека разлика в налягането между техния и нашия въздух. Нищо не ги спираше да влязат нормално, но явно не са били готови да изчакат отключването на люка.

Сега чу приближаващи механични звуци.

— Изпратили са пълномощник — съобщи Антоанет. — Мразя пълномощниците.

Той се появи след по-малко от минута. Антоанет трепна, когато машината се разгъна вътре при тях, уголемявайки се като разцъфващ черен цвят. Очерта из помещението убийствени дъги със завършващите с нещо като острие на рапира крайници. Зейвиър трепна, когато един от тях мина на сантиметри от очите му и разсече въздуха с наподобяващ камшик звук. Дори прасето имаше вид на някой, който би предпочел да бъде на много други места, но не и тук.

— Това не беше умна постъпка — отсъди то.

— Нямаше да ви направим нищо лошо — добави Клок. — Искахме само информация. Сега си навлякохте къде-къде по-големи неприятности.

— Вие имахте трал — каза Зейвиър.

— Не беше трал — отвърна мистър Пинк, — а апарат за възпроизвеждане на мисли. Нямаше да ви навреди.

Пълномощникът заговори:

— Регистрираният собственик на този съд е Антоанет Бакс. — Машината се приближи и клекна до нея, толкова близо, че тя чуваше постоянното тихичко бръмчене, което се носеше от него, и усети мириса на озон от проблясващия тазер. — Вие нарушихте правилника на Конвенция Ферисвил за използването на атомни двигатели в рамките на Ръждивия пояс, известни някога като Глитър банд. Това нарушение от трета категория на правилника се наказва с необратима невронна смърт. Моля, подложете се на генетична идентификация.

— Какво? — възкликна Антоанет.

— Отворете си устата, мис Бакс. Не мърдайте.

— Това си ти, нали?

— Аз ли, мис Бакс?

Машината извади два завършващи с гумички манипулатора и обхвана с тях главата ѝ. Болеше и продължаваше да боли, сякаш стягаха бавно черепа ѝ в менгеме. От скрита до този момент част на машината се появи друг манипулатор. Той завършваше с миниатюрно извито острие, като коса.

— Отворете уста.

— Не…

Тя усещаше, че от очите ѝ започват да капят сълзи.

— Отворете уста.

Гадното острие, което бе все пак достатъчно голямо, за да отреже пръст, бе само на два-три сантиметра от носа ѝ. Антоанет усети засилване на натиска. Бръмченето на машината се засили.

— Отворете уста. Това е последното ви предупреждение.

Тя отвори уста, но го направи по-скоро, за да изохка от болка, отколкото за да изпълни нареждането на пълномощника. Металът се придвижи светкавично, толкова бързо, че не успя да види нищо. Усети за част от секундата студенина в устата и докосването на метал до езика си.

След това машината извади острието. Накрайникът се сви и пъхна острието в отделен отвор на компактното централно шаси. Вътре нещо забръмча и защрака: несъмнено това бе бързодействащ апарат за секвенциониране на ДНК, който щеше да сравни току-що взетата от нея проба с данните от документацията на Конвенцията. Антоанет чу воя на центрофуга. Пълномощникът все още не пускаше главата ѝ.

— Пусни я — обади се Зейвиър. — Получи каквото искаше. Сега я пусни.

Пълномощникът я остави. Тя си пое въздух с пълни гърди, избърса сълзите от лицето си. Тогава машината се обърна към Зейвиър.

— Намесата в дейността на служебно лице или натоварен с изпълнението на неговата дейност механизъм от Конвенция Ферисвил е първа категория…

Не си направи труда да довърши изречението. Презрително насочи тазерната си ръка така, че святкащите ѝ електроди се допряха до гърдите на Зейвиър. Зейвиър издаде някакъв лаещ звук и се сгърчи в конвулсии. След това замря неподвижно с отворени очи и уста.

— Зейвиър… — възкликна невярващо Антоанет.

— Той го уби — обяви Клок. Започна да се освобождава от обезопасителната мрежа на своето място. — Трябва да направим нещо.

— Какво ви пука? — сопна се Антоанет. — Всичко стана заради вас.

— Пука ми, колкото и да не ви се вярва. — Миг по-късно се изправи от мястото си и се хвана за най-близката точка, която можеше да му даде опора. Машината се извъртя към него. Клок не помръдна; той единствен досега не бе трепнал при появата на пълномощника. — Пусни ме. Искам да го прегледам.

Машината се спусна към него. Може би очакваше той да се отмести от пътя ѝ в последния момент или да се свие, за да се предпази. Но Клок не помръдна. Даже не мигна. Машината спря, като бръмчеше и щракаше вбесено. Очевидно не знаеше какво да прави.

— Връщай се на мястото си — нареди тя.

— Пусни ме да мина, иначе ще извършиш убийство. Знам, че те ръководи човешки мозък и че разбираш значението на концепцията за екзекуция не по-зле от мен.

Пълномощникът вдигна отново тазера.

— Няма да ти свърши работа — предупреди го Клок.

Въпреки това той притисна тазера непосредствено под ключицата му. Електрическите искри затанцуваха като пленена змиорка и обгориха плата на дрехите му. Но без да парализират самия него. По лицето му нямаше и следа от болка.

— Няма да ми подейства — додаде той. — Аз съм конджоинър. Нервната ми система не е изцяло човешка.

Тазерът започваше да обгаря кожата му. Замириса на изгорена плът.

Клок трепереше, кожата му изглеждаше дори още по-бледа и восъчна, отколкото досега.

— Няма…

Гласът му прозвуча напрегнато. Машината дръпна тазера; показа се катраненочерна вдлъбнатинка, дълбока два-три сантиметра. Клок все още опитваше да довърши започнатото си изречение.

Пълномощникът го събори отстрани с тъпото овално дуло на гатлинговото си оръжие. Чу се пукане на кост. Клок се стовари върху стената и замря неподвижно. Имаше вид на мъртъв, но и досега не бе имало момент, в който бе изглеждал напълно жив. Миризмата от изгорената му плът все още изпълваше кабината. Това не беше нещо, което Антоанет щеше да забрави скоро.

Тя погледна отново към Зейвиър. Клок се бе опитал да направи нещо за него. Беше „мъртъв” може би вече от половин минута. За разлика от Клок, за разлика от който и да е паяк, Зейвиър нямаше в главата си ансамбъл от машинки, възпрепятстващ получаването на мозъчни поражения в резултат на липсата на кръвообращение. Не разполагаше с много повече от още една минута…

— Мистър Пинк… — промълви умолително тя.

— Съжалявам, но това не е мой проблем — отвърна прасето. — И без това вече съм мъртъв.

Главата продължаваше да я боли. Костите ѝ бяха натъртени, беше убедена в това. Пълномощникът за малко не ѝ беше пръснал черепа. Е, какво значение имаше всъщност това, нали така или иначе бяха мъртви. Мистър Пинк имаше право. Какво се променяше тогава, ако я нараняха още малко? Не можеше да остави Зейвиър така, без да направи нещо.

Стана от мястото си.

— Стоп — обади се пълномощникът. — Намесвате се в сцената на престъплението. Вмешателството в местопрестъплението е категория…

Тя продължи да се движи въпреки всичко, като се хващаше от опорна точка за опорна точка, докато се приближи до Зейвиър. Машината тръгна към нея — чу, че прашенето на тазера се засили. Зейвиър беше мъртъв вече от минута. Не дишаше. Хвана китката му, опитвайки да напипа пулса. Дали беше правилно да опитва тук, питаше се трескаво тя, или бе по-добре да потърси отстрани на врата…

Машината я отмести встрани с такава лекота, сякаш вдигна наръч пръчки. Тя се устреми отново към Зейвиър, по-разгневена откогато и да било досега през живота си, ядосана и ужасена едновременно. Зейвиър щеше да умре… всъщност вече беше мъртъв. И, както изглеждаше, тя скоро щеше да го последва. Дяволите да го вземат… само допреди половин час единствената ѝ тревога беше заплахата от банкрут.

— Бийст! — извика Антоанет. — Бийст, ако можеш да направиш нещо… може би моментът е подходящ.

— Моля за извинение, госпожичке, но не съм в състояние да направя нищо, което да не ви създаде по-големи неудобства, отколкото на пълномощника. — След кратка пауза Бийст добави: — Наистина съжалявам, много съжалявам.

Тя погледна към стените и я обгърна миг на съвършена безметежност, окото на бурята. Гласът на Бийст никога не бе звучал така. Сякаш субперсоната спонтанно бе превключила на друга програма за самоличност. Кога преди беше говорила от първо лице за себе си?

— Бийст… — изрече тихо тя. — Бийст…?

Но в този момент пълномощникът стигна до нея, твърдата като диамант, остра като ятаган сплав на крайниците му я обхвана. Антоанет се мяташе и крещеше, докато той я отнасяше по-далече от Зейвиър. Нямаше как да не се пореже в крайниците му. Кръвта ѝ започна да капе от всяка раничка в дълга процесия от мъниста, образувайки рубиненочервени дъги във въздуха. Усети, че губи съзнание.

Прасето се раздвижи. Хвърли се върху машината. Беше дребно, но невероятно силно за своите размери, и машинарията на пълномощника застена и забръмча от усилието. Кръвта на мистър Пинк се смесваше с кръвта на Антоанет. Въздухът заприлича на алена мъгла, тъй като кръвта падаше на все по-малки и по-малки капчици. Машината правеше ужасяващи разрези в плътта му. Кръвта се стелеше по него като зора. Той ревеше от болка и гняв, но продължаваше да се бори. Тазерът пусна синя дъга във въздуха. Дулото на гатлинговото оръжие започна да се върти дори още по-бързо, сякаш машината се готвеше да опръска със спрей кабината.

Антоанет пропълзя обратно към Зейвиър. Дланите ѝ бяха насечени. Докосна челото му. Преди няколко минути можеше и да го спаси, но сега беше безсмислено да опитва. Мистър Пинк се бореше смело, но губеше неумолимо. Пълномощникът щеше да победи и да я дръпне отново от Зейвиър и тогава може би щеше да убие и нея.

Това бе краят. А единственото, което трябваше да стори, бе да последва съвета на баща си. Той ѝ беше казал никога да няма вземане-даване с паяци и макар да нямаше как да се досети за обстоятелствата, заради които щеше да се замеси с тях, времето бе доказало правотата му.

„Съжалявам, татко — помисли си тя. — Ти беше прав, а аз си мислех, че знам по-добре. Обещавам следващия път да бъда добро момиче…”

Пълномощникът престана да се движи, моторите му притихнаха. Тазерът изсъска, припламна и замря. Центрофугата намали оборотите си и след малко Антоанет вече не чуваше нищо. Дори бръмченето бе престанало. Машината просто бе замръзнала там, неподвижна, подобна на противен, опръскан с кръв черен паяк, проснат на пода и заел пространството от стена до стена.

Част от силите ѝ се възвърнаха.

— Мистър Пинк… какво направихте?

— Нищо не съм направил — отвърна той. И после кимна към Зейвиър. — На ваше място щях да се концентрирам върху него.

— Помогнете ми. Моля ви. Не съм достатъчно силна, за да се справя сама.

— Помогнете си сама.

Сега видя, че мистър Пинк бе сериозно ранен. Но макар да губеше кръв, изглежда нямаше друго освен множеството порязвания с различна дълбочина и дължина. Не се виждаше да е изгубил пръсти или да има счупени кости.

— Умолявам ви. Помогнете ми да масажирам гръдния му кош.

— Казах, че никога няма да помогна на човек, Антоанет.

Тя се зае с гръдния кош на Зейвиър, но след всеки натиск силите ѝ намаляваха.

— Моля ви, мистър Пинк…

— Съжалявам, Антоанет. Не нещо лично, но…

Тя прекрати действията си. Вече не можеше да овладее гнева си.

— Но какво?

— Опасявам се, че хората не са любимият ми вид.

— Е, мистър Пинк, ето ви едно послание от човешкия вид. Наврете си го, вие и вашето отношение.

Върна се към Зейвиър, като събра сили за един последен опит.

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

Дрънчащият железен асансьор отвеждаше Клавейн и X обратно нагоре. Клавейн размишляваше върху онова, което му бе показал и разказал неговият домакин. При всякакви други условия историята за Сухой и Мерсие щеше да бъде голямо предизвикателство към доверието му. Нямаше как да отрече обаче очевидната искреност на X и всяващата ужас атмосфера на празното помещение. Много по-успокояващо беше да мисли, че X му бе разказал историята, просто за да си играе със съзнанието му. Поради тази причина Клавейн предпочете да заложи, поне временно, върху не толкова успокояващата възможност, точно както бе постъпил и X при разследването на твърденията на Сухой.

Опитът му показваше, че обикновено вярна се оказваше по-обезпокоителната вероятност. Така бе създаден светът.

По време на изкачването те почти не говореха. Клавейн бе все още убеден, че трябва да избяга от X и да продължи с изпълнението на първоначалния си замисъл. Онова, което му разкри X обаче, го принуди да приеме, че собственото му разбиране на цялата работа бе доста непълно.

Скейд не работеше само за собствените си интереси или дори за интересите на клика от безлики конджоинъри. Най-вероятно работеше за Мадмоазел, която винаги бе искала да има влияние вътре в Майка Нест. А самата Мадмоазел бе голяма загадка, фигура, която се намираше напълно извън опита на Клавейн. Въпреки всичко, подобно на X, тя явно изпитваше сериозен интерес към извънземната ларва и нейната технология, достатъчно, за да я отведе в Шато и да се научи как да общува с нея. Наистина тя беше мъртва, но може би Скейд се беше превърнала в толкова отдаден на делото агент, че вече можеше да се мисли за тях двете като за неделими.

С каквото и да си бе мислил, че има работа Клавейн, то се бе оказало по-голямо, отколкото бе предполагал и продължаваше да нараства.

„Това обаче не променя нищо” — помисли си той. Критичният проблем си оставаше връщането на оръжията от адска класа. Независимо кого представляваше, Скейд искаше тези оръжия повече от всичко друго.

„Следователно аз трябва да се добера до тях пръв.”

Асансьорът спря със скърцане. X отвори металната решетка и поведе своя гост през друга поредица от мраморни коридори, докато стигнаха до нещо, което според него приличаше на абсурдно обширна хотелска стая. Ниският таван бе украсен с гипсови орнаменти; тук-там се виждаха различни мебели и украси, напомнящи предмети в скулптурно съоръжение: наклоненият черен капак на роял; старият стенен часовник, който стоеше в средата на помещението, сякаш бе хванат насред тайното си плъзгане между стените; няколко черни колони с неизвестни алабастрови бюстове; двойка канапенца с крачета във вид на лъвски лапи, тапицирани с тъмночервено кадифе; и три златни фотьойла, големи колкото тронове.

Два от трите фотьойла бяха заети. В единия седеше прасе, облечено като X в семпла черна туника и панталони. Клавейн се намръщи, защото осъзна, макар да не беше напълно сигурен, че прасето е Скорпион, затворникът, когото бе видял за последен път в Майка Нест. В другия седеше Зейвиър, младият механик, с когото се бе запознал в карусел Ню Копенхаген. Главата го заболя, тъй като странното съседство го принуди да опита да изгради някакъв вероятен сценарий, в съответствие с който двамата се бяха озовали заедно тук.

— Необходимо ли е да ви представям едни на други? — обади се X. — Не мисля, но за всеки случай — мистър Клавейн, запознайте се със Скорпион и със Зейвиър Лиу. — После кимна към Зейвиър. — Как се чувствате?

— Добре съм.

— Мистър Лиу получи сърдечна недостатъчност. Беше атакуван с тазер на борда на „Буревестник”, кораба на Антоанет Бакс. Използваният волтаж щеше да повали хамадриада, камо ли човек.

— Атакуван ли? — попита Клавейн, защото сметна, че е учтиво да каже нещо.

— От агент на Конвенция Ферисвил. О, не се тревожете, въпросният индивид няма да го направи отново. Или каквото и да било друго.

— Убихте ли го? — осведоми се Зейвиър.

— Не, не точно. — X се обърна към Клавейн. — Зейвиър е късметлия, че изобщо е жив, но ще се оправи.

— А Антоанет? — попита Клавейн.

— И с нея всичко ще бъде наред. Има няколко порязвания и натъртвания, нищо сериозно. Ще дойде след малко.

Клавейн седна на празния жълт фотьойл, срещу Скорпион.

— Няма да се преструвам, че разбирам защо Зейвиър и Антоанет са тук. Но вие…

— Дълга история — прекъсна го прасето.

— Не бързам заникъде. Защо да не започнем от началото? Не трябваше ли да бъдете арестуван?

Нещата се усложниха, мистър Клавейн — отвърна X. — Доколкото разбирам, конджоинърите са довели Скорпион навътре в системата с намерението да го предадат на властите.

Зейвиър погледна към прасето.

— Помислих, че X се пошегува, като те нарече „Скорпион” преди малко. Но явно не се е шегувал, нали? Боже милостиви! Ти си същият, когото се опитваха да хванат през цялото време. Боже милостиви!

— Репутацията ти се движи преди теб — обърна се X към прасето.

— И какво, по дяволите, правеше в карусел Ню Копенхаген? — попита Зейвиър, като се отпусна отново на мястото си.

Изглеждаше объркан, задето се намира не само в една сграда, ами и в една стая с него.

— Търсех него — каза Скорпион и кимна към Клавейн.

Сега беше ред на Клавейн да премигне неразбиращо.

— Мен ли?

— Паяците ми предложиха следната сделка. Обещаха да ме пуснат, да не ме предават на властите, ако им помогна да те намерят, след като им се изплъзна. Нямаше как да откажа на подобно предложение, нали?

— Те осигуриха на Скорпион достоверни документи, достатъчно, за да не бъде арестуван още като го видят — додаде X. — Мисля, че действително са смятали да го пуснат, ако им помогне да ви хванат.

— Но аз все още не…

— Скорпион и неговият сътрудник, друг конджоинър, тръгват след вас, мистър Клавейн. Естествено, това ги отвежда до Антоанет Бакс. Ето как Зейвиър се забърква в цялата тази злочеста история. При последвалата борба причиняват известни щети на карусела. Конвенцията и без това вече държала под око Антоанет, така че не било нужно много време, за да настигнат кораба ѝ. Всички наранявания, включително и тези на Скорпион, са нанесени, когато пълномощникът на Конвенцията влязъл в „Буревестник”.

Клавейн се намръщи.

— Но това все още не обяснява как така те са били… о, почакайте. Вие ги следвахте, така ли?

X кимна с известна гордост, както се стори на Клавейн.

— Очаквах конджоинърите да изпратят някого след вас. Поради собственото си любопитство бях решил да доведа тук и тях, за да се ориентирам каква роля са изиграли в цялата тази любопитна случка. Моите кораби се намираха около Копенхаген в очакване да се случи нещо неприятно… особено за Антоанет Бакс. Съжалявам само, че не се намесихме по-рано — така щяхме да предотвратим или поне да намалим пролятата кръв.

Клавейн се обърна към приближаващия се звук, наподобяващ ритмичното цъкане на метроном. Това беше жена на високи токчета, с развяваща се зад нея огромна черна пелерина, сякаш се движеше в някакъв собствен облак. Позна я веднага.

— А, Зебра — усмихна се X.

Зебра се приближи до него и го прегърна. Двамата се целунаха по-скоро като любовници, отколкото като приятели.

— Сигурна ли си, че не се нуждаеш от почивка? — попита я той. — Две доста напрегнати задачи за един ден…

— Добре съм, както и Словоохотливите близнаци.

— Уреди ли въпроса с… ъъъ, служителя на Конвенцията?

— Да, оправихме се с него. Искаш ли да го видиш?

— Предполагам, това ще се стори забавно на гостите ми. Защо не?

X сви рамене, сякаш обсъждаха дали да си пият следобедния чай сега или по-късно.

— Ще го доведа — обяви Зебра.

Обърна се и се отдалечи с вече познатото чаткане на токчета.

След малко се чуха стъпки. Всъщност бяха два чифта стъпки, но почти в съвършен синхрон. Бяха огромните мъже без уста, които бутаха стол на колелца. В него седеше Антоанет; изглеждаше уморена, но беше жива. Ръцете и дланите ѝ бяха омотани в бинтове.

— Клавейн… — започна тя.

— Добре съм — каза той. — И съм щастлив да видя, че и ти си добре. Съжалявам за неприятностите, които си имала. Искрено се надявах, че няма да чуеш за мен повече, след като си тръгнах.

— Животът никога не е така прост, нали? — рече тя.

— Така изглежда. Но въпреки това съжалявам. Ако мога да поправя по някакъв начин стореното, ще го направя.

Антоанет погледна към Зейвиър.

— Добре ли си? Тя каза така, но не знаех дали да ѝ вярвам.

— Добре съм — уверя я Зейвиър. — Като новороден.

Но очевидно и двамата нямаха достатъчно енергия, за да станат от местата си.

— Не мислех, че ще се справя — додаде тя. — Опитвах да накарам сърцето ти да заработи отново, но нямах сили. Усетих, че също започвам да губя съзнание, затова направих последен опит. Явно той е бил успешен.

— Всъщност не беше — каза X. — Ти припадна. Направи всичко, което можеше, но беше изгубила доста кръв.

— Тогава кой…

X кимна към Скорпион.

— Нашият приятел прасето спаси Зейвиър. Нали?

Скорпион изсумтя и рече:

— Не беше нищо.

— Може би за вас, мистър Пинк — обади се Антоанет. — Но означава невероятно много за Зейвиър. Струва ми се, че трябва да ви благодаря.

— Не прави подобно усилие. Ще мина и без твоята благодарност.

— Въпреки това ще го кажа. Благодаря ти.

Прасето я погледна и после измънка нещо неразбираемо, преди да отмести очи настрани.

— Ами корабът? — попита Клавейн, нарушавайки последвалото неловко мълчание. — Какво стана с него?

Антоанет вдигна поглед към X.

— Предполагам, не е в блестяща форма?

— Напротив. Веднага щом Зейвиър дойде в съзнание. Зебра го помоли да инструктира „Буревестник” да отлети на автопилот до дадените от нас координати. Разполагаме със сигурни монтажни хангари в Ръждивия пояс, жизнено необходими за някои от другите ни операции. Корабът е невредим и на сигурно място. Имаш думата ми за това, Антоанет.

— Кога ще мога да го видя отново?

— Скоро — отвърна X. — Но не искам да кажа точно колко скоро.

— Това означава ли, че съм затворничка? — попита младата жена.

— Не точно. Всички сте мои гости. Просто не бих искал да си тръгнеш, преди да сме имали възможност да поговорим заедно. Мистър Клавейн може би има свое мнение по въпроса, възможно е дори то да е напълно основателно, но според мен е справедливо да се каже, че някои от вас ми дължат живота си. — Вдигна ръка, за да пресече възможните възражения, преди някой да бе имал шанс да ги изрече. — Нямам предвид, че сте ми задължени с нещо. Просто моля да ми отделите малко от своето време. Независимо дали ви харесва или не, — тук той направи пауза и ги изгледа всичките подред, — ние сме играчи в нещо по-голямо, което никой от нас не би могъл да осъзнае лесно. Играчи не по собствена воля, може би, но винаги е ставало така. Като дезертира, мистър Клавейн задейства нещо от изключително значение. Мисля, че нямаме друг избор, освен да следваме събитията до окончателното им разрешаване. Да изиграем, ако щете, предопределените ни роли. Това включва всички нас, даже Скорпион.

Чу се някакво изскърцване, последвано от метрономоцодобното чаткане. Зебра се беше върнала. Пред себе си буташе изправен метален цилиндър с размери на голям самовар. Беше излъскан до блясък и от него излизаха всевъзможни тръби и снаряжение. Беше поставен върху меката седалка на стол на колелца, също като този, на който седеше Антоанет.

Клавейн забеляза, че цилиндърът се клатеше леко настрани, сякаш нещо в него опитваше да се измъкне.

— Докарай го тук — повика с жест X.

Зебра закара количката между присъстващите. Цилиндърът продължаваше да се поклаща. X се наведе и прокара леко по него кокалчетата на свитата си в юмрук дясна длан.

— Здравей, там вътре — извиси глас той. — Добре е, че успя. Питам се знаеш ли къде се намираш или какво се случи с теб?

Цилиндърът се заклати още по-развълнувано.

— Ще ви обясня — обърна се X към своите гости. — Това тук е животоподдържащата система на катер на Конвенцията. Пилотът на един такъв катер никога не го напуска през цялата си служба, което може да продължи много години. За да се намали масата, по-голямата част от тялото му се отделя хирургически и се съхранява в криокамера в щабквартирата на Конвенцията. На него не му трябват крайници, когато може да управлява пълномощник по нервен път. Не са му нужни също така и много други неща. Всичките ги отделят, слагат им етикетчета и ги съхраняват.

Цилиндърът се накланяше напред-назад.

Зебра се присегна, за да го задържи.

— Уф! — възкликна тя.

— В този цилиндър — каза X, — е пилотът на катера, отговорен за неотдавнашните неприятни събития на борда на кораба на мис Бакс. Ама гадно човече си и ти. Колко ли забавно трябва да е да всяваш ужас в невинни екипажи, които не са направили нищо по-лошо от нарушаването на няколко глупави стари закончета. Какъв майтап.

— Това не е първата ни среща — обади се Антоанет.

— Е, страхувам се, че този път нашият гост се е попрестарал — заяви X. — Нали така, старче? Съвсем лесно беше да се отдели животоподдържащата ти система от останалата част на кораба. Надявам се, че това не ти причини особено голям дискомфорт, макар да предполагам, че болката не е била малка, когато те отделиха от нервната система на кораба ти. Извинявам се за това, защото мъченията определено не са моя бизнес.

Цилиндърът внезапно се бе умирил, сякаш слушаше.

— Но пък и не мога да те оставя ненаказан, нали? Аз съм много морален човек. Моите собствени престъпления изостриха етичното ми чувство до Неподозирана степен. — Надвеси се толкова над цилиндъра, че устните му почти се докоснаха до метала. — Слушай внимателно, защото не искам в ума ти да има някакви съмнения за онова, което ще се случи с теб.

Цилиндърът се поклати леко.

— Знам какво трябва да правя, за да те поддържам жив. Къде трябва захранване, къде — храна — не е кой знае колко сложно. Предполагам, че можеш да съществуваш в тази тенекия десетилетия, ако те храня и поя. И точно това и възнамерявам да правя, докато умреш. — Погледна към Зебра и кимна. — Мисля, че това е всичко, как смяташ?

— В същата стая като другите ли да го оставя, X?

— Според мен ще бъде добре.

Усмихна се сияйно на своите гости и проследи с явна нежност Зебра, която изкара от помещението стола на колелца със затворника.

Когато тя се отдалечи достатъчно, за да не може да чуе, Клавейн каза:

— Жесток човек си, X.

— Не съм жесток — отвърна той. — Не в смисъла, който имаш предвид. Но жестокостта е полезен инструмент, стига човек да разпознава в кой момент точно трябва да се използва.

— Онзи скапаняк си го изпроси сам — обади се Антоанет. — Съжалявам, Клавейн, но няма да си изгубя съня заради онова копеле. Щеше да убие всички ни, ако не беше X.

Клавейн все още чувстваше особен студ, сякаш един от призраците, които бяха обсъждали наскоро, току-що се бе появил.

— Ами другата жертва? — попита с внезапна настойчивост Клавейн. — Другият конджоинър. Скейд ли беше?

— Не, не беше Скейд. Този път е мъж. Той също е ранен, но няма причина да не се възстанови напълно.

— Може ли да го видя?

— След малко, мистър Клавейн. Все още не съм приключил с него. Искам да бъда напълно сигурен, че няма да ми причини вреда, след като дойде на себе си.

— Значи ни е излъгал — възкликна Антоанет. — Копелето ни каза, че нямало никакви импланти в главата си.

Клавейн се обърна към нея.

— Би ги задържал, докато са му все още полезни, и ще ги изхвърли от тялото си, само ако се налага да мине през някаква охранителна проверка. На имплантите не им е нужно много време да се саморазрушат — само няколко минути, и тогава единственото, което остава в човек от тях, са олиго-елементите в кръвта и урината.

— Бъди внимателен — обади се Скорпион. — Бъди дяволски внимателен.

— Някаква конкретна причина да бъда толкова внимателен? — попита X.

Прасето се надвеси напред.

— Да. Паяците поставиха в главата ми нещо, което е настроено към неговите импланти. Нещо като клапа или друго от този род, около вена или артерия. Умре ли той, умирам и аз — съвсем просто е.

— Ммм. — X потърка с показалец устните си. — Напълно ли си сигурен в това?

— Веднъж вече припаднах, като опитах да го удуша.

— В доста приятелски взаимоотношения сте двамата, както виждам.

— Брак по сметка, така да се каже. Той беше наясно. Затова искаше да има начин, по който да ме държи.

— Е, някога може и да е имало нещо — обясни X. — Но ние прегледахме всички ви. Ти нямаш импланти, Скорпион. Ако в главата ти е имало нещо, той го е изкарал, преди да стигнете при нас.

Долната челюст на прасето увисна в напълно човешко изражение на изумление и отвращение от самия себе си.

— Не… онзи скапаняк не може да е…

— Много вероятно е да си можел да си отидеш, когато поискаш, и той да не може да те спре по никакъв начин.

— Точно както ми каза моят баща — намеси се Антоанет. — Не може да се вярва на паяците, Скорпион. Никога.

— Като че ли имам нужда да ми го казват?

— Все пак те са преметнали теб, Скорпион, не мен.

Той я изгледа неприязнено, но си замълча. Вероятно си даваше сметка, че не може да отвърне нищо, без да се постави в още по-неизгодна позиция.

— Скорпион — върна се към сериозния тон X, — говорех искрено, като казах, че не си ми затворник. Не изпитвам особено възхищение към нещата, които си направил. Аз самият обаче също съм вършил ужасни работи и знам, че понякога за това има причини, които другите не виждат. Ти спаси Антоанет и затова съм ти благодарен… както, подозирам, са ти благодарни и другите ми гости.

— Давай по същество — изръмжа прасето.

— Ще уважа уговорката, която имаш с конджоинърите. Ще те оставя да си тръгнеш и да отидеш при твоите сътрудници в града. Имаш думата ми.

Скорпион се надигна от фотьойла си с видимо усилие.

— Тогава точно това и ще направя.

— Почакай.

X не повиши глас, но нещо в тона му накара прасето да замръзне на място. Сякаш всичко казано до този момент бе просто шега и най-сетне X бе разкрил истинската си природа, а именно че той не беше от хората, с които можеш да си играеш, когато става дума за сериозни въпроси. Скорпион се отпусна обратно на мястото си.

— Какво? — попита тихо той.

— Слушай ме внимателно. — X се огледа. Изражението му беше безстрастно и тържествено. — Всички ме слушайте добре. Няма да кажа това повече от веднъж.

Настъпи тишина. Дори Словоохотливите близнаци като че ли изпаднаха в по-дълбоко състояние на безсловесност.

X се приближи до рояла и натисна шест черни клавиша, преди да затръшне капака.

— Казах, че живеем в съдбовни времена. В края на времената, може би. Определено наближава краят на голяма глава от човешката история. Дребнавите ни търкания — нашите деликатни светове, детински фракции, смехотворни войнички — ще бъдат засенчени. Ние сме като деца, които се препъват в галактика от възрастни, възрастни с огромна възраст и с още по-огромна власт. Жената, която живееше в тази сграда, беше, струва ми се, проводник за една или друга от въпросните извънземни сили. Вярвам, че чрез нея тези сили достигнаха до конджоинърите. Мога само да предполагам, че е станало така, защото наближават отчаяни времена.

На Клавейн му се искаше да се възпротиви. Искаше му се да спори. Но щеше да му бъде още по-трудно да отрече тези твърдения след всичко, което бе открил сам и онова, което му беше показал X. X беше прав в своите предположения и единственото, което можеше да направи Клавейн, бе да кима безмълвно и да иска да не е така.

— И въпреки това — продължаваше X, — и именно това ме ужасява най-вече, дори конджоинърите изглеждат силно уплашени. Мистър Клавейн е почтен човек. — X кимна, сякаш това твърдение се нуждаеше от потвърждение. — Да, аз знам всичко за вас, мистър Клавейн. Изучавах вашата кариера и понякога ми се искаше да мога да прекрача линията като вас. Пътеката не беше лека, нали? Тя ви отведе между идеологии, между светове, почти между видове. И през цялото това време не допуснахте да следвате нещо толкова непостоянно като сърцето си, нещо толкова незначително като нечий флаг. Единствено студената си преценка кое е правилно да се направи във всеки момент.

— Аз съм предател и шпионин — рече Клавейн. — Убивал съм невинни хора с военни цели. Правил съм деца сираци. Ако това е почтеност, можете да си я задържите за вас.

— Имало е по-лоши тирани от вас, мистър Клавейн, повярвайте ми. Но аз искам да кажа друго. Тези времена ви принудиха да извършите немислимото. Вие се обърнахте срещу конджоинърите след четиристотин години. Не защото смятате, че демаршистите са прави, а защото почувствахте колко се е покварила вашата страна. И осъзнахте, може би дори без да го виждате ясно, че залогът е по-голям от която и да е фракция, от която и да е идеология. Става въпрос за запазване на човешкия род.

— Вие пък откъде знаете? — възкликна Клавейн.

— Благодарение на това, което вече сте казали на приятелите си, мистър Клавейн. Бяхте достатъчно словоохотлив в карусел Ню Копенхаген, когато мислехте, че никой друг не може да ви чуе. Но аз имам уши навсякъде. И мога да извличам спомени от умовете с тралове, също като вашите хора. Всички минахте през моя лазарет. Представяте ли си, че бих се спрял пред малко подслушване, когато залогът е толкова голям? Разбира се, че не бих го направил.

Обърна се отново към Скорпион; силата на неговото внимание накара прасето да се отмести дори още по-назад на фотьойла си — Ето какво възнамерявам. Ще направя каквото мога, за да помогна на мистър Клавейн да довърши задачата си.

— Да дезертира ли? — поинтересува се Скорпион.

— Не — поклати глава X. — Каква би била ползата от това? На демаршистите не им е останал дори един междузвезден кораб, не и в тази система. Жестът на мистър Клавейн ще бъде прахосан напразно. Още по-лошо — озове ли се пак в ръцете на демаршистите, съмнявам се, че дори моето влияние би било в състояние да го освободи отново. Не. Трябва да мислим в перспектива, отвъд този проблем, да си зададем въпроса защо мистър Клавейн реши да дезертира. — Кимна на Клавейн. — Хайде, кажете ни. Ще бъде хубаво да го чуем от вашата уста, след всичко, което казах.

— Значи знаете, така ли?

— За оръжията ли? Да.

Клавейн кимна. Не знаеше дали да се чувства победен или победител. Не му оставаше нищо друго освен да говори.

— Исках да убедя демаршистите да подготвят операция за възвръщане на оръжията от адска класа преди Скейд да е успяла да стигне до тях. Но X има право: те нямат даже космически кораб. Постъпката ми беше чиста лудост, напразен жест — колкото да почувствам, че правя нещо. — Усети как върху му се спуска дълго отлаганата умора, хвърляйки тъмната сянка на унинието. — Нищо повече. Глупавият финален жест на един старец. — Огледа подред останалите гости с чувството, че им дължи извинение. — Съжалявам. Намесих ви във всичко това заради нищо.

X застана зад фотьойла и постави ръце върху раменете на Клавейн — Не съжалявайте, мистър Клавейн.

— Истина е, нали? Ние не можем да направим нищо.

— Вие говорихте с демаршистите. Какво ви казаха, когато засегнахте темата за някакъв кораб?

Клавейн си припомни разговора с Перотет и Вой.

— Казаха ми, че нямат кораб.

— И?

Клавейн се засмя безрадостно.

— Че биха могли да се сдобият с такъв, ако наистина имат нужда.

— И вероятно наистина биха могли — отвърна X. — Но каква би била ползата за вас? Те са слаби и изтощени, корумпирани и изморени от битки. Нека си намерят кораб — аз няма да ги спирам. В крайна сметка няма значение кой ще намери оръжията, стига да не са конджоинърите. Просто мисля, че някой друг би имал по-голям шанс да успее. Особено ако има достъп до някои от технологиите, които вашата страна вече притежава.

— И кой ще е това? — попита Антоанет, но със сигурност вече имаше своите подозрения.

Клавейн погледна своя домакин.

— Но вие също нямате кораб.

— Така е, нямам — отговори X. — Но и аз като демаршистите може би знам къде да намеря такъв. В тази система има достатъчно кораби на ултри, за да не е невъзможно да откраднеш, ако се налага. Всъщност аз вече имам план за отвличане на лайтхъгър, ако възникне подобна необходимост.

— Ще бъде нужна малка армия, за да се вземе някой от техните кораби — отбеляза Клавейн.

— Да — съгласи се X, сякаш тази идея му идваше наум за първи път. — Да, вероятно. — После се обърна към прасето. — Нали така, Скорпион?

Скорпион слушаше внимателно обяснението на X за деликатния въпрос около кражбата на лайтхъгър. Дързостта на предлагания от него акт беше учудваща, но, както отбеляза X, армията от прасета бе извършвала дръзки престъпления и преди, даже в още по-голям мащаб. Те бяха поемали контрола над цели зони от Мълч, узурпирайки властта от „властите”, както все още ги наричаха, макар и със смях. Бяха взели на подбив опитите на Конвенция Ферисвил да разпрострат военното положение до най-тъмните ниши на града и в отговор прасетата и техните съюзници бяха създали съществуващи извън закона анклави из целия Ръждив пояс. Тези зони на контролирана престъпност просто бяха изтрити от картата, сякаш изобщо не бяха възстановявани след Смесената чума. Но това не ги правеше по-малко реални, нито отричаше факта, че често те представляваха по-хармонична среда от селищата, които се намираха под абсолютното управление на Конвенция Ферисвил.

X спомена също за дейностите, чието поле на действие прасетата и баншите бяха разширили така, че да обхваща цялата система; използва ги като илюстрация за своята теза, че прасетата вече разполагаха с нужните знания и ресурси, за да откраднат лайтхъгър. Останалото бе просто въпрос на организация и избиране на подходящия момент. Корабът трябваше да се подбере предварително така, че да представлява идеалната мишена. Не можеше да става и дума за провал, дори той да струваше на прасетата малко — загуба на живот и на ресурси. В мига, в който заподозряха нещо, ултрите щяха да подсилят охранителните си мерки многократно или да напуснат системата масово. Затова атаката трябваше да бъде осъществена бързо и успешно още от първия път.

X каза на Скорпион, че вече е прегледал няколко симулации на различни стратегии на кражбата и е стигнал до заключението, че най-подходяща е фазата на потегляне на лайтхъгъра. Изследванията му показваха, че именно тогава ултрите са най-уязвими и е най-вероятно да пренебрегнат обичайните си мерки за сигурност. Още по-добре щеше да бъде да изберат кораб, който има вероятност да е продал защитните си системи или броня като второстепенни. Ултрите не разгласяваха подобни сделки, но X вече беше поставил шпиони на възлови места, които прихващаха и подслушваха търговските им диалози. Той показа на Скорпион последните извадки от тях, пропускайки стандартните моменти, издържани на комерсиален жаргон, и подчертавайки важните сделки. После привлече вниманието на прасето към един от корабите, който вече се намираше в пространството около Йелоустоун и при последните обиколки не се радваше на особен успех.

— Със самия кораб няма нищо нередно — обясни X, като понижи поверително глас. — Технически е здрав или поне няма нищо, което да не може да се оправи по пътя към Делта Павонис. Мисля, че той би могъл да бъде нашият кораб, Скорпион. — И додаде, след кратка пауза. — Дори размених няколко думи насаме с Лашер… твой заместник ли беше? Та той е наясно с моите намерения и аз го помолих да събере отряд за операцията — неколкостотин от най-добрите в бранша. Не е задължително да бъдат прасета, но подозирам, че много от тях ще бъдат точно такива.

— Чакай, чакай. — Скорпион вдигна непохватната си ръка. — Спомена за Лашер. Откъде, по дяволите, познаваш Лашер?

Този въпрос по-скоро развесели, отколкото раздразни X.

— Това е моят град, Скорпион. Познавам всички и всичко в него.

— Но Лашер…

— Ти е все така невероятно верен, да. Наясно съм с този факт и не опитвам да променя нещо в това отношение. Той ти беше поклонник, преди да стане твой заместник, нали?

— Ама ти си цял справочник, когато стане дума за Лашер.

— Знам достатъчно, за да ми бъде известно, че би се убил, ако му кажеш. И, както казах, не опитвам да променя това положение. Аз… предполагах, че ще се съгласиш, Скорпион. Това е всичко. Очаквах да приемеш молбата ми и да направиш каквото трябва. Казах на Лашер, че вече си му дал нареждане да събере армията и просто препредавам заповедта. Позволих си да го направя без твое знание, признавам. Както казах по-рано, времената не са за колебливите. Но ние не сме от тях, нали така?

— Не…

— Ето това се казва дух. — Той го тупна по рамото; това бе типичен невъздържан приятелски жест. — Корабът е „Свръхестествено дете”, от търговската орбита на Макро Хектор Индъстрия. Мислиш ли, че ще успеете да го превземете с Лашер? Или не съм се обърнал към когото трябва?

— Майната ти, X.

Той засия.

— Приемам го за „да”.

— Не съм свършил. Аз ще подбера екипа си. Без значение къде се намират в Мълч, без значение в какви лайна са се набъркали в момента или преди, ще трябва да ми ги подсигуриш. Разбрано?

— Ще направя каквото мога. И аз имам своите ограничения.

— А когато приключа, когато осигуря кораба за Клавейн…

— Ще пътуваш със същия кораб. Няма друг начин, нали разбираш. Сериозно ли смяташ, че ще можеш да се върнеш и да се интегрираш в стоунърското общество? Можеш да си тръгнеш оттук още сега, с моята благословия, но няма да ти осигуря протекцията си. А колкото и лоялен да е Лашер, Конвенцията вече е усетила миризмата на кръв. Няма причина да стоиш повече. Същото се отнася и за Антоанет и Зейвиър. И ти като тях ще потеглиш с Клавейн, ако си разумен.

— Говориш за напускането на Казъм сити.

— На всички ни се налага да правим своя избор в живота, Скорпион. И това невинаги е лесно. Или поне, когато става дума за важните неща. — X махна пренебрежително с ръка. — Не е задължително да продължи вечно. Ти не си роден тук, както впрочем и аз. Градът ще съществува все още след сто-двеста години. Може би няма да изглежда така, както изглежда сега, но какво значение има това? Може да изглежда по-добре или по-зле. От теб ще зависи да намериш своето място в него. Разбира се, тогава вече може би няма да искаш да се връщаш.

Скорпион погледна отново към редовете с търговския жаргон.

— А онзи кораб… който си набелязал…

— Да?

— Ако го превзема и го дам на Клавейн, и след това предпочета да остана на борда му… има нещо, за което ще настоявам.

X сви рамене.

— Не е неразумно да имаш едно-две изисквания. Какво искаш?

— Да му дам име. Да го прекръстим на „Зодиакална светлина”. И това не подлежи на обсъждане.

X го изгледа с хладен, дистанциран интерес.

— Сигурен съм, че Клавейн не би възразил срещу това. Но защо избра това име? Означава ли нещо за теб?

Скорпион остави въпроса му без отговор.

По-късно, много по-късно, когато научи, че корабът беше на път — успешно пленен, освободен от предишния му екипаж и потеглил към звездата Делта Павонис, около която обикаляше планетата Ризургам, за която почти не бе чувал — X излезе на един от балконите на средните нива на Шато де Корбо. Топлият бриз прилепи подгъва на туниката му към панталоните. Той пое дълбоко въздух, наслаждавайки се на ухаещия на мехлеми и подправки въздух. Тук сградата се намираше все още в мехура от годна за дишане атмосфера, изригваща от бездната и преработвана от боледуващата Лили, биоинженерната апаратура, инсталирана от конджоинърите по време на краткото им мирно пребиваване тук. Беше нощ и, по някакво странно съвпадение между личното му настроение и външните оптични условия, Казъм сити му се стори невероятно красив, както се полага на всеки човешки град поне в един или друг период от съществуванието му. Беше станал свидетел на толкова негови промени. Но те бяха нищо в сравнение с промените, които бе преживял лично.

„Вече е факт” — помисли си той.

Сега, след като корабът бе вече на път, след като бе помогнал на Клавейн да изпълни мисията си, бе извършил единственото неоспоримо добро деяние в живота си. Вероятно то не можеше да изкупи напълно всичко, което бе направил в миналото, всички причинени жестокости, всички пропуснати добрини. То не беше достатъчно дори да изкупи провала в опитите му да спаси измъчената ларва. Но все пак беше по-добро от нищо.

Всичко беше по-добро от нищо.

Балконът се издаваше от една от черните страни на сградата и бе ограничен със съвсем ниска стена. Той отиде до самия му край. Топлият бриз — който наподобяваше постоянно животинско издишване — ставаше все по-силен, докато най-накрая преставаше да бъде бриз. Ниско долу, на главозамайващо разстояние от километри, градът се простираше сред преплетени светлинни струи, също като небето над родното му градче след някое от спречкванията, които бяха неизменен спътник на детството му.

Беше се заклел, когато най-сетне постигне изкупление, когато най-сетне извърши нещо, което да компенсира поне част от греховете му, да сложи край на живота си. По-добре беше да го направи преди да бе изравнил резултатите, отколкото да рискува да направи нещо дори още по-лошо в бъдеще. Знаеше, че силата да върши зло бе все още в него; лежеше дълбоко погребана и не бе излизала на повърхността от доста време, но се спотайваше вътре, свита и натегната до краен предел като пружина, в очакване, като хамадриада. Рискът беше прекалено голям. Погледна надолу, представяйки си какво щеше да почувства. След миг всичко щеше да свърши, освен бавната, елегантна игра на гравитация и маса. Нямаше да бъде нищо повече от упражнение по балистика. Край на способността да изпитва болка, край на глада за изкупление на греховете.

Женски глас разсече нощния въздух:

— He, X!

Той не се огледа, а остана все така на ръба на балкона. Магнетичният град все така го привличаше към себе си.

Тя прекоси балкона; токчетата ѝ чаткаха по земята. Усети как ръката ѝ го обгърна през кръста. Нежно, с любов, тя го придърпа назад от ръба.

— Не — прошепна тя. — Няма да свършиш така. Не тук, не сега.

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

— Това е колата за бягството — заяви мургавият човечец и кимна към самотния автомобил, паркиран на улицата.

Торн се взря в отпусната фигура зад прозореца.

— Шофьорът май е позаспал.

— Не е.

Но за по-сигурно, шофьорът на Торн спря току до другата кола. Двете бяха с еднаква форма, в съответствие със стандартния дизайн, избран от правителството. Другата кола обаче беше по-стара и очукана, цялата в неравномерни кръпки от претърпените многобройни ремонти. Нейният шофьор излезе, приближи се през локвите към тях и почука тихичко на прозореца. Другият шофьор свали стъклото и двамата говориха около минута-две. Шофьорът на Торн подкрепяше думите си с неуморни жестове и гримаси. После се върна и влезе при него, като си мърмореше под носа. Освободи ръчната спирачка и колата им се понесе сред свистене на гуми.

— На тази улица няма паркирани никакви други превозни средства — каза Торн. — Изглежда подозрително да се чака така там.

— Да не предпочиташ да нямаше кола в една такава гадна нощ като тази?

— Не. Но все пак провери дали глупакът има убедителна история, в случай, че главорезите на Вюйомие решат да си поговорят с него.

Той си има обяснение, не се притеснявай заради това. Мисли, че госпожата му го мами. Виждаш ли онзи жилищен апартамент ей там? Наблюдава го, за да разбере дали тя няма да се появи оттам, когато би трябвало да бъде уж нощна смяна.

— В такъв случай би трябвало да се посъбуди.

— Казах му го. — Завиха покрай някакъв ъгъл. — Отпусни се, Торн. Правил си това стотици пъти, били сме поне на десетина събрания в този район на Кювие. Причината аз да работя за теб е, че така не ти се налага да се тревожиш за подробностите.

— Имаш право. Вероятно става въпрос за обичайните нерви.

Тези думи разсмяха мъжа.

— Ти и нерви?

— Залогът е наистина голям. Не искам да ги разочаровам. Не и след като стигнахме дотук.

— Няма да ги разочароваш, Торн. Те няма да ти позволят да го направиш. Не си ли го разбрал? Те те обичат. — Шофьорът натисна един бутон на контролното табло и чистачките се задействаха с подновен ентусиазъм. — Проклети землеоформители, а? Сякаш напоследък не валя достатъчно дъжд. Но те продължават да твърдят, че бил ползотворен за планетата. Между другото, мислиш ли, че правителството лъже?

— За какво? — попита Торн.

— За онова странно нещо на небето.

Торн последва организатора, който влезе в определената сграда. Минаха през поредица от неосветени коридори, докато стигнаха в голямо помещение без прозорци. Беше пълно с хора, седнали с лице към импровизирана сцена и катедра. Торн мина между тях, вървейки пъргаво към сцената. Посрещнаха го със спокойни, изпълнени с уважение, но не и екзалтирани аплодисменти. Той погледна към хората и установи, че са около четирийсет, както му бяха обещали.

— Добър вечер — започна Торн. Постави и двете си ръце върху катедрата и се приведе напред. — Благодаря ви, че дойдохте тук тази вечер. Съзнавам, че сте поели риск. Обещавам ви, че си е заслужавало да го направите.

Неговите последователи бяха от всички сфери на живота в Ризургам освен от самата сърцевина на правителството. И не защото служителите на правителството не правеха понякога опити да се присъединят към движението, нито пък защото не бяха от време на време искрени. Просто непрестанно им правеха проверки. Последователите му бяха техници, готвачи и шофьори на камиони, фермери, водопроводчици и учители. Някои от тях бяха много възрастни и помнеха ясно какъв е бил животът в Казъм сити още преди „Лорийн” да ги докара в Ризургам. Други бяха родени след режима на Жирардио и за тях онзи период беше просто не толкова мръсен като настоящето или „доброто старо време”, колкото и трудно да беше за вярване. Хората като Торн, които имаха единствено детски спомени за стария свят, бяха малцина.

— Значи е истина? — попита някаква жена от първия ред. — Кажете ни, Торн, ама веднага. Всички чухме слуховете. Освободете ни от мизерията.

Той се усмихна търпеливо, въпреки липсата ѝ на уважение към неговия сценарий.

— И за какви слухове точно става дума?

Жената се изправи и се огледа, преди да отговори.

— Че сте ги открили… корабите. Тези, които ще ни изведат от тази планета. И че сте намерили така междузвездния кораб, който ще ни изведе от Йелоустоун.

Торн не ѝ отговори направо. Той погледна над главите на присъстващите и заговори на някого отзад.

— Бихте ли показали първата картина, ако обичате? — После отстъпи встрани, за да не пречи на образа, прожектиран върху очуканата и изпоцапана задна стена на стаята. — Тази снимка е направена точно преди двайсет дни — поясни той. — Засега няма да кажа къде е направена. Виждате обаче сами, че това е Ризургам и снимката трябва да е направена съвсем скоро — вижте колко синьо е небето, колко растителност се забелязва на заден план. Ясно е, че това са равнинни области, защото програмата за оформяне на земята имаше най-голям успех именно там.

На фотографията се виждаше тесен каньон или дефиле. Два издължени метални обекта бяха паркирани в сянката между скалните стени, нос до нос.

— Това са совалки — продължи Торн. — Големи совалки, свързващи повърхността на планетата с орбита, всяка с капацитет от около петстотин пасажери. Оттук не можете да получите представа за размерите им, но този малък черен отвор тук е врата. Следващата, ако обичате.

Картината се промени. Сега под една от совалките стоеше самият Торн и се взираше нагоре към врата, която допреди малко бе изглеждала толкова малка.

— Слязох надолу по склона. Повярвах, че са реални едва когато се доближих. Ето ги. Функционират абсолютно нормално, също като в деня, в който са дошли.

— Откъде са? — попита някакъв мъж.

— От „Лорийн” — отговори Торн.

— И са били там през цялото това време? Не ми се вярва.

Торн сви рамене.

— Построени са така, че да се поддържат в състояние да бъдат използвани. Самогенериращата се стара технология. Не като новите, с които сме свикнали. Тези совалки са реликва от времето, когато нещата не са се разваляли, износвали или излизали от употреба. Не трябва да забравяме този факт.

— Влязохте ли вътре? Според слуховете сте били вътре, дори сте стартирали совалките.

— Следващата.

Снимката показваше Торн, заедно с един мъж и една жена, в кабината за управление на полета на совалката; и тримата се усмихваха на обектива, а контролните уреди зад тях светеха.

— Отне ни доста време, много дни, но в крайна сметка успяхме да накараме совалката да ни проговори. Не защото тя не искаше да го направи, а просто защото сме забравили всички протоколи, които според нейните създатели трябва да знаем. Но, както виждате, корабът е поне номинално функционален.

— Могат ли да летят?

Торн погледна сериозно.

— Не знаем със сигурност. Няма причина да предположим, че не могат, но засега само сме се докоснали до повърхността на диагностициращите слоеве. Оставихме там хора, които да ги изучават, но в момента сме в състояние да кажем единствено, че совалките би трябвало да летят, имайки предвид всичко известно ни за машините от Бел епок.

— Как ги открихте? — поинтересува се друга жена.

Торн сведе очи, подреждайки мислите си.

— През целия си живот съм търсил начин за измъкване от тази планета — отвърна той.

— Аз не питах това. Ами ако тези совалки са поставен от правителството капан? Ами ако то е наслагало уликите, които са те завели до тях? Нищо чудно да са намислили да убият и теб, и твоите последователи, веднъж завинаги.

— Правителството не знае нищо за какъвто и да било начин за напускане на планетата — увери я той. — Довери ми се в това отношение.

— Откъде си толкова сигурен?

— Следващата.

Сега им показа снимка на нещото, което чакаше на небето, докато прожекционният апарат насочваше фокуса ту върху него, ту наоколо. Торн изучаваше реакцията на присъстващите. Някои от тях вече бяха виждали тази снимка; други бяха виждали същото нещо, с много по-малка резолюция; едни го бяха виждали със собствените си очи, като бледо охрено петънце, следващо залязващото слънце като деформирана комета. Той им обясни, че според неговите източници това бе последната и най-ясна снимка, с която разполагаше правителството.

— Това не е комета — додаде той. — Такава е официалната версия на правителството, но не е вярна. Не е и свръхнова, нито каквото и да е според другите слухове, които са пуснали. И успяват да се измъкнат безнаказано с тези лъжи, защото малцина тук долу знаят достатъчно за астрономията, за да си дадат сметка за какво всъщност става дума. Тези пък, които са осведомени, са прекалено наплашени, за да кажат истината, тъй като са наясно, че правителството лъже умишлено.

— И за какво става дума? — попита някой.

— То няма необходимата морфология, за да бъде комета и не е нещо извън нашата слънчева система. Движи се срещу звездите, по малко всяка нощ, и седи в еклиптиката заедно с другите планети. Има си обяснение, при това съвсем очевидно. — Изгледа своята аудитория, убеден, че е приковал вниманието ѝ. — Това е планета, по-скоро нещо, което е било планета. Петънцето е там, където е имало газов гигант, който наричаме „Рок”. Онова, което виждаме, е изкорменият труп на Рок. В момента унищожават планетата, буквално я разглобяват. — Торн се усмихна. — Ето това правителството не желае да знаете, защото не е в състояние да направи нищо по въпроса. — После кимна отново към задната част на залата. — Следващата. — Показа им как се бе започнало преди повече от година. — Първо три скалисти свята със средни размери са били разрязани от самовъзпроизвеждащи се машини. Натрошените отломки са били събрани, преработени и запратени през системата към газовия гигант. Там вече чакат други машини. Те превръщат три от луните на Рок в колосални фабрики, поглъщащи мегатонове чакъл за секунда и плюещи високоорганизирани механични компоненти. Те изграждат от тази материя дъга около газовия гигант, огромен метален пръстен, невероятно плътен и здрав. Вижда се тук, доста неясно, но ще трябва да приемете моята дума, че е дебел дванайсетина километра. Същевременно те издигат тръби от подобен материал към самата атмосфера.

— Кой? — попита друг мъж. — Кой прави това, Торн?

— Не кой — отвърна той. — А какво. Машините нямат човешки произход. Правителството е абсолютно сигурно в това. Има също и своя теория по въпроса. Било свързано с нещо, което направил Силвест. И това привлякло вниманието им и ги довело тук.

— Точно както са направили най-вероятно и амарантинците ли?

— Може би — отговори Торн. — Не липсват предположения в този дух. Не са намерени обаче признаци преди в тази система да са разрязвани големи планети, не са открити резонансни празнини в ничии орбити. Но пък това се е случило преди един милион години. Може би инхибиторите са почистили сцената, след като са си свършили мръсната работа.

— Инхибиторите ли? — попита един брадат мъж, в когото Торн разпозна безработен палеоботаник.

— Така правителството нарича извънземните машини. Не знам защо, но името не ми се струва по-добро или по-лошо от всяко друго.

— Какво ще ни направят те? — попита една жена с изключително лоши зъби.

— Не знам.

Торн стисна здраво ръба на катедрата. Беше усетил промяната в настроението на аудиторията през последната минута. Винаги ставаше така, когато видеха какво се случва. Онези, които знаеха за въпросното нещо на небето, бяха започнали да поглеждат тревожно към него от мига на разпространяване на слуховете. През по-голямата част на годината то изобщо не се виждаше от географската ширина на Кювие, където все още се намираше почти цялото население на планетата. Никой обаче не беше на мнение, че това означава нещо добро. Сега то бе увиснало на нощното небе и нямаше как да не му обръщат внимание.

Експертите на правителството имаха своя идея за ставащото около гиганта. Те бяха заключили правилно, че активността край него може да бъде резултат единствено от действията на разумни сили, но не и от някакъв необичаен астрономически катаклизъм, макар за известно време да не бяха отрекли напълно и тази възможност. Според малка част не беше изключено зад разрушението да стоят хора: може би конджоинъри или някоя нова, войнствена групировка ултри. Още по-малка група, чиято идея се приемаше с още по-голямо недоверие, смяташе, че това бе свързано по един или друг начин със самия триумвир, Иля Вольова. Но мнозинството бе стигнало съвсем правилно до извода, че най-вероятното обяснение бе извънземна намеса и тя по някакъв начин бе отговор на разследванията на Силвест.

Правителствените експерти обаче имаха достъп до съвсем ограничени факти. И не бяха виждали извънземните машини от толкова близо като Торн.

Вольова и Хури имаха пък своите теории.

Веднага щом дъгата бе завършена, веднага щом гигантът бе опасан от нея, свойствата на неговата магнетосфера се промениха драстично. Установено бе наличието на извънредно силно четириполюсно поле с по-интензивен порядък на величините от естественото поле на планетата. Магнитният поток се вихреше от екватора до полюса и стигаше далече отвъд атмосферата. Полето очевидно беше изкуствено и можеше да бъде създадено само от протичането на някакви токове по проводници, разположени около съответните географски ширини — огромни метални примки, омотани около планетата като намотки на електромотор.

Именно този процес Торн и Хури бяха наблюдавали със собствените си очи. Бяха видели поставянето на намотките, навиването им дълбоко вътре в атмосферата. Но нямаха представа до каква дълбочина бяха стигнали. Може би намотките потъваха дълбоко в океана от метален водород, достатъчно навътре, за да се постигне сцепление в момента на усукване със силно свитото, но изключително богато на метал скалисто ядро. Външната сила на ускорение, придавана на намотките, щеше да достигне до самата планета.

Междувременно, орбиталната дъга около планетата генерираше потоци от полюс до полюс, които преминаваха през гиганта и се връщаха до дъгата посредством магнитосферната плазма. Зарядните елементи в пръстена реагираха срещу полето, в което бяха поставени, причинявайки съвсем лека промяна в ъгловата инерция на намотките.

В началото незабележимо, газовият гигант започваше да се върти все по-бързо.

Процесът бе продължил повече от година. Ефектът беше катастрофален: планетата се приближаваше все по-близо до крайната, гранична скорост, когато собствената и гравитация нямаше да може повече да възпрепятства разхвърчаването ѝ във всички посоки. В рамките на шест месеца половината маса от атмосферата на планетата бе изхвърлена в Космоса, в донякъде красива, донякъде отблъскваща нова околопланетна мъглявина, която се виждаше от Ризургам като голямо колкото палеца петънце на нощното небе. А сега вече от атмосферата не бе останало почти нищо. Освободен от потискащата го тежест на горните пластове, океанът от течен водород се бе върнал в газообразното си състояние, а освобождаваната при този процес енергия незабавно се пренасочваше към механизма за увеличаване на скоростта на въртене. Океанът от метален водород бе претърпял подобна и дори още по-конвулсивна промяна на състоянието си. Това също бе част от плана, тъй като процесът на разпадането не спираше нито за миг.

И единственото, което бе останало сега, беше шушулка от нестабилната в тектонично отношение материя от ядрото, която се въртеше около оста си с бързина, близка до скоростта си на разпадане. Машините я заобикаляха неспирно, дори сега, докато Торн говореше, като я обработваха и раздробяваха все повече и повече. В мъглявината, която се виждаше от Ризургам като неопределени, свързани помежду си сенки, се оформяха други структури, всяка от които сама по себе си бе по-голяма от планета.

— Аз не знам какво става — повтори Торн. — Не мисля, че някой знае. Но имам идея. Направеното досега от тях беше йерархично. Машините са страхотни, но и те имат своите ограничения. Материята трябва да дойде отнякъде и те не биха могли да се захванат веднага с разтрошаването на газовия гигант. Първо трябваше да се снабдят с инструментите за това, което означаваше да разбият три по-малки свята. Просто се нуждаеха от полезни изкопаеми. Енергията очевидно не е проблем — може би са в състояние да я извличат директно от вакуума — но явно не са в състояние да я кондензират отново до материя точно и ефективно. Затова се налага да работят поетапно, стъпка по стъпка. Сега разрязаха цял газов гигант и по този начин освободиха може би една десета от един процент от цялата полезна маса в тази система. Ако се ръководим от видяното дотук, можем да заключим, че ще използват тази освободена маса, за да направят нещо друго. Какво — не знам. Но съм готов да гадая. Сега вече остава само едно място, където да отидат, само една йерархична степен над газов гигант. Това трябва да е слънцето. Мисля, че ще се заемат с неговото раздробяване.

— Не говориш сериозно — обади се някой.

— Де да беше така. Трябва обаче да има причина все още да не са смазали Ризургам. Мисля, че тя е очевидна: просто не се налага. След време, може би по-скоро, отколкото ни се иска, няма да има нужда да се тревожат заради него. Ризургам няма да го има. Те ще разкъсат на парченца цялата слънчева система.

— Не… — възкликна някой.

Торн понечи да отговори, готов да поработи над напълно разбираемите им съмнения. Вече имаше достатъчно опит в тази работа, за да знае, че за приемането на истината е нужно време. Затова първо им разказа за совалките, за да има към какво да насочат надеждите си. Щеше да им каже, че това е краят на техния свят, но това не означаваше, че трябва да умрат. Имаше начин да се спасят. И от тях се искаше само смелостта да му се доверят, смелостта да го последват.

И тогава Торн си даде сметка, че човекът бе възкликнал „не” поради съвсем друга причина, нямаща нищо общо с неговата презентация.

Беше заради полицията, която нахлуваше през вратата.

„Действай така, както би постъпил, ако смяташ, че животът ти е в опасност — беше му казала Хури. — Трябва да изглежда напълно достоверно. За да подейства — а трябва да подейства заради всички нас — те трябва да повярват, че си бил арестуван, без да имаш представа какво става. По-добре се съпротивлявай, Торн, и бъди готов да бъдеш ранен.”

Той скочи от подиума. Полицаите бяха маскирани, невъзможно беше да ги разпознаеш. Те се движеха със спрейове в ръце между слисаната и ужасена публика с бързи, отривисти движения, без звукова комуникация помежду си. Торн се приземи и се спусна към определения за бягство изход, който щеше да го отведе до чакащата го две пресечки по-нататък кола. „Постарай се да изглежда истинско. Постарай се да изглежда супер истинско.” Чуваше скърцането на столовете от ставането на хората или от опитите им да станат. В помещението тракаха зашеметяващи пистолети и избухваха пълни с газ на страха гранати. Някой извика, последва удар на броня върху кост. Мигът на почти пълно спокойствие бе приключил. Настана паника и всеки се опитваше трескаво да се измъкне навън.

Изходът му беше блокиран. Полицаите бяха и там.

Торн се завъртя на пети. От другата страна беше същото. Закашля се и усети как паниката започва неочаквано да го завладява, като внезапен подтик за кихане. Ефектът от газа на страха беше толкова неоспорим, че му се прииска да изпълзи в един ъгъл и да трепери там. Но Торн се съпротивляваше. Грабна един стол и го вдигна като щит, когато полицаите се втурнаха към него.

Миг по-късно беше на колене, после и дланите му се допряха в пода, и полицаите го налагаха с пръчки умело, така че да причиняват болка, но не и вътрешни наранявания или счупвания на големи кости.

С крайчето на окото си Торн видя как друга група полицаи се нахвърли върху жената с лошите зъби. Тя изчезна под тях, като нещо, нападнато от врани.

Докато чакаше певецът да довърши своето изграждане, надзирателят задълба игриво в подобните на състояния спомени от предишните му превъплъщения.

Надзирателят не съществуваше само в една-единствена машина на инхибиторите. Това би било прекалено уязвима концентрация на експертност. Когато даден рояк бъдеше привлечен към мястото, където се налагаше да се прибегне до чистка — в повечето случаи пространство, чийто обем не надхвърляше няколко светлинни часа — разпределената помежду им интелигентност се генерираше от много подумове. Комуникациите, осъществявани със скоростта на светлината, свързваха не особено умните елементи, изтъкавайки бавни, сигурни мисли. По-бързата обработка се поверяваше на индивидуалните единици. По-обемните мисловни процеси на надзирателя бяха по необходимост мудни, но това ограничение никога не се бе превръщало в спънка за инхибиторите. Нито пък бяха правили опити да свържат поделементи на надзирател с канали за комуникация с по-голяма от светлинната скорост. В архивите имаше предостатъчно предупреждения срещу подобни експерименти — цели видове бяха изтривани от галактическата история заради един-единствен глупав епизод на несъобразяване с причинно-следствените връзки.

Надзирателят бе не само бавен и разделен на поделементи. Той беше също така временен, позволяваше му се да бъде в съзнание само за кратко време. Още със зараждането си, усещането му за собствена самоличност беше наясно с мрачната неизбежност — да умре, след като изпълни дълга си. Той обаче не изпитваше горчивина от неизбежността на съдбата, дори след като проучеше архивираните спомени на предишните си прояви — спомени, останали от други чистки. Просто нещата вървяха така. Разумът, дори машинният, бе нещо, на което не можеше да се позволи да заразява галактиката, с цел да се избегне поредната криза. Разумът беше, буквално казано, най-лошият му враг.

Установи, че си припомня някои от предишните чистки. Разбира се, в действителност той не беше същият надзирател, ръководил въпросните изтребвания. Когато се срещнеха, което се случваше рядко, инхибиторските рояци разменяха знание за последните убийства и бурни изблици, методи и детайли. Напоследък тези срещи оредяваха, затова имаше само една значителна добавка към библиотеката с техники за унищожаване на звезди през последните петстотин милиона години. Рояците, изолирани толкова дълго един от друг, действаха предпазливо, когато се срещнеха. Носеха се дори слухове за сблъсъци между различни инхибиторски фракции заради права за унищожение.

Нещо определено се беше объркало в сравнение със старите времена, когато убийствата се извършваха чисто и методично и през мрежата не можеха да се направят почти никакви пробиви. Надзирателят не можеше да не си направи някакви изводи. Голямата, обхващаща галактиката машина за справяне с разума — машината, от която той бе вярна на дълга си част — западаше. Разумът започваше да се промъква през пролуките и заплашваше да зарази всичко. Положението определено се беше влошило през последните няколко милиона години, но не беше нищо в сравнение с тринайсетте галактически завъртания — трите милиарда години — които оставаха преди настъпването на кризата. Надзирателят се съмняваше сериозно, че разумът ще може да бъде контролиран дотогава. Това бе почти достатъчно да го накара да се откаже още сега и да остави този вид без чистка. Все пак те бяха четириноги гръбначни, дишащи кислород същества. Бозайници. Това пробуждаше някакво далечно ехо за сродство, нещо, което не го беше вълнувало, когато унищожаваше дишащи амоняк мехове или бодливи насекомоподобни.

Надзирателят си наложи да излезе от това състояние. Твърде вероятно беше именно този начин на мислене да бе причина за намалелия успех на чистките.

Не, бозайниците щяха да умрат. Така беше ставало открай време и така щеше да продължава.

Надзирателят се вгледа в работата, която бе извършена около Делта Павонис. Знаеше за предишната чистка, за изтребването на птиците, които бяха населявали последни тази част от Вселената. Бозайниците най-вероятно даже не бяха еволюирали тук, което означаваше, че това щеше да бъде само първата фаза от една по-продължителна чистка. Разбира се, желанието им винаги беше да осъществяват чистките с минимално увреждане на околната среда. Световете и слънцата се превръщаха в оръжие само при предстоящ пробив от трета степен, но дори тогава това се избягваше винаги, когато бе възможно. Надзирателят не обичаше да причинява ненужни щети. Усещаше силната ирония на факта, че разбива звезди сега, когато основната цел на дейността му беше да избегне по-големи разрушения след три милиарда години. Налагаше се обаче да бъде изтърпяно известно разрушение.

Голяма бъркотия. Но това, както отсъди надзирателят, беше „животът".

Инквизиторката оглеждаше измития от дъжда Кювие. Собственото и отражение бе увиснало във въздуха зад прозореца — призрачна фигура, обикаляща из града.

— Ще се оправите ли с този тук, мадам? — попита пазачът, който го доведе.

— Ще се справя — отвърна тя, все така без да се обърне. — Ако не успея, ти си в съседната стая. Махни му белезниците и ни остави.

— Сигурна ли сте, мадам?

— Махни му белезниците.

Човекът от охраната махна пластмасовите белезници. Торн протегна ръце и докосна нервно лицето си, като художник, който проверява за недоизсъхнала боя.

— Можеш да си вървиш — добави инквизиторката.

— Мадам — отвърна пазачът и затвори вратата след себе си.

Торн почти се строполи върху очакващия го стол. Хури продължаваше да гледа през прозореца, стиснала длани зад гърба си. Дъждът падаше като завеса. Нощното небе представляваше мъгла без отличителни черти, чийто цвят варираше между червено и черно. Тази вечер нямаше звезди, нямаше смущаващи предзнаменования по небето.

— Нараниха ли те? — попита тя.

Той си напомни да не излиза от ролята, която му налагаха обстоятелствата.

— Ти какво си мислиш, Вюйомие? Че си направих това сам, защото ми харесва да гледам кръв ли?

— Знам кой си.

— Аз също. Аз съм Рензо. Поздравления.

— Ти си Торн. Този, когото търсим. — Гласът ѝ се извиси малко повече от нормалното. — Голям си късметлия, знаеш ли.

— Така ли?

— Ако те беше открил отдел „Контратероризъм”, сега щеше да бъдеш в моргата. Може би в няколко морги. За щастие полицаите, които са те арестували, не са имали представа кой си. А и, честно казано, съмнявам се, че биха ми повярвали, ако им кажех. За тях Торн е като триумвира — отблъскваща митична фигура. Най-вероятно очакват да бъдеш някакъв великан, способен да ги разкъса с голи ръце. Но ти си човек с най-нормален вид, който може да се разхожда незабелязано по която и да е улица в Кювие.

— Съжалявам, че щях да предизвикам такова разочарование, ако бях Торн, и слава Богу, че не съм — заяви той.

Ана се обърна и тръгна към него. Осанката ѝ, изражението, дори излъчващата се от нея аура не бяха на Хури. Торн бе обзет за момент от ужасни съмнения; през съзнанието му се стрелна мисълта, че всичко случило се след последната среща тук, бе просто фантазия, че изобщо нямаше Хури.

Но Ана Хури беше реална. Беше споделила с него своите тайни, не само свързаните с нейната собствена самоличност и самоличността на триумвира, но и болезнените секрети, които стигаха по-дълбоко, свързаните с нейния съпруг и жестокия начин, по който бяха разделени. Същевременно отчаяно му се искаше да я откъсне от миналото ѝ, да я накара да разбере, че трябва да приеме случилото се и да продължи нататък. Но това го караше да се чувства гузен, защото знаеше, че този подтик не бе продиктуван единствено от желанието да помогне на Хури; в него имаше и егоистични мотиви. Искаше също така да бъде с нея, искаше да я люби. Презираше се за това желание, но то въпреки всичко не го напускаше.

— Можеш ли да стоиш прав? — попита тя.

— Влязох сам тук.

— Ела с мен тогава. Но не предприемай нищо, Торн. Иначе ще стане много зле за теб.

— Какво искаш от мен?

— Трябва да обсъдим насаме един въпрос.

— За мен и тук е чудесно място.

— Иска ли ти се да те предам на „Контратероризъм”? Лесно ще се уреди. Сигурна съм, че ще се зарадват много, като те видят.

Тя го поведе в стаята, която помнеше от първото си посещение и чиито стени бяха покрити с натежали от книжа полици. Хури затвори вратата зад себе си — тя се затваряше плътно и херметично — и махна някакъв тънък сребърен цилиндър с размерите на пура от едно от чекмеджетата на бюрото. Вдигна го високо и се завъртя бавно в средата на стаята. Светлинките в пурата от червени станаха зелени.

— В безопасност сме — обяви тя, след като светлинките останаха зелени в продължение на три-четири минути. — Напоследък се налага да вземам допълнителни предпазни мерки. Сложили са подслушвателно устройство тук, докато бях горе в междузвездния кораб.

— Научиха ли много?

— Не. Беше доста примитивно съоръжение и докато се върнах, вече бе дало дефект. Но след това направиха друг опит, вече с по-съвършена апаратура. Не мога да рискувам, Торн.

— Кои са те? Друг клон на правителството ли?

— Може би. Но не е изключено и да е този. Обещах им главата на триумвира на поднос, но така и не им я доставих. Някой е започнал да става подозрителен.

— Но хвана мен.

— Да, и вероятно този факт им е дал известна утеха. О, по дяволите! — Като че ли чак сега го бе забелязала както трябва. — Виж какво са направили с теб, Торн. Толкова съжалявам, че трябваше да изтърпиш това.

Ана измъкна малка аптечка от друго чекмедже. Намокри памук с някакъв дезинфекциращ разтвор и го притисна към разцепената вежда на Торн.

— Боли — промълви той.

Лицето му бе съвсем близо до нейното. Виждаше всяка поричка, а благодарение на близостта можеше да погледне в очите ѝ, без да има чувството, че се е втренчил.

— Няма как, ще боли. Много ли бяха груби с теб?

— Не ми направиха нищо, което приятелите ти от долния етаж вече да не са ми правили. Мисля, че ще оживея. — Потрепери. — Бяха доста безжалостни.

— Не са имали специални нареждания, просто обичайното предупредително напердашване. Съжалявам, но нямаше друг начин. Ако само един детайл от арестуването ти се стори някому инсцениран, с нас е свършено.

— Имаш ли нещо против да седна?

Тя му помогна да го направи.

— Съжалявам, че трябваше да пострадат и други хора.

Торн си спомни как полицаите се бяха струпали около жената с лошите зъби.

— Можеш ли да се погрижиш всички да се измъкнат?

— Никой няма да бъде задържан. Това е част от плана.

— Говоря сериозно. Тези хора не заслужават да страдат, защото трябва да има свидетел, Ана.

Тя продължаваше да обработва раните му с дезинфекциращото средство.

— Ще страдат несравнимо повече, ако планът се провали, Торн. Никой няма да стъпи в онези совалки, ако не ти се доверят да ги поведеш. Заслужава си да понесат малко болка сега, ако това означава, че няма да умрат по-късно.

Сякаш за да подсили думите си, тя прокара памука по челото му. Торн изохка с усещането, че в тази част на тялото му се забиха хиляди игли.

— Доста студен начин да се гледа на нещата — рече той. — Кара ме да мисля, че си прекарала с ултрите повече време, отколкото ми каза.

— Аз не съм ултра, Торн. Използвах ги. И те ме използваха. Това не ни прави едни и същи. — Ана затвори преносимата аптечка и я върна в чекмеджето. — Постарай се да не го забравяш, а?

— Съжалявам. Но цялата тази работа е дяволски брутална. Отнасяме се към хората от нашата планета като към овце — караме ги като стадо натам, накъдето смятаме, че е по-добре за тях. Не им се доверяваме да преценят сами.

— Те нямат време за преценки, това е проблемът. Иска ми се да свърша тази работа демократично, наистина ми се иска. Нищо не искам така, както да имам чиста съвест. Но няма да стане по тоя начин. Ако хората знаеха какво ще се случи с тях — или да останат на тази обречена адска планета, или да пътуват с междузвезден кораб, консумиран и трансформиран от заразеното с чума тяло на бившия си капитан, който по една случайност е абсолютно побъркан убиец — мислиш ли, че щяха да хукнат към совалките? Прибави и факта, че там ще срещнат триумвир Иля Вольова, най-омразната фигура в Ризургам, и съм убедена, че много от тях ще кажат: „Не, благодаря”, не си ли на това мнение?

— Но поне ще са взели сами решението — отвърна Торн.

— Да. И това ще бъде страхотна утеха, когато наблюдаваме как ги изпепеляват. Съжалявам, Торн, но вземам гадното решение сега и ще се притеснявам за етиката после, когато им спасим живота.

— Няма да спасите всички, дори планът ви да проработи.

— Знам. Бихме могли, но няма да го направим. Неизбежно е.

Тук има двеста хиляди човека. Ако започнем сега, ще успеем да извозим всички от планетата след шест месеца, макар година да е по-вероятен срок, като се имат предвид всички променливи величини. Но дори това време може да се окаже недостатъчно. Мисля, че ще трябва да гледам на операцията като на успешна дори да успеем да спасим едва половината. Може би дори по-малко от това. Не знам. — Потърка лице и внезапно придоби вид на много по-стара и уморена жена, отколкото преди. — Опитвам се да не мисля колко зле би могло да завърши всичко.

Черният телефон на бюрото ѝ звънна. Хури го остави да звъни няколко секунди, вперила очи в сребърния цилиндър. Светлинките останаха зелени. Направи знак на Торн да мълчи, вдигна тежката черна слушалка и я допря отстрани до главата си.

— Вюйомие. Надявам се, че е нещо важно. Разговарям с един заподозрян по случая „Торн”.

Гласът от другата страна отговори нещо. Хури изпусна въздишка и затвори очи. Гласът продължаваше. Торн не успяваше да различи думите, но чуваше достатъчно ясно тона, за да долови нарастващото отчаяние в него. Като че ли някой опитваше да обясни защо нещо се бе провалило.

— Искам имената на замесените — заяви Ана и постави слушалката на мястото ѝ.

После погледна към Торн.

— Съжалявам.

— За какво?

— Убили са един от присъстващите на срещата. Жена. Умряла преди няколко минути…

Той я прекъсна:

— Знам за кого говориш.

Ана не отговори. В стаята се възцари мълчание, улавяно и увеличавано от масата на заобикалящите ги книжа; там бяха документирани много животи с вцепеняваща точност, единствено с цел да се осигури потисничеството.

— Знаеш ли името ѝ? — попита най-сетне тя.

— Не. Беше просто един от последователите. Един от хората, които искаха да намерят начин да напуснат Ризургам.

— Съжалявам. — Хури се пресегна през бюрото и го хвана за ръката. — Съжалявам. Наистина, Торн. Не исках да започне по този начин.

Той се изсмя кухо.

— Е, тя си го получи, нали? Каквото искаше. Начин да напусне тази планета. Тя беше първата.

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Бронирана в черно, Скейд крачеше из кораба, който сега бе напълно неин. Засега бяха в безопасност, защото се бяха промъкнали незабелязани през последния слой от демаршистката защита в периметъра. Между „Куче грозде” и целта на пътуването му имаше единствено празни светлинни години.

Скейд прокара стоманените си пръсти по коридора — приятен ѝ беше гладкият допир на двата метала. Известно време корабът бе носил печата от собственичеството на Клавейн и дори след дезертирането му трябваше да се съобразява с Рьомонтоар, негов симпатизант и съюзник, но сега вече и двамата ги нямаше и с право можеше да го смята за свой. Ако имаше подобно желание, можеше да промени името с друго, което ѝ допада, или изобщо да отхвърли идеята за даване на име, нещо доста далечно за конджоинърския начин на мислене. В крайна сметка реши, че запазването на старото име носеше особено, перверзно удоволствие. Такава радост щеше да бъде за нея да обърне първокласното оръжие на Клавейн срещу него самия и радостта щеше да бъде дори още по-пълна, ако оръжието носеше все още даденото му от него име. Това щеше да бъде окончателното унижение, богато възнаграждение за всичко, което ѝ бе причинил.

И все пак, макар да презираше онова, което бе направил, не можеше да отрече, че се приспособяваше към новото състояние на тялото си по начин, който вероятно щеше да я уплаши само преди няколко седмици. Бронята се превръщаше в самата нея. Възхищаваше се на формата ѝ, когато се озовеше пред някоя отразяваща повърхност. Първоначалната тромавост вече бе изчезнала и, когато останеше насаме в стаята си, се забавляваше с часове, правейки учудващи номера за сила и ловкост и достойни за фокусник трикове. Бронята се приучваше да предугажда движенията ѝ и се освобождаваше от необходимостта да чака сигналите да пропълзяват нагоре и надолу по гръбнака ѝ. Скейд свиреше бързо с една ръка фуги на холографското пиано, скритите ѝ под металната ръкавица пръсти се превръщаха в метална мъгла, бързи и фатални като вършачка. „Токатата в ре” на някой си Бах бе покорена от майсторството ѝ. Тя се превръщаше във взрив от звуци, подобни на стрелба с гатлингово оръжие, така че се налагаше невронни процесори да го разделят в нещо, наподобяващо „музика”.

Всичко това беше просто за забавление, разбира се. Може и да се бе промъкнала през последната защитна линия на демаршистите, но през последните три дни си бе дала сметка, че трудностите ѝ не бяха приключили напълно. Нещо, което бе излязло от Йелоустоунската система, я следваше по почти същата траектория.

Скейд реши, че беше дошло време да съобщи новината на Фелка.

„Куче грозде” бе притихнал. Скейд не чуваше нищо друго освен собствените си стъпки, докато слизаше из предната част на кораба. Те ехтяха ясно и равномерно като чукове в ковачница. Корабът ускоряваше с две гравитационни константи, потискащата инерцията машина действаше гладко и безшумно, но ходенето не бе съпроводено с усилия за Скейд.

Беше замразила Фелка малко след като научи вестта за поредния си провал. Беше станало ясно, че Клавейн ѝ се бе изплъзнал отново, че Рьомонтоар и прасето не бяха успели да го пленят, а сами бяха станали жертва на местни бандити. Привлекателно беше да заключи, че Клавейн е мъртъв, но вече беше допускала тази грешка и не смяташе да го прави пак. Ето тогава бе замразила Фелка, за да я използва като лост при евентуални бъдещи преговори с Клавейн. Знаеше какво мисли той за Фелка.

То не беше вярно, но това нямаше значение.

Скейд възнамеряваше да се върне в Майка Нест след приключването на мисията, но след като не успя да убие Клавейн, се принуди да размисли. „Куче грозде” бе в състояние да продължи да лети в междузвездното пространство и по пътя към Делта Павонис можеха да се справят с всевъзможните дребни въпроси от техническо естество. Майсторът на делото също не се нуждаеше от пряк надзор от нейна страна, за да завърши евакуационната флота. Веднъж щом флотата бъдеше готова и оборудвана с потискаща инерцията машинария, част от нея щеше да последва Скейд към системата Ризургам, а другата щеше да потегли в друга посока, натоварена със спящи пасажери. Една-единствена бойна глава беше достатъчна, за да се справи с Майка Нест.

Скейд щеше да се захване с възвръщането на оръжията. Ако се провалеше при опита си, щеше да ѝ се наложи само да изчака пристигането на първата част от флотата. Нейните кораби бяха много по-големи и бяха в състояние да носят значително повече оръжие, в това число и най-тежките видове. Веднъж щом си върнеше изгубеното оръжие, щеше да се срещне с останалата част от евакуационната флота в някоя друга система, в противоположната половина от небето на Делта Павонис, колкото се може по-далече от зоната, където се бяха появили инхибиторите.

После щяха да навлязат дори още по-дълбоко в Космоса, на десетки, може би дори стотици светлинни години разстояние. Бе дошло време да се сбогуват с тази слънчева система. Малко вероятно беше някой от тях да я види отново някога.

Съзвездията щяха да се преместят и то не с някакви си градуси, а достатъчно, за да ги изкарат от форма. За първи път в историята щяха да живеят под напълно чуждоземни небеса, без утехата на мистичните съчетания от детството — случайно подредените по даден начин звезди, на които човешкото съзнание бе придало определено значение. При това щяха да знаят, че тези небеса са жестоки и обитавани от чудовища като някоя омагьосана гора.

Усети промяна в собственото си тегло, сякаш плуваше на кораб сред морето и внезапно бе излязъл шквал. Скейд се подпря на стената и установи връзка с Джаструсяк и Моленка, двамата ѝ експерти по системите за потискане на инерцията.

„Има ли нещо?”

На запитването ѝ отговори Моленка. [Нищо, Скейд. Просто малка нестабилност. Нищо неочаквано.]

„Искам да знам, ако се случи нещо неблагоприятно, Моленка. Може да се наложи да искаме значително повече от тази апаратура и затова трябва да ѝ имам абсолютно доверие.”

Сега беше ред на Джаструсяк. [Всичко е под контрол, Скейд. Машината е в съвършено стабилно състояние — „състояние-две”. Появата на дребна нестабилност не е проблем.]

„Добре. Но все пак гледайте да държите под контрол тази нестабилност.”

В последния момент Скейд се отказа от намерението си да добави, че тези нестабилности я ужасяват. Не трябваше да разкрива страховете си пред другите, не и когато толкова много зависеше от това, дали щяха да приемат лидерството ѝ. Доста трудно беше да накара членовете на общ, „кошерен” ум да се подчинят на волята ѝ и щеше да подкопае сама контрола си, ако само намекнеше, че има някакви съмнения.

Не последва повече нестабилност на полето. Доволна, Скейд продължи да върви към отделението за спящите пасажери.

Само две от криокамерите бяха заети. Скейд беше задействала цикъла за събуждане на Фелка преди шест часа. Сега по-близкият от двата ковчега се отваряше и разкриваше все още недошлата в съзнание фигура на Фелка. Диагностичната аура на ковчега показваше, че сега тя просто спеше и се намираше в стадия на бързото движение на очите. Скейд се взря в потрепващите ѝ клепачи и постави стоманената си длан върху ръката на Фелка. Стисна я леко и тя изохка и се размърда.

„Фелка. Фелка. Събуди се веднага.”

Фелка идваше бавно на себе си. Скейд чакаше търпеливо, като я гледаше почти с обич.

„Фелка. Разбери ме. Ти излизаш от състояние на сън. Беше замразена в продължение на шест седмици. Ще изпиташ дискомфорт и дезориентиране, но те ще отзвучат. Няма от какво да се страхуваш.”

Фелка отвори очи, но дори мъждивата синя светлина в отделението ѝ беше прекалено силна. Тя изохка отново и опита да излезе от ковчега, но това усилие бе прекалено голямо за нея, особено когато гравитацията бе две гравитационни константи.

„Внимателно.”

Фелка мънкаше и заваляше някаква поредица от звуци, която повтаряше, докато започнаха да се оформят разпознаваеми думи.

— Къде съм?

„На борда на „Куче грозде”. Спомняш си, нали? Тръгнахме след Клавейн, във вътрешната част на системата.”

— Клавейн… — Не каза нищо повече в продължение на петнайсет-двайсет секунди, преди да попита: — Мъртъв?

„Не, мисля. Не.”

Фелка успя да отвори очи малко повече.

— Кажи ми… какво стана.

„Клавейн ни измами с корветата. Успя да стигне до Ръждивия пояс. Предполагам, че това си го спомняш. Рьомонтоар и Скорпион тръгнаха след него. Никой друг не успя — само те двамата имаха някакъв шанс да се придвижат незабелязано през пространството около Йелоустоун. Теб нямаше как да те пусна, поради очевидни причини. Клавейн те обича, Фелка, и това те прави ценна за мен.”

— Заложничка?

„Не, разбира се, че не. Просто една от нас. Клавейн е агнето, изоставило стадото, не ти. Клавейн е този, който искаме да се върне. Клавейн е блудният син.”

Отидоха в кабината за управление на полета на „Куче грозде”. Фелка отпиваше от бульон с аромат на шоколад, обогатен с възстановяващи медишинки.

— Къде се намираме? — попита тя.

Скейд ѝ показа дисплея, на който бе изобразена намиращата се зад тях част от звездното небе, където се виждаше мъждива, жълто-червена звезда със зелени контури. Това беше Епсилон Еридани, двеста пъти по-блед, отколкото беше дори от най-неблагоприятната за наблюдение позиция в Майка Нест. Вече наистина се намираха в междузвездното пространство, за първи път в живота на Скейд.

„На шест седмици от Йелоустоун, повече от хиляда и триста астрономически единици. През повечето време поддържахме две гравитационни константи, което означава, че вече сме достигнали скорост, равна на една четвърт от скоростта на светлината. Конвенционалният кораб нямаше да е достигнал още и една осма от тази скорост, Фелка. Но ние можем да се справим още по-добре, ако се наложи.”

Скейд знаеше, че е истина, но не виждаше практическа ценност в по-голямото ускорение. Относителността се грижеше за това. Голямото ускорение щеше да компресира субективната продължителност на пътуването им до Ризургам, но почти нямаше да промени обективното време, което щеше да отнеме пътуването. А именно то беше единственият действително важен фактор в по-широката картина: за достигането до Ризургам пак щеше да отиде толкова време, колкото щеше да бъде измерено от външните наблюдатели и щяха да изминат десетилетия, преди да се срещнат с другите елементи от евакуационната флота.

Имаше обаче и други причини да се мисли за евентуално увеличаване на ускорението. И някъде в задните ъгълчета на съзнанието на Скейд се спотайваше една опасна и примамлива възможност, която би променила напълно правилата.

— Ами другият кораб? — попита Фелка. — Къде е той?

Скейд вече ѝ беше казала за летящото тяло зад тях. Сега на дисплея се появи втори кръг, разделен от две кръстосани линийки. Намираше се почти точно над кръстчето, което маркираше Епсилон Еридани.

„Ето го. Много е бледо, но се вижда ясно източник на тау-неутрино, освен това се движи в същата посока като нас.”

— Но доста по-назад — уточни Фелка.

„Три-четири седмици след нас.”

— Може да е търговски кораб, ултри или нещо подобно, с подобна дестинация.

Скейд кимна. „Размишлявах над тази възможност, но ми се струва малко вероятна. Ризургам не е сред популярните дестинации на ултрите, а ако този кораб се бе насочил към друга колония в същата част на небето, вече трябваше да се е отклонил от нашата посока. Подобно нещо обаче, не се наблюдава. Той се движи по петите ни, Фелка.”

— Недвусмислено преследване, значи.

„Да, следва ни умишлено. Те имат известно тактическо предимство. Нашият пламък сочи към тях; техният не сочи към нас. Успявам да установя, че се движат зад нас, защото разполагаме с неутрино детектори от военна класа и въпреки това е трудно. Докато те нямат нужда от съвършени съоръжения, за да установят къде се намираме. Разделих лъчите, излизащи през ауспуха, на четири компонента и ги отклоних под различни ъгли, но на тях им е достатъчна съвсем малко изпусната радиация, за да установят местоположението ни. Ние обаче сме „безшумни” в неутринно отношение и това ще ни даде определено предимство, когато завием и насочим пламъка си към Ризургам. Но няма да се стигне до това. Този кораб не може да върви заедно с нас вечно, колкото и да се старае.”

— Той вече трябва да е изостанал — рече Фелка. — Така ли е?

„Не. Засега поддържа две гравитационни константи през целия път от Ръждивия пояс.”

— Не мислех, че нормалните кораби могат да ускоряват толкова.

„Обикновено не могат. Но има разни методи. Чувала ли си историята за Иравъл Вейда?”

— Разбира се — отвърна Фелка.

„Докато преследва „Рън Севън”, тя модифицира кораба си така, че да успее да вдигне две гравитационни константи. Но го прави недодялано — не като подобрява ефикасността на конджоинърските двигатели, а като оголва кораба и го превръща направо в скелет. Изоставя всичките си пасажери на една комета, за да намали масата.”

— И смяташ, че онзи кораб е направил нещо подобно?

„Няма друго обяснение. Но това няма да им помогне.

Дори с две гравитационни константи не могат да се справят с пропастта помежду ни, а тя ще нарасне, когато увеличим ефекта от потискането на инерцията. Те не могат да стигнат три гравитационни константи, Фелка; намаляването на масата може да се прави до известни граници. Минеш ли ги, оставаш изобщо без кораб. Те несъмнено вече са съвсем близо до границата.”

— Това трябва да е Клавейн — промълви Фелка.

„Изглеждаш много сигурна.”

— Никога не съм предполагала, че ще се откаже, Скейд. Не е в стила му. Той иска много силно тези оръжия и няма да те остави безпрепятствено да сложиш върху тях студените си стоманени ръце.

Скейд искаше да свие рамене, но бронята не и позволи. „В такъв случай подозренията му ще бъдат потвърдени, Фелка. Клавейн не мисли рационално. Той си пада по жестовете, колкото и да са безплодни или глупави. Това е просто най-големият и най-безнадежден жест, който е правил досега.”

Клавейн се натъкна на първия от капаните на Скейд на осемстотин астрономически единици от Йелоустоун, след като бяха изминали сто светлинни часа. Беше очаквал да опита нещо; нещо повече — в противен случай щеше да се почувства разочарован и малко притеснен. Но Скейд не го беше разочаровала.

„Куче грозде” бе оставил мини след себе си. В продължение на седмици Скейд ги беше пускала от кърмата на кораба: малки, автоматизирани, почти напълно автономни роботи, нагласени така, че да бъдат максимално невидими за насочените напред сензори на Клавейн. Роботчетата-мини бяха достатъчно малки, за да може Скейд да си позволи да ги произвежда със стотици и да осее със скрити препятствия пътя на Клавейн.

Не беше необходимо да са кой знае колко умни или с кой знае колко голям радиус на действие. Скейд беше почти сигурна за траекторията, която щеше да следва Клавейн, така както Клавейн бе почти сигурен за нейната траектория. И най-малкото отклонение от директната линия между Епсилон Еридани и Делта Павонис щеше да струва на Клавейн безценни седмици и да забави още повече пристигането му. И без това вече изоставаше и нямаше желание да причинява допълнителни забавяния, ако можеше да ги избегне. Поради тази причина Скейд знаеше, че той щеше да следва същия курс и най-много да направи само някои кратки отклонения.

Това не променяше факта, че ѝ предстоеше още много дълъг път. Експлозиите не бяха ефикасен начин за причиняване на вреда на космическите кораби, защото вакуумът не предаваше ударните вълни. Скейд несъмнено беше наясно, че вероятността някоя от нейните мини да се окаже на не повече от хиляда километра от кораба на Клавейн бе пренебрежимо малка, така че нямаше смисъл да им слага бойни глави за пробиване на корпуса. Клавейн очакваше, че вместо това, целта на мините ще бъде да идентифицират кораба му и да се взривяват от обичайното разстояние от светлинни секунди. Най-вероятно щяха да бъдат от типа, изстрелващ работещи на принципа на частиците лъчи. Точно така щеше да постъпи и той самият, ако го преследваше подобен кораб.

Скейд обаче бе използвала бойни глави. Беше ги вкарала, доколкото успя да прецени Клавейн, в една на всеки двайсет мини, но най-често в тези, които се намираха в края на рояка. Както изглежда, бойните глави бяха програмирани да се взривяват, когато се приближеше на един светлинен час от тях. Избухваше ярка синя светлина, която преминаваше във виолетово; отместването му в червения спектър ставаше с неколкостотин километра на секунда спрямо кораба на Клавейн. И тогава, часове или десетки часове по-късно, детонираше друга мина, понякога две-три, и в нощта избликваше водопад от фойерверки. Някои бяха по-близо от останалите, но всички бяха достатъчно далече, за да не причинят вреда на кораба му. Клавейн направи анализ на модела на разпръскването им с бавно връщане назад и стигна до заключението, че вероятността бомбите на Скейд да навредят на кораба му е една на хиляда. А вероятността попадението да бъде разрушително бе още сто пъти по-малка. Очевидно не бяха пуснати с тази цел.

Така стигна до извода, че Скейд използваше бойните глави, просто за да увеличи точността на насочване на другите си оръжия. Отблясъците от експлозиите щяха да отбелязват точното му местоположение и скорост в момента. Другите ѝ мини сигурно душеха наоколо за отразени от корпуса му фотони. Това бе начин да се компенсира фактът, че мините на Скейд бяха прекалено малки, за да носят неутрино детектори, и следователно разчитаха на остарели изчисления на позицията, предавани обратно от „Куче грозде”, който се намираше на много светлинни часове напред в междузвездното пространство. Бойните глави засмукваха кораба на Клавейн от мрака и позволяваха на оръжията на Скейд да го засекат. Клавейн не виждаше лъчите им, само проблясването на експлозиите. Резултатът беше около една стотна от избухване на бойна глава, което стигаше лъчът и гразерът да получат достатъчна енергия, за да убиват в радиус от пет светлинни секунди. Ако лъчът го пропуснеше, той не можеше да го види. В междузвездното пространство имаше толкова малко прашинки, че дори преминалият на километри от кораба на Клавейн лъч щеше да е твърде слабо разсеян, за да се разкрие. Клавейн наподобяваше глух и сляп човек, който вървеше с препъване по ничия земя, без да забелязва прелитащите покрай него куршуми, даже без да усети вятъра, създаден при преминаването им.

Най-ироничното от всичко беше, че вероятно дори нямаше да разбере, ако някой от тези лъчи ги улучеше.

Клавейн разработи стратегия с надеждата да свърши работа. Ако оръжията на Скейд се взривяваха в общия случай на разстояние пет светлинни секунди, значи бяха разположени според предположенията за местоположението на кораба на Клавейн, което обаче беше остаряло поне с десет секунди и по-вероятно — с трийсет. Алгоритмите, определящи мястото на мишената, предвиждаха посоката на движението му. Трийсетте секунди обаче, даваха на Клавейн достатъчна възможност да направи тази стратегия изключително неефективна за Скейд. За трийсет секунди, при две гравитационни константи, корабът променяше относителното си положение с девет километра, което беше повече от два пъти дължината на корпуса му. Но ако Клавейн започнеше да променя тази величина напосоки, Скейд нямаше да знае със сигурност къде в тази деветкилометрова отсечка да насочва оръжията си. Щеше да се наложи да впрегне по-големи ресурси, за да запази същата вероятност да го улучи. Това бе игра на числата, а не гарантиран метод да избегнеш вероятността да бъдеш убит. Клавейн обаче, беше прекарал достатъчно голяма част от живота си като войник, за да знае, че в крайна сметка повечето бойни ситуации се свеждаха именно до това.

И методът като че ли работеше. Мина седмица, след нея — втора, и тогава взривяванията на лъчи престанаха. Останаха само далече по-редките и отдалечени проблясъци от бойни глави. Тя продължаваше да го държи под око, но засега се бе отказала от идеята да се отърве от него с нещо толкова лесно като лъч, работещ на принципа на частиците.

Клавейн обаче не се отпускаше, а беше нервен и постоянно нащрек. Познаваше добре Скейд.

Тя нямаше да се откаже така лесно.

И се оказа прав. Два месеца по-късно една пета от армията беше мъртва, а много повече бяха ранени и вероятно щяха да умрат през идните седмици. Първият намек за предстоящи проблеми беше наистина безобиден: почти незабележима промяна в движението на светлината, която долавяха от „Куче грозде”. Изглеждаше невероятно такава дребна промяна да се отрази някак си и на техния кораб, но Клавейн знаеше, че Скейд не би направила каквото и да било без основателна причина. Затова, веднъж щом промяната беше проверена и се доказа, че е умишлена, той събра ръководството на екипажа на мостика на откраднатия лайтхъгър.

Корабът — Скорпион го беше нарекъл „Зодиакална светлина” поради неясни за останалите свои причини — беше типичен търговски лайтхъгър, произведен преди повече от двеста години. Оттогава беше преживял няколко цикъла на ремонтни работи и промяна на дизайна, но сърцевината му оставаше почти непроменена. Беше дълъг четири километра и много по-голям от „Куче грозде”, а пълният му със складове корпус бе достатъчно голям, за да погълне цяла флотилия от кораби със средни размери. Самият корпус беше почти коничен, като изтъняваше като игла на носа, а опашката му беше по-тъпа. Два междузвездни двигателя бяха прикрепени за него чрез лонжерони, излизащи от най-широката част на конуса. По тях в продължение на две столетия се бяха трупали наслоявания, но под тези слоеве все още се различаваше основната форма на конджоинърската технология. Останалата част от корпуса имаше като че ли влажния, гладък вид на черен мрамор, с изключение на носа, поставен в матрица от аблативен лед, осеян с нишки от хипердиамант. Както бе казал X, като цяло корабът беше здрав. Бившият му екипаж бе изпаднал в несъстоятелност единствено поради недалновидните си бизнес методи. Армията от прасета, тренирана да не вреди на нищо, което няма как да бъде заменено, бе съумяла да сведе до минимум щетите, дори по време на самото му пленяване.

Мостикът заемаше една трета от разстоянието от носа нататък, което се равняваше на едно цяло и трийсет и пет стотни от километъра вертикално разстояние, когато корабът ускоряваше. По-голямата част от технологията на него или по-точно от технологията на кораба като цяло, беше остаряла, както физически, така и морално. Това обаче не изненада Клавейн: ултрите бяха известни със своя консерватизъм и именно защото почти не бяха възприели нанотехнологиите, продължаваха да играят някаква роля в дните след чумата. В търбуха на кораба имаше фабрики, осъществяващи производството на множество основни продукти, които сега работеха с пълна пара за създаването на оръжие и нямаше възможност поне част от производствените мощности да бъдат освободени, за да се заловят с подобряване на основата и инфраструктурата на „Зодиакална светлина”. На Клавейн не му беше нужно много време, за да се приспособи към обстановката в огромния стар кораб. Знаеше, че неговата здравина щеше да им свърши добра работа в предстоящите битки с триумвир Вольова.

Самият мостик представляваше сферично помещение с възможност да се завърта по особен начин в зависимост от това дали корабът ускоряваше или се въртеше около оста си. В стените имаше прожекционни системи, които показваха външността му от различни перспективи и най-близкото пространство около него, заснемани от намиращите се около него роботи, както и симулации на различните стратегии за пристигането в системата Ризургам. По други части на стените течаха текстове, изписани по старомоден начин на нортски, безкраен списък с дефекти на кораба и заелите се с поправката им автоматични системи.

Овален, заобиколен с перила подиум, на който имаше направени като решетки столове от червен метал, дисплей и контролни системи, можеше да побере двайсет човека, преди да стане пренаселено. Клавейн прецени, че точно в момента надали разполагаше дори с толкова хора, които да покани тук. Сред тях бяха, разбира се, Скорпион и Лашер, както и Шадоу, Блъд и Крус — три от прасетата, които действаха като техни заместници, както и една едноока жена-човек от същия престъпен подземен свят. По-назад седяха Антоанет Бакс и Зейвиър Лиу, все още мръсни от набързо изоставената си работа по ремонта, останалите насядали по местата фигури бяха смесица от прасета и хора от най-ниските слоеве на обществото, много от които до последния момент бяха служители на Шато. Те бяха специалисти в събраната от X като пъзел от различни фрагменти технология и, подобно на Скорпион и неговите сътрудници, бяха убедени, че е много по-добре да се присъединят към експедицията на Клавейн, отколкото да останат в Казъм сити или Ръждивия пояс. Тук беше дори Полин Сухой, готова да се върне към работата, която беше изкривила болезнено личната ѝ реалност. Тя напомняше на Клавейн жена, която току-що е излязла, препъвайки се, от обитавана от духове къща.

— Има ново развитие на нещата — обяви той, когато присъстващите насочиха вниманието си към него. — Все още не знам как трябва да реагирам на него.

В центъра на подиума се намираше цилиндричен дисплей, напомнящ цистерна, древна система за прожектиране на образи. Във вътрешността му се съдържаше нещо като спирала, което можеше да се завърта около оста си с огромна скорост. Поставените в основата на цистерната цветни лазери излъчваха нагоре пулсиращи лъчи светлина, които се пресичаха от движещата се повърхност на спиралата.

В цистерната се появи плосък квадрат, който се въртеше бавно, за да може да бъде видян от всички на мостика.

— Това е двуизмерен образ на небето пред нас — обясни Клавейн. — Вече се наблюдават силни ефекти в съответствие с принципа на относителността: звездите се отместиха от обичайното си местоположение, а спектърът им премина към синьото. Горещите звезди изглеждат по-матови, защото изпускат енергийния си поток предимно в ултравиолетовия спектър. Като че ли отникъде изникват звезди-джуджета, тъй като внезапно виждаме невидим до този момент инфрачервен поток. Днес обаче не ме интересуват звездите. — Той посочи средата на квадрата към някакъв смътен, подобен на звезда обект. — Това нещо тук, което също прилича на звезда, са изхвърлените отработени материали от лайтхъгъра на Скейд. Тя прави всичко възможно, за да прикрие двигателя си, но ние все още забелязваме достатъчно отклонени фотони, за да сме в състояние да следим „Куче грозде”.

— Можеш ли да определиш каква е мощността му? — поинтересува се Сухой.

— Да — кимна Клавейн. — От температурата на пламъка става ясно, че използва номинална мощност, което би дало една гравитационна константа на обикновения кораб от един милион тона. Двигателите на „Куче грозде” са по-малки, но и той е малък в сравнение със стандартите на лайтхъгърите. Това не би трябвало да води до кой знае каква разлика, но корабът се движи с две, понякога — дори с три гравитационни константи. И тя като нас разполага с потискаща инерцията машина. Знам обаче, че може да използва възможностите ѝ в по-голяма степен.

— Не можем да направим подобно нещо — отвърна Сухой, като пребледня повече от всякога. — Квантовата реалност е гнездо от змии, Клавейн, а ние и без това вече ги бодем с доста остра пръчка.

Той се усмихна търпеливо.

— Разбирам какво искаш да ми кажеш, Полин. Но ние също бихме могли да намерим начин да направим това, което прави Скейд. Не ме вълнува обаче то, а това.

Картината се смени почти незабележимо. Следата от лайтхъгъра на Скейд стана леко по-ярка.

— Тя е увеличила мощността или е променила геометрията на лъча — обяви Антоанет.

— И аз мислех така, но допълнителната светлина е различна. Кохерентна е и прави остър връх в оптическото изображение на контурите, когато корабът е в покой.

— Светлина от лазер ли е тогава? — попита Лашер.

Клавейн погледна прасето, най-довереният съюзник на Скорпион.

— Така изглежда. Оптични лазери с висока мощност, вероятно цял набор, сияещи обратно към линията на движение. Вероятно не виждаме целия приток, а само част от него.

— И какво ще спечели тя от това? — осведоми се Лашер. Той имаше черен белег на лицето си, нещо като молив, свързващ веждата с бузата. — Много е пред нас, за да може да го използва като оръжие.

— Знам — съгласи се Клавейн. — И точно това ме притеснява. Защото Скейд не би направила нищо без основателна причина.

— И то опит да ни убие ли е? — попита прасето.

— Не ни остава нищо друго освен да се досетим сами как се надява да успее — отвърна Клавейн. — И след това да се надяваме с всички сили, че ще съумеем да направим нещо по въпроса.

Никой не отговори. Всички се взираха в бавно въртящия се квадрат светлина с лошокачествената звезда на излизащите от „Куче грозде” пламъци в центъра.

Говорителят на правителството беше дребен, спретнат мъж, с изключително добре поддържани нокти на ръцете. Той мразеше мръсотията и заразата от всякакъв вид и когато му подадоха подготвеното заявление — сгъната сива, синтетична веленова хартия — го пое само с палеца и показалеца, което осигуряваше минимален контакт между кожата и хартията. Едва когато седна пред бюрото си в Дома за излъчване на емисиите, една от тантурестите постройки, залепени за Дома на инквизицията, си позволи да отвори заявлението, и то след като се увери, че по повърхността на бюрото няма трохички или мазни петна. Постави го върху него така, че линиите на листовете да бъдат успоредни на краищата му, и след това го разгърна, бавно и равномерно, както се отваря кутия, в която е възможно да е поставена бомба. Използва ръкава си, за да притисне хартията върху повърхността, като я поглаждаше диагонално. Едва след като приключи с този процес, сведе поглед и прегледа текста, за да се запознае със съдържанието му, и то само за да бъде сигурен, че няма да допусне грешки при неговото четене. От другата страна на писалището операторът насочи камерата към него. Тя представляваше дълго рамо, към чийто край бе прикрепена стара, носеща се във въздуха камера. Оптичната ѝ система все още работеше безупречно, но левитиращите ѝ мотори отдавна бяха сдали багажа. Подобно на много други неща в Кювие, и тя бе мъчителен спомен за това колко по-добро е било всичко в миналото. Говорителят прогони тези мисли от главата си. Неговото задължение не беше да размишлява върху настоящото състояние на живота, а и, честно казано, собственото му съществуване бе далече по-комфортно в сравнение с начина на живот на мнозинството. Получаваше допълнителни порциони храна, а със съпругата му живееха в по-голямо от обичайните жилища в един от най-добрите квартали на Кювие.

— Готов ли сте, сър? — попита операторът на камерата.

Той не отговори веднага, а прегледа още веднъж подготвения текст, мърдайки леко устни, за да се упражни. Нямаше представа кой беше авторът и кой — стилистът на посланието, нито пък посвети дори една мисъл на използвания език. Не беше негова работа да се притеснява за подобни неща. Достатъчно бе да знае, че правителствената машинария се бе задействала, както винаги, и огромният, солиден, добре смазан апарат бе доставил текста в неговите ръце, за да го доведе до знанието на хората. Прочете го още веднъж и вдигна очи към оператора.

— Да — отвърна той. — Мисля, че вече сме готови.

— Можем да го заснемем още веднъж, ако не сте доволен от първото прочитане. Няма да го излъчваме на живо.

— Смятам, че един път ще бъде достатъчен.

— В такъв случай, да започваме…

Говорителят се изкашля и усети спазъм от вътрешно отвращение при мисълта за слузта, която се бе размърдала и застанала отново неподвижно при въпросното телесно действие. И започна да чете.

— Демократичното правителство на Кювие желае да направи следното изявление. Преди една седмица беглецът, известен като Торн, беше задържан в резултат на съвместна операция на Дома на инквизицията и Бюрото по контратероризъм. Сега Торн е под арест и вече не представлява заплаха за спазващите закона граждани на Кювие и сателитните му общности. Демократичното правителство на Кювие опровергава за пореден път по възможно най-неопровержим начин безотговорните слухове, пускани от заблудени последователи на беглеца Торн. Няма доказателства, че колонията е заплашена от скорошно разрушение. Няма доказателства за съществуването на две запазени совалки, способни да пренасят хора от повърхността на планетата до нейната орбита. Няма доказателства за създаването на нелегални евакуационни лагери, нито че вече е започнала масова миграция от който и да е от големите населени центрове към въпросните фиктивни лагери. Следователно не съществуват абсолютно никакви доказателства, че местоположението на междузвездния кораб на триумвира е установено, нито че той е в състояние да евакуира цялото население на Ризургам.

Говорителят направи пауза, за да възстанови за миг зрителния си контакт с камерата.

— Само преди трийсет и шест часа самият Торн публично критикува собственото си съучастничество в разпространението на тези слухове. Той издаде имената на онези, които са му помагали в разпространението на тези зловредни неистини и поиска прошка от правителството за проблемите, които вероятно е създал, вземайки участие във въпросните действия.

Лицето на говорителя не издаваше абсолютно никаква вътрешна дисхармония, докато четеше тези редове. Когато прегледа текста за първи път, на това място опита да се сети кога Торн бе направил каквото и да било публично изявление, камо ли критика на собствените си действия, но така и не успя. Подобни неща обаче, не бяха нещо непознато и беше напълно възможно да бе пропуснал точно този момент.

Той продължи нататък, като промени тона на гласа си.

— По един подобен въпрос… неотдавна направените изследвания от Научния институт „Мантел” доведоха до преоценка на предполагаемата природа на видимия на нощното небе обект. Сега се смята, че най-вероятно не става дума за комета. По-допустимо е явлението да е свързано с най-големия газов гигант на системата. Демократичното правителство на Кювие обаче, опровергава категорично вероятността планетата да е била или в момента да се разрушава по някакъв начин. Пусканите слухове по този въпрос са недобронамерени и трябва да бъдат заклеймени по всякакъв начин. — Тук говорителят направи нова пауза и позволи на устните му да се появи призрак на усмивка. — С това завършва изявлението на демократичното правителство на Кювие.

На борда на „Носталгия по безкрая” Иля Вольова допушваше безрадостно до филтъра една от цигарите, които ѝ бе осигурил корабът. Мислеше усилено, умът ѝ бръмчеше като турбинна зала. Ботушите ѝ шляпаха в отделяната от кораба слуз, чиято консистенция бе точно като човешката. Имаше леко главоболие, което в никакъв случай не се облекчаваше от постоянното бръмчене на трюмните помпи. В известен смисъл обаче, беше въодушевена, защото най-сетне виждаше някаква перспектива за действие.

— Толкова е хубаво, че реши да разговаряш с мен, Капитане — рече тя. — Не знам какво означава това, след цялото това време.

Гласът му прозвуча от всички посоки около нея, едновременно близък и далечен, безкраен и без възраст като Божия глас.

— Съжалявам, че отне толкова време.

Тя усещаше вибрирането на целия кораб при всяка изречена от него сричка.

— Имаш ли нещо против да попитам защо отне толкова време, Капитане?

Той рядко отговаряше веднага, ако изобщо го правеше. Вольова имаше чувството, че подреждането на мислите отнемаше време; че огромните размери вървяха ръка за ръка с извънредно бавното развитие на всичко, така че взаимоотношенията му с нея не представяха истинската скорост на мисловния му процес.

— Трябваше да се примиря с някои неща, Иля.

— Какви неща, Капитане?

Поредната всемогъща пауза. Това не бе първият разговор, на който се наслаждаваха, откакто Капитанът бе възстановил общуването помежду им. При първите няколко колебливи диалога Вольова се бе опасявала, че паузите сигнализираха поредното му оттегляне в нова продължителна кататония. Оттеглянията вече не изглеждаха така сериозни както преди — нормалните корабни функции не се прекъсваха, — но тя все още се страхуваше, че това мълчание може да означава нещо сериозно. Че може би щяха да минат месеци, преди да успее да го приласкае да общува отново. Но никога не се бе случило нещо чак толкова лошо. Мълчанието просто бе показател за период на размисъл, времето, необходимо на сигналите да минат напред и да се върнат по огромната синаптична материя на трансформирания кораб и след това да се организират в мисли. Готовността на Капитана да обсъжда въпроси, за които доскоро не можеше да става и дума, явно бе несравнимо по-голяма от преди.

— Нещата, които направих, Иля. Престъпленията, които извърших.

— Всички сме вършили престъпления, Капитане.

— Моите са изключителни.

„Да — помисли си тя, — това няма как да се отрече.” При неволните си сблъсъци с извънземните съконспиратори, патърн джъглърите, Капитанът бе извършил нещо недопустимо спрямо друг член на своя екипаж. Беше ги използвал, за да отпечатат собственото му съзнание в главата на друг човек, за да нахлуе в черепа му: трансфер на персоналност, много по-ефикасен от всичко, което би могло да се постигне чрез различните технологии. И в продължение на много години корабно време беше съществувал като двама души, единият от които бавно умираше в резултат на заразяването си със Смесената чума.

Тъй като престъплението му беше толкова грозно, се бе принудил да го скрие от другите членове на екипажа. То бе излязло наяве едва при кулминационните събития край неутронната звезда, същите събития, в резултат на които на Капитана бе позволено да погълне и трансформира собствения си кораб. Вольова му бе наложила тази съдба като наказание, въпреки че щеше да ѝ бъде също толкова лесно да го убие. Беше го направила също и с надеждата, че така може да увеличи шансовете си за оцеляване. Корабът така или иначе вече бе попаднал под контрола на враждебно настроен агент — чумата — и ѝ се струваше, че по-малкото зло бе да позволи на Капитана да поеме командването. Но признаваше, че тогава не бе подложила това решение на особено задълбочен анализ.

— Знам какво си направил — отвърна тя. — А ти знаеш колко отрицателно е отношението ми към това. Но ти страда много заради стореното, Капитане, никой не би го отрекъл. Мисля, че е време да оставим случилото се зад нас и да продължим напред.

— Изпитвам непоносима вина заради стореното.

— И аз изпитвам непоносима вина заради онова, което причиних на офицера на оръжейната. И аз заслужавам упрек, не само ти, Капитане. Съмнявам се, че всичко това щеше да се случи, ако не го бях подлудила.

— Но пак ще трябва да живея с това престъпление.

— Станало е толкова отдавна. Бил си много изплашен. Направил си нещо наистина ужасно, но пък то не е дело на мислещ човек. Това не извинява постъпката ти, но я прави по-лесно разбираема. Ако аз бях в твоето положение, Капитане — обикновен човек и може би заразена с нещо, което щеше да ме убие или дори още по-лошо… не съм убедена, че не бих прибягнала до нещо също толкова крайно.

— Ти никога не би убила, Иля. По-добра си, отколкото твърдиш.

— На Ризургам ме смятат за военен престъпник. И понякога се питам дали не са прави. Ами ако все пак сме унищожили Финикс?

— Не сте.

— Надявам се.

Последва поредната дълга пауза. Тя вървеше сред слузта; правеше ѝ впечатление, че съставът и цветът на отделяната материя никога не беше еднакъв в различните участъци на кораба. Ако бъдеше оставен сам на себе си, той щеше да бъде погълнат от нея само за няколко месеца. Не знаеше дали това щеше да помогне на Капитана или да го възпрепятства и се надяваше никога да не стане свидетел на изпълнението на този експеримент.

— Какво точно искаш, Иля?

— Оръжията, Капитане. В крайна сметка ги контролираш ти. Опитах да се справя с тях сама, но не можеше да се каже, че постигнах особен успех. Напълно са се слели с мрежата на някогашната оръжейна.

— Оръжията не ми допадат, Иля.

— Нито пък на мен, но ми се струва, че този път имаме нужда от тях. Ти разполагаш със сензори, Капитане. Видял си всичко, което сме видели и ние. Показах ти разрушаването на скалистите планети. Това бе само началото.

След поредната тревожна пауза, той рече:

— Видях какво направиха с газовия гигант.

— Тогава значи си видял и че се заформя нещо ново в облака от освободената от гиганта материя. Засега е още само скицирано, така да се каже, не по-оформено от зародиш. Но очевидно се прави умишлено. Това е нещо огромно, Капитане, по-обемно от всичко, на което сме ставали свидетели. Дори сега е вече хиляди километри и сигурно ще нарасне още.

— Видях го.

— Нямам представа какво е, нито какво ще прави. Инхибиторите ще сторят нещо на слънцето, Капитане, на Делта Павонис. Нещо пагубно. При това не става дума само за предизвикване на голям взрив. Ще бъде много по-голямо от което и да е масово изригване, за което сме чували някога.

— Що за оръжие трябва, за да убие цяло слънце?

— Не знам, Капитане. Не знам. — Вольова дръпна силно от угарката, но тя бе окончателно изгаснала. — В момента обаче, това не е първата ми грижа. Повече ме интересува един друг въпрос. Какво оръжие би могло да убие въпросното оръжие?

— Мислиш, че нашите оръжия могат да свършат работа?

— Една от онези трийсет и три ужасии все би трябвало да се справи, не смяташ ли?

— И искаш моята помощ — заяви Капитанът.

Иля кимна. Беше достигнала критичната точка на разговора. Ако я преминеше, без да предизвика кататонично прекратяване на всякаква комуникация, щеше да осъществи забележителен прогрес във взаимоотношенията си с капитан Джон Браниган.

— Нещо такова — отвърна тя. — Все пак ти си този, който контролира тайните оръжия. Въпреки старанията си, така и не успях да ги накарам да направят почти нищо без твоята намеса.

— Би било крайно опасно, Иля. Сега сме в безопасност. Не сме сторили нищо, за да предизвикаме инхибиторите. Използването на тайните оръжия… дори само на едно от тях…

Капитанът не довърши мисълта си — не беше необходимо.

— Знам, че е малко рисковано.

— „Малко рисковано”? — Изкискването му наподобяваше малко земетресение. — Винаги си си падала по омаловажаването на фактите, Иля.

— Е, Капитане, ще ми помогнеш ли или не?

След ледено мълчание той отговори:

— Ще помисля върху въпроса ти, Иля. Хубавичко ще помисля.

Според нея този разговор трябваше да се отчете като успешен.

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

Ударът на Скейд дойде почти без предупреждение. Клавейн очакваше нещо вече от седмици, но нямаше как да отгатне точно от какъв характер щеше да бъде атаката. Познанията му за „Куче грозде” бяха безполезни: с фабриките, които съществуваха на борда на всеки военен лайтхъгър, Скейд можеше да произведе нови оръжия почти със същата бързина, с която си ги и представяше, съобразявайки всяко едно от тях с променливите моментни изисквания на битката. Подобно на побъркан създател на играчки, тя имаше възможност да материализира най-черните си фантазии за броени часове и след това да ги пусне в действие срещу врага.

„Зодиакална светлина” бе достигнала половината от светлинната скорост. Сега вече нямаше как да не забележат релативистичните ефекти. За всеки сто минути, изминаващи на Йелоустоун, на кораба на Клавейн изтичаха осемдесет и шест. Ефектът на разтегляне на времето щеше да става толкова по-осезаем, колкото повече наближаваха скоростта на светлината. Той щеше да компресира действителните петнайсет години на това пътуване в четири години корабно време и още по-малко, ако използваха по-голямо ускорение.

Половината от скоростта на светлината обаче, не беше радикално релативистична, особено когато имаха вземане-даване с враг, движещ се с почти същото ускорение. Мините, които пускаше Скейд, профучаваха покрай „Зодиакална светлина” с най-много няколко хиляди километра в секунда. Това бе бързо само според стандартите на война в рамките на една слънчева система. Не съществуваше реална опасност „Зодиакална светлина” да се сблъска с тях. Директният сблъсък беше много ефикасен начин да се отървеш от междузвезден кораб, но според направените от Клавейн симулации подготвянето на подобна атака не беше по възможностите на Скейд. Анализите му показваха, че дори тя да разглобеше по-голямата част от „Куче грозде”, за да я превърне в мини, той пак щеше да бъде в състояние да установи наличието им достатъчно рано, за да се отклони от пътя им.

В мисленето на Клавейн и на всичките му съветници, обаче, имаше един голям недостатък.

Движещото се срещу него тяло, когато бе засечено от детекторите на „Зодиакална светлина”, имаше много по-голяма скорост, отколкото бяха очаквали. Относителността изкривяваше класическите очаквания. Блъсни два обекта един в друг, като индивидуалната скорост на всеки от тях е малко под светлинната, и ако искаш да разбереш с каква скорост се приближават, класическият резултат би бил сумата от отделните им скорости: малко под два пъти скоростта на светлината. Истинският резултат обаче, потвърден с вледеняваща точност, бе следният: комбинираната скорост, с която се доближаваха двата обекта, беше пак малко по-малка от скоростта на светлината. По подобен начин релативистичната скорост, с която се приближаваха два, движещи се един срещу друг обекта с индивидуална скорост половината от скоростта на светлината, не беше самата скорост на светлината, а осем десети от нея. Така бе създаден светът, но човешкият мозък не бе еволюирал достатъчно, за да го приеме.

Доплеровото ехо от приближаващия се обект говореше за комбинирана скорост съвсем малко над 0.8 от светлинната скорост, което означаваше, че обектът на Скейд се връщаше към Йелоустоун с половината от светлинната скорост. Освен това той беше учудващо голям: овална структура, която бе широка хиляда километра от едната до другата си страна. Сензорът за маса изобщо не можеше да го види.

Ако обектът се движеше по траектория за директен сблъсък, нямаше да може да се направи нищо, за да се избегне. Но проектираната точка на удара се намираше само на десетина километра от единия край на приближаващия обект. Системите на „Зодиакална светлина” провокираха включването на спешна процедура за избягване на сблъсъка.

И именно това ги унищожи, не самият обект.

„Зодиакална светлина” беше принудена да осъществи отклонение с пет гравитационни константи с предупреждение само от няколко секунди. Намиращите се близо до местата за сядане успяха да ги използват, за да могат предпазните мрежи да обгърнат телата им. Тези, които бяха в близост до слуги, получиха известна защита от тях. В определени свои части корабът успя да се деформира така, че да сведе до минимум нараняванията при запокитването на телата в стените. Но не всички имаха такъв късмет. Намиращите се в по-големите помещения бяха убити от удара. Други бяха убити от недостатъчно здраво застопорените машини, сред тях бяха Шадоу и двама от главните предводители на отделенията. Повечето прасета, които работеха отвън по корпуса, подготвяйки местата за задържане на новите оръжия, бяха отнесени в междузвездното пространство; така и не успяха да намерят никое от тях.

Пораженията за кораба не бяха по-леки. Той не беше създаден за толкова рязка промяна в курса и корпусът претърпя безброй счупвания, особено в областта на лонжероните, за които бяха закрепени конджоинърските двигатели. Според Клавейн трябваше да извършват монтажни работи поне в продължение на година, за да стигнат дотам, където се намираха в момента на атаката. Вътрешните поражения бяха също толкова сериозни. Пострада дори „Буревестник”, поради опъването до крайност на придържащите го към работното скеле връзки, така че цялата работа на Зейвиър бе зачеркната само за един миг.

Но Клавейн бе наясно, че можеше да бъде и по-лошо. Не бяха се блъснали в пуснатия от Скейд обект. Тогава отделянето на релативистично усилената кинетична енергия почти със сигурност щеше да раздроби кораба му преди да бяха разбрали какво става.

За малко не се бяха блъснали в едно от стотиците „светлинни платна”, които Скейд бе пуснала зад „Куче грозде”. Платната бяха почти еднопластови: слоят материя бе с дебелина от един атом, но с изкуствено увеличена вътреатомна твърдост. Платната най-вероятно се бяха разгърнали след като се бяха отдалечили от „Куче грозде”, иначе пламъците му щяха да ги изпепелят.

Но тя беше насочила лазерите си към тях. Ето защо бяха виждали излъчваната от „Куче грозде” кохерентна светлина. Фотоните от лазерите се бяха удряли в платната, избутвайки ги назад, намалявайки скоростта им със стотици гравитационни константи, докато започнат да се движат бавно на светлината на местните звезди. Силно фокусираните лазери продължаваха да ги отблъскват, като ускоряваха движението на платната и ги насочваха към Клавейн. Скейд имаше достатъчно добра представа за местоположението на „Зодиакална светлина”, за да ги избута право натам.

Както винаги, това бе игра на числа. Един Господ знаеше с колко платна не се бяха сблъскали за малко, докато едно се бе появило право пред тях. Може би гамбитът на Скейд никога не би имал особен шанс за успех, но който познаваше постоянството ѝ, бе наясно, че вероятността при нея нарастваше.

Клавейн беше убеден, че наоколо им се носеха още стотици платна.

Още докато се справяха с най-тежките поражения, той и неговите специалисти започнаха да замислят контрастратегия. Симулациите показваха, че би трябвало да е възможно да профучат през носещото се насреща им платно, правейки в него достатъчно голям отвор, за да минат, но само ако наличието му бъдеше установено доста по-рано, отколкото беше възможно в момента. Щяха да се нуждаят също така от нещо, с което да го взривят, за да направят нужния отвор, но програмата за инсталиране на оръжия в корпуса бе една от многото, пострадали при атаката на Скейд. Решението за момента беше да пуснат совалка, която да лети на сто хиляди километра пред „Зодиакална светлина”, за да служи като буфер срещу евентуалните бъдещи удари. Махнаха от совалката почти всичко, така че тя се превърна просто в черупка. Периодично биваше зареждана с антиматерия от другото летателно средство, паркирано в хангара на лайтхъгъра, което налагаше да се правят скъпоструващи поради големия разход на енергия обиколки с третия кораб и небезопасните операции по пренасяне на горивото. „Зодиакална светлина” не се нуждаеше от антиматерия, но трябваше да се запази известно количество за операциите около Делта Павонис. Клавейн бе готов да изразходва половината си запаси от нея за буферната совалка, което му даваше сто дни за намирането на по-перспективно решение.

В крайна сметка отговорът се наложи от само себе си: едно платно можеше да унищожи междузвезден кораб, но можеше да бъде унищожено само от друго платно. Фабриките на „Зодиакална светлина” можеха да бъдат програмирани да произвеждат светлинни платна — процесът не изискваше използването на сложна нанотехнология — освен това не се налагаше да се правят нито толкова много, нито толкова големи като тези на Скейд. Противоударните лазери на кораба, които не бяха никога така ефикасни като оръжия, лесно можеха да бъдат премодифицирани, за да осигуряват необходимия фотонен натиск. Платната на Скейд трябваше да се отблъскват със стотици, докато тези на Клавейн — само с две гравитационни константи.

Нарекоха го „защитно платно”. Беше готово за деветдесет и пет дни, заедно с известна резерва от платна, които щяха да го заместят, ако бъдеше унищожено. Платната имаха определен живот в резултат на аблацията, причинявана от прашинките в междузвездното пространство. Положението се влошаваше от факта, че скоростта на „Зодиакална светлина” се доближаваше все повече до светлинната. Можеха обаче да продължават да сменят платната през целия път до Ризургам и щяха да изразходят за тях само един процент от общата маса на кораба.

Когато защитното платно най-сетне се озова на мястото си, Клавейн си отдъхна. Струваше му се, че двамата със Скейд създават правилата за междузвездната битка в движение. Скейд бе спечелила един рунд, като уби една пета от екипажа му, но той бе отговорил с контрастратегия, която обезсилваше настоящата ѝ стратегия.

Тя несъмнено го наблюдаваше и се питаше какво означава фотонното петно около кърмата ѝ. Най-вероятно щеше да си даде сметка какво бе направил, дори само от оскъдната информация, с която разполагаше, дори да не бе пуснала по пътя си роботи, чиито наблюдателни камери имаха висока резолюция, за да ѝ изпращат картини на неговия лайтхъгър. И тогава, беше убеден в това, щеше да опита нещо друго, нещо различно и трудно за отгатване.

Не му оставаше друго освен да бъде нащрек и да се надява, че късметът и този път щеше да бъде на негова страна.

Скейд, Моленка и Джаструсяк, двамата експерти по системите за потискане на инерцията, бяха слезли навътре в „Куче грозде”, доста близо до сърцевината на мехура с потисната инерция. Бронята на Скейд се справяше успешно с физиологичните промени, но дори тя признаваше, че не се чувства съвсем нормално. Мислите ѝ се движеха и обединяваха с ужасяваща бързина, като облаци в пуснат на бързи обороти филм. Тя преминаваше светкавично през настроения, които не бе изпитвала никога досега, ужасът и въодушевлението се изявяваха като противоположни лица на една и съща скрита емоция. Това не се дължеше единствено на ефекта от променената химия на кръвта на бронята, който също бе значителен, а и на самото поле; то играеше неуловими игрички с нормалните приливи и отливи на неврохимикалите и синаптичните сигнали.

Тревогата на Моленка беше очевидна.

[Три гравитационни константи? Сигурна ли си?]

„Иначе нямаше да наредя.”

Извитите черни стени на машината ги обгръщаха, сякаш бяха наклякали в пещера, чиито гладки сюрреалистични форми бяха извайвани с безкрайно спокойствие в продължение на стотици хилядолетия от подземните води. Скейд усещаше безпокойството на специалистката. В момента машината беше в стабилно състояние и тя не виждаше причина да променят нещо.

[Защо?] — настояваше Моленка. — [Клавейн не може да ни настигне. Вярно, успял е да изстиска две гравитационни константи от своя кораб, но кой знае на каква цена. Сигурно се е освободил от всеки грам корабна маса, която в момента не му е жизненонеобходима. Той е много назад, Скейд. Не може да ни догони.]

„Тогава увеличи до три константи. Искам да наблюдавам реакцията му, да видя дали ще опита да ускорява с нашето темпо.”

[Няма да успее.]

Скейд протегна стоманената си ръка и погали с показалец брадичката на Моленка. Можеше да я смаже веднага, да превърне костта в ситна сива прах.

„Просто го направи.”

Моленка и Джаструсяк, естествено, не бяха доволни, но тя и не беше очаквала нещо друго. Протестите им бяха нещо като ритуал, който трябваше да бъде изтърпян. По-късно почувства увеличаването на скоростта и разбра, че двамата се бяха подчинили. Очните ѝ ябълки хлътнаха в черепните кухини, усещаше челюстта си като желязна. Ходенето не изискваше повече усилия, защото за това се грижеше бронята, но сега си даваше сметка колко неестествено беше.

Тръгна към стаите на Фелка, петите ѝ думкаха по пода с точността на пневматичен чук. Не мразеше Фелка, дори не я винеше заради нейната омраза. Не можеше да очаква от нея да понася безстрастно опитите ѝ да убие Клавейн. Но трябваше да разбере необходимостта от тези действия. Тя не можеше да позволи на друга фракция да се сдобие с изгубените оръжия. Ставаше въпрос за оцеляването на конджоинърите, за лоялност към Майка Нест. Нямаше как да ѝ каже за гласовете, които ѝ нареждаха какво да прави, но дори без тази информация, тя трябваше да осъзнае изключителната важност на мисията.

Вратата към стаите на Фелка беше затворена, но Скейд имаше пълномощия за влизане абсолютно навсякъде в кораба. Въпреки това почука учтиво и изчака пет-шест секунди, преди да влезе.

„Фелка. Какво правиш?”

Тя седеше на пода по турски. Изглеждаше спокойна, нищо не издаваше колко повече усилия ѝ бяха необходими за извършването на каквото и да било в условията на три гравитационни константи. На Скейд ѝ се стори още по-бледа и подобна на дете в тънката си черна пижама.

Беше се заобиколила с десетки малки бели правоъгълници, всеки от които бе белязан с някакви символи в червено, черно и жълто. Вече беше виждала тези правоъгълници, но не се сещаше къде. Бяха подредени в извънредно правилни дъги и спици, излизащи от Фелка, която беше центърът. Тя ги придвижваше от място на място, сякаш изследвайки преобразуванията на някаква огромна абстрактна структура.

Скейд се приведе и взе един от правоъгълниците. Представляваше нещо като лъскава бяла пластмасова карта, изрисувана само от едната страна. Другата беше абсолютно празна.

„Сетих се какво е това — една игра, която играят в Казъм сити. Комплектът има петдесет и две карти, по тринайсет за всеки символ, така както на часовниковия циферблат в Йелоустоун има тринайсет часа.”

Скейд върна картата там, откъдето я бе взела. Фелка продължи да подрежда картите още няколко минути. Скейд чакаше, заслушана в звука, който издаваха те при търкането си една в друга.

— Произходът им обаче е по-стар — обяви най-сетне Фелка.

„Но иначе съм права, нали? Там действително играят на това.”

— Има много игри, Скейд. Тази е само една от тях.

„Къде намери картите?”

— Накарах кораба да ги направи. Помнех цифрите.

„А шарките?” — Скейд избра друга карта, на която бе изобразена някаква брадата фигура. — Този човек прилича на Клавейн.”

— Това е просто Поп — отвърна пренебрежително Фелка. — Помня и шарките.

Скейд огледа трета карта: жена с дълга шия и царствен вид, облечена в нещо, което напомняше церемониална броня.

„Това спокойно бих могла да бъда аз.”

— Тя е Дама.

„Защо, Фелка? Какъв точно е смисълът на това?” — Скейд се изправи отново и направи неопределен жест към конфигурацията от карти. — „Броят на преобразуванията би трябвало да е краен. Единственият ти опонент е сляпата случайност. Не виждам нищо привлекателно тук.”

— Вероятно не би го видяла.

Скейд чу отново звука от плъзгането на картите една в друга.

„Каква е целта на занятието, Фелка?”

— Да се поддържа ред.

Краткият смях на Скейд прозвуча като лай.

„В такъв случай не съществува крайно състояние.”

— Това не е проблем при изчисленията. Средството е краят. Спирането при играта е равносилно на провал.

Фелка прехапа език, като дете, което оцветява прекалено сложна картинка. Премести наведнъж шест карти, променяйки драстично схемата по начин, който Скейд само миг преди това можеше да се закълне, че не е възможно да бъде постигнат.

Тя кимна с разбиране.

„Това е Голямата стена на Марс, нали?”

Фелка вдигна поглед, но не каза нищо, преди да поднови работата си.

Скейд знаеше, че е права, че играта, на която играеше в момента Фелка, ако изобщо можеше да бъде наречена „игра”, не бе нищо повече от заместител на Стената, която беше разрушена преди четиристотин години, но бе дотолкова неотделима част от детството на Фелка, че тя се връщаше към спомените си за нея при най-слабия признак за външен стрес.

Скейд усети гняв. Коленичи отново и разбърка картите. Фелка замръзна, ръката ѝ увисна над мястото, където само допреди миг се беше намирала една от картите. Погледна към Скейд, на лицето ѝ бе изписано пълно неразбиране.

Както ставаше понякога с нея, и този път тя формулира въпроса си безстрастно, без каквато и да било интонация.

— Защо.

„Чуй ме хубавичко, Фелка. Не трябва да правиш това. Вече си една от нас. Не можеш да се скриеш обратно в детството си, само защото Клавейн вече не е тук.”

Опитите на Фелка да подреди отново картите бяха патетични. Скейд се пресегна и я хвана за ръката.

„Не. Прекрати това, Фелка. Не можеш да се поддаваш на подобни регресии. Няма да го позволя.” — Повдигна с длан главата ѝ към лицето си. — „Става въпрос за нещо много повече от Клавейн. Знам, че той е от значение за теб. Но Майка Нест е от по-голямо значение. Клавейн винаги е бил аутсайдер. Ти обаче си една от нас, до мозъка на костите. И ние имаме нужда от теб, Фелка. Такава, каквато си сега, не каквато си била.”

Но когато пусна ръката ѝ, тя продължи да гледа надолу. Скейд се изправи и направи няколко крачки заднешком, отдалечавайки се от седналата по турски фигура. Знаеше, че бе извършила нещо жестоко. Клавейн обаче нямаше да постъпи много по-различно, ако бе хванал Фелка да се връща към детството си. Стената беше лишен от ум Господ, когото можеш да боготвориш, който засмукваше душата ѝ вътре в себе си, дори в спомените.

Фелка започна да подрежда картите отново.

Буташе ковчега на Галиана през празните отделения на „Куче грозде”. Бронята ѝ се движеше с отмерени, погребални стъпки, една подир друга. При всяка звънтяща крачка Скейд чуваше воя на жироскопите, които полагаха усилия да поддържат равновесието при новото ускорение. Тежестта на собствения ѝ череп представляваше жестока компресия, притискаща надолу горните прешлени на прерязания ѝ гръбначен стълб. Езикът ѝ се бе превърнал в нереагираща маса от слузести мускули. Лицето ѝ изглеждаше по-различно, кожата бе опъната върху скулите като че ли от невидими обтегачи. Лекото изкривяване на зрителното поле показваше ефекта на гравитацията върху очните и ябълки.

От масата на кораба беше останала само една четвърт. Останалото бе потиснато от полето, чийто мехур сега вече бе погълнал половината дължина на кораба от кърмата към средната част.

Поддържаха четири гравитационни константи.

Сега Скейд влизаше рядко в мехура: физиологическите последствия, макар и олекотявани от механизмите на бронята ѝ, бяха просто прекалено неприятни. Мехурът нямаше точно очертани краища, но ефектът от полето отпадаше така остро, че беше почти неизмеримо малък отвъд номиналната граница. Геометрията на полето не беше сферично симетрична. В него имаше прегради и остри извивки, кухини и процепи, където ефектът нарастваше или спадаше рязко във взаимодействие с други променливи величини. Странната топология на машината също налагаше върху полето собствения си строеж. Когато машината се задвижваше, както бе длъжна да прави, полето също се променяше. В някои моменти изглеждаше, че полето задвижва машината. Отговарящите за нея технически експерти само се преструваха, че разбират какво става. Те не разполагаха с нищо друго освен с комплекс от правила, които им казваха какво би станало при определени условия. Но тези правила бяха валидни само за тясна гама от състояния. Те нямаха нищо против да потиснат половината маса на кораба, но спокойствието им вече се бе изпарило. От време на време деликатният квантово-полеви инструментариум, който бяха разположили на други места из „Куче грозде” регистрираше „екскурзиите” на мехура, когато се разширяваше и свиваше за момент, поглъщайки целия кораб. Скейд опитваше да убеди сама себе си, че усеща тези мигове, макар да траеха много по-малко от микросекунда. При потискане от две гравитационни константи екскурзиите бяха редки. Сега се случваха по три-четири пъти дневно.

Скейд бутна движещият се върху колела ковчег в един от асансьорите и се понесе с него надолу, към границата на мехура. През прозорчето на ковчега виждаше извивката на долната челюст на Галиана. Изражението и издаваше безкрайно спокойствие и самообладание. Скейд се радваше, че се бе сетила да я вземе, макар първоначално единствената цел на мисията им да бе възпирането на Клавейн. Дори тогава с някакво изолирано ъгълче на мозъка си трябва да бе подозирала, че може да се наложи полетът им да се превърне в междузвезден и в някакъв момент щеше да се наложи да потърсят опасния съвет на Галиана. Не ѝ струваше нищо да вземе замразеното ѝ тяло на борда; сега трябваше само да събере смелост, за да се консултира с нея.

Избута ковчега в чиста бяла стая. Вратата се затвори зад нея, без да привлича вниманието. Помещението беше пълно с апаратура с цвят на черупка от кокоше яйце и се виждаше истински само когато се движеше. Машините бяха много стари и за тях се грижеха с любов и страх от времето на ранните експерименти на Галиана на Марс. На Скейд не бе струвало нищо да вземе и тях на борда на „Куче грозде”.

Отвори ковчега на Галиана. Увеличи сърцевинната температура на безжизненото тяло с петдесет миликелвина и разположи светлата апаратура. Тя се залюля и завълнува около Галиана, без да докосва кожата ѝ. Скейд отстъпи назад, съпроводена от острото бръмчене на следящите системи. Тази апаратура винаги я смущаваше. В нея имаше нещо дълбоко объркващо, дотолкова, че почти никога не я използваха. А в редките случаи, когато бяха посмели да го правят, беше вършила ужасни с неща с хората, които бяха дръзвали да отворят умовете си за нея.

Скейд не възнамеряваше да я използва в пълния ѝ капацитет. Не още. Засега искаше просто да поговори с Вълка и за тази цел беше достатъчна употребата само на една част от нейните функции, отличаваща се с изключителната си изолираност и чувствителност, с умението да улавя и усилва и най-незначителните сигнали от кипящото море на невронния хаос. Нямаше да прибягва към съединяване на сцеплението, освен при изключително основателна причина да го направи, така че нямаше разумно обяснение за безпокойството, което изпитваше.

Скейд обаче знаеше на какво е способна машината и това беше достатъчно.

Приготви се психически. Индикаторите показваха, че Галиана бе затоплена достатъчно, за да събуди Вълка. Апаратурата вече долавяше познатите съчетания от електрическа и химическа активност, които показваха, че тя започваше отново да мисли.

Скейд затвори очи. Последва момент на преход, осезаем тласък, последван от дезориентиращо усещане за въртене. И след това се озова върху твърд плосък камък, достатъчно голям да побере стъпалата ѝ. Той бе един от много подобни; те се губеха сред мъгла, разположени като стъпалца в плитка сивкава вода, свързани чрез остри, наподобяващи щипци ръбове. Невъзможно беше да се види по-далече от петнайсет-двайсет метра във всяка посока. Въздухът беше студен и влажен, миришеше на солена вода и на нещо като гниещи водорасли. Скейд потръпна и се загърна с черното се наметало. Под него беше гола, пръстите на босите ѝ крака бяха извити по ръба на камъка. Мократа тъмна коса лепнеше по клепачите ѝ. Вдигна ръка и я прибра назад от челото. На скалпа си нямаше гребен и този изненадващ факт я накара да поеме рязко въздух. Отново беше човек в пълна степен. Вълкът беше възстановил тялото ѝ. Чуваше далечния тътен на вълните, наподобяващ глъчка от голяма тълпа. Небето над нея беше бледосиво-зелено. Невъзможно беше да се отдели от достигащата до земята мъгла, от която ѝ се гадеше.

Първите неуверени опити за общуване с Вълка бяха осъществени чрез устата на Галиана, но то се оказа безнадеждно едноизмерно и бавно в сравнение с директната връзка на умствено ниво. Скейд се бе съгласила да се среща с Вълка в специално създадена обстановка, триизмерна симулация, в която тя щеше да се потопи напълно и да участва пълноценно.

Вълкът я избираше, не тя. Той изтъкаваше пространство, в което Скейд бе длъжна да влезе, изпълнявайки поставените от него условия. Тя имаше възможност да наложи на тази реалност нещо по свой избор, но се опасяваше да не би да пропусне някакъв нюанс или подробност.

По-добре беше да играе играта в съответствие с правилата на Вълка, макар да чувстваше, че при това положение не владее ситуацията. Знаеше, че това е опасен нож с две остриета. Не би се доверила на нито една дума на Вълка, ако Галиана също не присъстваше там някъде. А Галиана беше научила много неща, които все още можеха да бъдат от полза за Майка Нест. Номерът беше да отличи Вълка от неговия приемник и именно поради това трябваше да бъде настроена към нюансите на своето обкръжение. Никога не знаеше кога Галиана щеше да успее да проникне в него, дори и за миг.

„Тук съм. Къде си?”

Бученето на вълните нарасна. Вятърът запрати косите като завеса пред очите ѝ. Чувстваше се несигурна, заобиколена от безброй остри ръбове. Без предупреждение мъглата се разтвори донякъде пред нея и в самия край на полезрението ѝ увисна сива фигура, приличаща на петно от по-гъста мъгла. Тя само загатваше човешки форми, без каквито и да било подробности, а изпаренията около нея ту се разреждаха, ту се сгъстяваха. Със същия успех това можеше да се окаже обрулено от вятъра дърво, останало без клоните си, но Скейд усещаше неговото присъствие и то ѝ беше познато. От фигурата се излъчваше ужасяващо студена интелигентност, подобна на тесен лъч на прожектор. Това бе разум без съзнание, мисъл без емоции или каквото и да било усещане за собствено аз. Скейд усещаше единствено анализ и правене на изводи.

Далечният рев на вълните се оформи в думи.

— Какво искаш от мен сега, Скейд?

„Същото…”

— Използвай гласа си.

Тя се подчини без какъвто и да е коментар.

— Същото, което искам винаги: съвет.

— Къде сме, Скейд? — попита приливът.

— Мислех, че ти определяш.

— Нямах предвид това. Искам да кажа къде точно е тялото ѝ?

— На борда на един кораб. В междузвездното пространство, по средата между Епсилон Еридани и Делта Павонис.

Нямаше представа как Вълкът бе разбрал, че вече не са в Майка Нест. „Може би просто е отгатнал” — помисли си тя, но не беше особено убедена.

— Защо?

— Знаеш защо. Оръжията са край Ризургам. Трябва да си ги върнем преди идването на машините.

Фигурата се проясни за момент. За миг се появи нещо като намек за муцуна, тъмни кучешки очи и вълчи блясък от стоманени резци.

— Трябва да ти е ясно, че храня смесени чувства към подобна мисия.

Скейд се загърна дори още по-плътно в наметалото си.

— Защо?

— Вече знаеш защо. Защото това, от което съм част, ще бъде обезпокоено от употребата на онези оръжия.

— Не искам дебати — рече Скейд, — само помощ. Имаш възможност да избираш между две неща, Вълк. Да позволиш оръжията да попаднат в ръцете на друг, върху когото нямаш влияние, или да ми помогнеш да си ги върна. Виждаш логиката, нали? Ако ще ги притежава някоя човешка фракция, по-добре да бъде такава, която познаваш, в която вече си се инфилтрирал.

Небето отгоре стана по-прозрачно. През бледозеления балдахин се промушиха лъчите на сребърно слънце. Светлината проблясваше по ръбовете на камъните, оформяйки шарка, която напомни на Скейд синаптичните пътеки, които се виждаха при напречен разрез на мозъчна тъкан. Тогава мъглата се затвори отново, стана ѝ още по-студено и се почувства още по-уязвима.

— Е, какъв е проблемът?

— Зад мен се движи един кораб. Следва ме откакто напуснахме пространството около Йелоустоун. Ние разполагаме с потискаща инерцията апаратура, Вълк. В момента инерционната ни маса е двайсет и пет процента. Другият кораб обаче продължава да ни следва, сякаш разполага със същата технология.

— Кой го ръководи?

— Клавейн — отвърна Скейд, наблюдавайки с голям интерес реакцията на Вълка. — Поне съм склонна да мисля така. Опитах да го върна на Майка Нест, след като дезертира. Изплъзна ми се около Йелоустоун. Успя да си осигури друг кораб, като го открадна от ултрите. Не знам обаче откъде се е сдобил с технологията.

Вълкът и се стори смутен. Ту влизаше, ту излизаше от мъглата, формата му се разкривяваше във всеки миг, когато го виждаше.

— Опита ли да го убиеш?

— Да, но не успях… много е упорит, Вълк. Нито пък го накарах да се откаже, което беше последната ми надежда.

— Такъв е Клавейн. — Скейд не беше сигурна дали това беше Вълкът, Галиана или някаква непонятна сплав между двамата. — И какво предложи безценният ни Нощен съвет, Скейд?

— Да пришпоря още по-силно машината.

Вълкът избледня, върна се.

— А ако Клавейн продължава да следва всяка твоя стъпка…? Мислила ли си какво би могла да направиш тогава?

— Не бъди абсурден.

— Всеки трябва да се изправя лице в лице със своите страхове, Скейд. Трябва да се обмисля и немислимото. Има начин да му се изплъзнеш, стига само да ти стиска да го направиш.

— Няма да успея. Не знам как да го направя. — Скейд усещаше световъртеж и ѝ се струваше, че всеки момент ще политне от гладкия камък. Ръбовете изглеждаха достатъчно остри, за да я порежат сериозно. — Нямаме представа как оперира машината в този режим.

— Можете да научите. „Встъпление” би ви показало какво е необходимо да направите, нали?

— Колкото по-екзотична е една технология, толкова по-трудно се тълкуват описващите я съобщения, Вълк.

— Аз обаче бих могъл да ти помогна.

Скейд присви очи.

— Да ми помогнеш ли?

— С „Встъпление”. Сега умовете ни са свързани, Скейд. Няма причина да не продължим към следващата фаза на експеримента. Моят ум може да филтрира и обработва информацията от „Встъпление”. Благодарение на получените указания бих могъл да ти покажа точно какво е нужно да направиш, за да осъществиш прехода към състояние четири.

— Лесно ли е? И ти би ми помогнал, за да бъдеш сигурен, че оръжията ще получа аз?

— Разбира се. — За момент долови игриви нотки в гласа на Вълка. Но веднага след това резците му проблеснаха. — Но, разбира се, няма да бъдем само ние двамата с теб.

— Моля?

— Доведи Фелка.

— Не, Вълк…

— Доведи Фелка, иначе няма да ти помогна.

Тя започна да спори, макар да знаеше, че е напразно. Знаеше, че в крайна сметка нямаше да има друг избор освен да изпълни желанието на Вълка. Мъглата отново я обгърна отблизо. Аналитичният оглед на ума на Вълка внезапно секна, като изчезване на лъча на изключено фенерче. Скейд беше сама. Потрепери от студ, заслушана в продължителния бавен стон на далечните вълни.

— Не…

Мъглата я обгръщаше все по-плътно. Водата заля камъка под нозете ѝ и тогава, със същото изкривяване на възприятията, тя се озова отново в металния затвор на бронята си на борда на „Куче грозде”. Гравитацията беше смазваща. Прокара стоманения си показалец надолу по извивката на металното си бедро, припомняйки си какво беше да имаш жива плът, спомняйки си усещането за студ и порестата консистенция на камъка под стъпалата и. Скейд изпита прилив на нежелани емоции: загуба, съжаление, ужас, болезнения спомен за цялостност. Имаше обаче важни за вършене неща, които имаха несъмнено предимство над подобни терзания. Тя смаза емоциите, като запази само незначителни остатъци от гнева.

Той щеше да ѝ помогне през дните, които предстояха.

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

В редките случаи, когато изобщо се придвижваше из „Зодиакална светлина”, Клавейн го правеше с помощта на външна подпора на скелета, която непрестанно го насиняваше и нараняваше в точките на натиска. Вече се движеха при пет гравитационни константи, ускорявайки заедно с „Куче грозде”, което сега се намираше само на три светлинни дни пред тях. Всеки път, когато Скейд увеличеше ускорението, Клавейн убеждаваше Сухой да увеличи дори още повече тяхната скорост, и тя го правеше, макар и с доста голяма неохота. Малко повече от седмица корабно време по-късно, Скейд отвръщаше с ново ускорение. Очевидно дори тя нямаше желание да пришпорва машината по-силно, отколкото бе абсолютно необходимо.

Самата Полин Сухой не използваше подпорна рамка за скелета. Тя се срещаше с Клавейн, легнала почти хоризонтално по гръб върху приемаща формите на тялото пътна кушетка, като спираше почти след всяко изречение, за да си поеме въздух. Както много от нещата в кораба, и тази кушетка изглеждаше така, сякаш бе грубовато приспособена за изпълнението на настоящите си функции. Фабриките работеха денонощно върху изработката на оръжие, бойна екипировка, криокамери и резервни части. Всичко останало трябваше да се прави някак си в не толкова изтънчени работилници.

— Е? — попита Сухой; силата на ускорението подчертаваше изпития ѝ вид, като придърпваше кожата дълбоко в очните ѝ кухини.

— Нужни са ми седем гравитационни константи — обяви Клавейн. — Най-малкото шест и половина. Можеш ли да ми ги дадеш?

— Дадох ти всичко, което можех, Клавейн.

— Това съвсем не е отговорът, който исках.

Тя прожектира някаква схема на едната стена — червени линии на фона на кафяв метал. Това бе напречен разрез на кораба, а в кръг бе оградена средната и кърмовата част, където корпусът беше най-широк и където бяха прикрепени двигателите.

— Виждаш ли това, Клавейн? — Сухой освети по-силно кръга. — Мехурът на потиснатата инерция вече е погълнал повечето от нашата дължина, което е достатъчно ефективната ни маса да падне до една пета от това, което би трябвало да бъде. Но тук, в предната част на кораба, все още усещаме пълната сила на петте гравитационни константи.

Тя освети малкия конус на корпуса, който стърчеше напред от края на мехура.

Клавейн кимна.

— Тук полето е толкова слабо, че са нужни доста чувствителни детектори, за да бъде измерено.

— Правилно. Нашите тела и корабният материал около нас все още имат почти пълната си квота инерционна маса. Подът на кораба напира към нас с пет гравитационни константи, така че ние усещаме сила пет гравитационни константи. Но само защото сме извън мехура.

— Накъде биеш?

— Натам. — Сухой смени картината, като разшири кръга толкова, че да обхване целия обем на „Зодиакална светлина”. — Полевата геометрия е сложна, Клавейн, и зависи от степента на потискане на инерцията. При пет гравитационни константи можем да спасим цялата обитаема част на кораба от въздействието на машината. Но при шест… няма да се получи. Всички ще попаднем в мехура.

— Но ние вече всъщност сме вътре в него — възпротиви се Клавейн.

— Да, но не до такава степен, че да усещаме нещо. При шест гравитационни константи обаче ефектът ще надмине физиологичния праг на нашата чувствителност. При това остро — ефектът не е линеен. От усещането на пет ще преминем към усещането направо на една гравитационна константа.

Клавейн се намести, опитвайки да намери поза, която да облекчи една или повече от допирните точки.

— Не звучи особено зле.

— Но ще усещаме също така, че инерционната ни маса ще бъде една пета от това, което би трябвало да бъде. Всяка част от твоето тяло, всеки мускул, всеки орган, всяка кост, всяка течност са еволюирали при нормални инерционни условия. Всичко ще се промени, Клавейн, дори вискозността на кръвта. — Сухой закара кушетката си до него, докато си поеме въздух. — Виждала съм какво става с хора, попаднали в поле на изключително потискане на инерцията. Много често умират. Сърцата им престават да бият както трябва. Случват им се и други неща, особено ако полето не е стабилно… — Погледна го с усилие в очите. — А то няма да бъде стабилно, уверявам те.

— Въпреки това искам да го направиш — отвърна Клавейн. — Рутинната машинария ще продължи ли да функционира нормално? Криокамерите и другите неща от този род?

— Няма да давам обещания, но…

Той се усмихна.

— В такъв случай ще направим точно това. Ще замразим армията на Скорпион или толкова, колкото успеем, в новите криокамери. Който ще ни бъде нужен за едно или друго, ще застопорим за животоподдържаща система, която да подсигурява дишането му и да изпомпва кръвта с нужния ритъм. Така ще се получи, нали?

— Отново ти казвам — няма да давам обещания.

— Шест гравитационни константи, Сухой. Това е всичко, за което те моля. Можеш да го направиш, нали?

— Мога. И ще го направя, ако настояваш. Но разбери, че квантовият вакуум е гнездо на змии…

— И ние ги бодем с извънредно остра пръчка. Да, знам.

Сухой го изчака да свърши.

— Не. Това беше преди. При шест гравитационни константи вече сме долу в ямата, заедно със змиите.

Той ѝ позволи да се наслади на думите си, после потупа с длан желязната шушулка на пътната кушетка.

— Просто го направи, Полин. Остави на мен да се тревожа за аналогиите.

Тя направи завой с кушетката и я насочи към асансьора, който щеше да я отведе на по-долните нива. Клавейн я изпрати с поглед, после трепна, защото се обади още една от причинените от натиска на поддържащата скелета му апаратура язвички.

Трансмисията пристигна малко по-късно. Клавейн я прекара през защитната програма, но се оказа, че не съдържаше скрита информационна атака.

Беше лично от Скейд. Взе я в стаята си, наслаждавайки се на краткия отдих от високото ускорение. Експертите на Сухой трябваше да пълзят по инерционната си машина, нещо, което определено не обичаха да правят, докато тя функционираше. Докато гледаше записа, Клавейн отпиваше от чая си.

На овалния прожекционен обем се появиха главата и раменете на Скейд, замъглени в краищата. Клавейн си спомни кога я бе виждал така за последен път — тогава, когато му бе изпратила съобщение, докато още пътуваше към Йелоустоун. Тогава бе предположил, че вдървената ѝ поза се дължеше на формата на съобщението, но сега, като я видя отново, го обзеха съмнения. Главата ѝ беше неподвижна, докато говореше, сякаш беше закрепена на рамката, която хирурзите използваха при извършването на мозъчни операции, изискващи особено голяма точност. Вратът ѝ се губеше в абсурдно лъскава черна броня, като че ли излязла от Средновековието. В Скейд имаше още нещо странно, но не можеше да определи точно какво…

— Клавейн — заяви тя. — Моля те, бъди така любезен да изгледаш тази трансмисия изцяло и да помислиш внимателно върху това, което ще предложа. Не правя това предложение току-така и няма да го повторя.

Той я изчака да продължи.

— Доказа, че е трудно да бъдеш убит — додаде тя. — Засега всичките ми опити се провалиха и няма гаранция, че това, което ще опитам в бъдеще, ще свърши работа. Но и не искам да кажа, че очаквам да останеш жив. Поглеждал ли си назад наскоро? Реторичен въпрос — сигурна съм, че си го правил. Трябва да си даваш сметка, въпреки ограничените способности на твоите детектори, че там има още кораби. Спомняш ли си силите, които трябваше да предвождаш, Клавейн? Майсторът на делото е довършил онези кораби. Три от тях приближават към теб. Въоръжени са по-добре от „Куче грозде”: тежки релативистични оръдия, батареи от бозери и гразери, да не говорим за огневите гнезда с далечен радиус на действие. На всичко отгоре разполагат с ярка мишена.

Клавейн знаеше за другите кораби, макар да бяха засечени на самата граница на възприемащите възможности на неговите детектори. Беше започнал да обръща светлинните платна на Скейд към себе си, след което насочваше към тях оптичните си лазери и ги препращаше по посока на преследващите го кораби. Вероятността от сблъсък оставаше малка, освен това те можеха винаги да прибягнат до подобни на изобретените от Клавейн методи за защита, но това бе достатъчно да принуди Скейд да се откаже от по-нататъшното им производство.

— Знам — прошепна той.

— Но аз съм склонна да се договорим, Клавейн — продължаваше тя. — Ти не искаш да умреш, а и моето желание не е да те убивам. Честно казано, бих предпочела да изразходвам енергията си за разрешаването на други проблеми.

— Очарователно.

Клавейн отпи от чая си.

— Така че ще те оставя да живееш. И, което е по-важно, ще ти позволя да вземеш Фелка.

Клавейн остави встрани чашата с чая.

— Тя е много болна, Клавейн, затваря се все повече в мечти за Стената. Вече не прави нищо друго освен да гради някакви овални структури около себе си, сложни игри, изискващи пълното ѝ внимание през цялото денонощие. Отказа се от съня, като истински конджоинър. Притеснявам се за нея, наистина се притеснявам. Двамата с Галиана толкова се старахте да я направите човешко същество в колкото се може по-голяма степен… но сега гледам как трудът ви се руши с всеки следващ ден, така както се сгромоляса Голямата стена на Марс. — Лицето на Скейд се разтегна в неестествено тъжна усмивка. — Вече изобщо не разпознава хората. Не проявява интерес към нищо друго освен към непрекъснато стесняващия се комплекс от мании. Дори не пита за теб, Клавейн.

— Ако си ѝ направила нещо… — чу се да произнася той.

Но Скейд не беше свършила да говори.

— Но може би все още не е късно да се промени нещо, да се поправи част, ако не и цялото зло. От теб зависи, Клавейн. Разликата в скоростта на корабите ни е достатъчно малка, за да бъде осъществена операцията по трансфера. Ако се отклониш от моя курс на движение и не проявяваш желание да се върнеш към него, ще ти изпратя Фелка на борда на една корвета… засилена в далечния Космос, разбира се.

— Скейд…

— Очаквам да отговориш незабавно. Би било мило да получа лична трансмисия от теб, ако ли не, ще очаквам да видя промяна в посоката ти на движение. — Тя въздъхна и в този момент Клавейн осъзна какво го смущаваше още от началото на трансмисията — Скейд изобщо не си поемаше въздух, не спря нито за секунда, за да вдиша. — И още нещо. Ще ти дам щедра възможност за грешка, преди да реша, че си отхвърлил предложението ми. Но след приключването на изчаквателния период пак ще изпратя Фелка на борда на някоя корвета. Разликата е там, че в този случай няма да улесня намирането ѝ за теб. Помисли върху това. Фелка съвсем сама сред звездите, далече от каквото и да било човешко присъствие. Може да не разбере. Но може и да разбере напълно. — Скейд се поколеба, преди да добави: — Ти би трябвало да знаеш това по-добре от всеки друг. Все пак тя е твоя дъщеря. Въпросът е означава ли това всъщност нещо за теб?

Това бе краят на посланието на Скейд.

Рьомонтоар беше в съзнание. Усмихна се леко развеселено, когато Клавейн влезе в стаята, която му служеше едновременно за дом и за затвор. Не можеше да се каже, че изглежда блестящо — никога нямаше да изглежда така — но и в никакъв случай не приличаше на човек, който до съвсем неотдавна е бил замразен, а преди това — технически мъртъв.

— Чудех се кога ще ми дойдеш на посещение — рече той обезоръжаващо жизнерадостно, както се стори на Клавейн.

Лежеше по гръб, главата му бе вдигната на възглавница, дланите му бяха положени една върху друга на гърдите, но изглеждаше във всяко отношение спокоен и отпуснат.

Външният помощен скелет на Клавейн го пусна да седне и натискът се премести от един комплект ранички към друг.

— Страхувам се, че нещата не бяха съвсем лесни — започна Клавейн. — Но се радвам да те видя цял. Не беше подходящо да те размразим по-рано.

— Разбирам — махна пренебрежително с ръка Рьомонтоар. — Не можеше…

— Чакай.

Клавейн гледаше стария си приятел, попивайки с поглед и най-незначителните промени в лицето му, които се бяха оказали необходими, за да може да действа като агент в Йелоустоунското общество. Беше свикнал да го вижда без абсолютно никаква коса, като недовършен манекен.

— Какво да чакам, Клавейн?

— Трябва да бъдеш наясно с някои основни правила, Рем. Не можеш да напускаш тази стая, затова, моля те, не ме поставяй в неудобна ситуация, като правиш подобен опит.

Рьомонтоар сви рамене, сякаш това бе маловажен въпрос.

— Не бих и помислил да го правя. Какво друго?

— Не можеш да осъществяваш комуникация с друга система извън тази стая, не и когато си тук. Затова, отново те моля, не прави подобен опит.

— И как би разбрал, ако опитам?

— Ще разбера.

— Добре. Нещо друго?

— Още не знам дали мога да ти имам доверие. Оттук дойдоха и предпазните мерки, и нежеланието ми да те събудим по-рано.

— Напълно разбираемо.

— Не съм свършил. Много ми се иска да ти вярвам, Рем, но не съм сигурен, че ще мога. И не мога да си позволя да рискувам успеха на тази мисия. — Рьомонтоар понечи да каже нещо, но Клавейн вдигна предупредително пръст и продължи да говори. — Затова няма и да рискувам. Ако направиш нещо, колкото и тривиално да изглежда, което според мен би могло да се отрази по някакъв начин отрицателно върху мисията, ще те убия. Без никакви „ако” и „но”. Без съд. Вече сме много далече от Конвенция Ферисвил и още по-далече — от Майка Нест.

— Дадох си сметка, че сме на кораб — рече Рьомонтоар. — И че ускоряваме много, ама много здраво. Исках да намеря нещо, което да изтърва на пода, за да добия представа точно колко здраво. Но ти си се справил чудесно със задачата да не ми оставиш нищо. Въпреки това мога да се досетя. Колко са гравитационните константи в момента — четири и половина?

— Пет — отвърна Клавейн. — Но скоро ще ги качим до шест и повече.

— Тази стая не ми напомня нищо, което познавам в „Куче грозде”. Да не би да си пленил друг лайтхъгър, Клавейн? Няма да е било лесно.

— Помогнаха ми.

— Ами това ускорение? Как успя да го постигнеш без вълшебната кутия с трикове на Скейд?

— Скейд не е създала тази технология от нулата. Откраднала я е или поне е откраднала достатъчно части, за да се досети за останалото. Тя обаче не е била единствената, която е имала достъп до нея. Запознах се с един човек, който е черпал от същия източник.

— И той е сега на борда?

— Не, остави ни да се оправяме сами. Корабът е мой, Рем. — Клавейн разгъна защитената си от предпазната опора ръка и погали твърдата метална стена на килията. — Нарича се „Зодиакална светлина”. Пренася малка армия. Скейд е пред нас, но няма да ѝ позволя да се добере без бой до онези оръжия.

— А, Скейд — усмихна се Рьомонтоар и кимна.

— Какво те развесели толкова?

— Обаждала ли се е?

— Може и така да се каже. Затова те събудих. Накъде биеш?

— Тя даде ли ти да разбереш, че… — Не довърши мисълта си, но не се прикриваше, че наблюдава внимателно своя събеседник. — Очевидно не.

— Какво?

— Тя за малко не умря, Клавейн. При твоето бягство от кометата, където се срещнахме с Майстора на делото.

— Явно вече е по-добре.

— Е, това зависи… — Рьомонтоар отново не довърши мисълта си. — Не става дума за Скейд, нали? Виждам загрижения бащински поглед в очите ти. — Той се изви без усилие така, че успя да седне почти нормално на ръба на леглото, сякаш петте гравитационни константи не се отнасяха за него. Само потрепващата веничка отстрани на главата му издаваше напрежението, под което се намираше. — Нека да отгатна. Фелка е все още в нейните ръце.

Клавейн не отговори, в очакване той да продължи.

— Опитах да я взема, когато тръгнах с прасето — додаде той, — но Скейд не се съгласи. Каза, че Фелка била безценна за нея, че щяла да ѝ даде предимство при евентуални преговори. Не успях да я разубедя. Ако бях настоявал прекалено много, изобщо нямаше да ме пусне да тръгна след теб.

— Ти тръгна с цел да ме убиеш.

— Тръгнах, за да те спра. Намерението ми беше да те убедя да се върнеш с мен в Майка Нест. Разбира се, щях да те убия, ако се стигнеше дотам, но и ти би постъпил по същия начин, ако ставаше дума за нещо, в което вярваш достатъчно. — Рьомонтоар замълча за момент. — Вярвах, че ще съумея да те разубедя. Никой друг не би ти дал никакъв шанс.

— Ще поговорим за това по-късно. Сега е важна Фелка.

Настъпи продължително мълчание. Клавейн се намести отново, твърдо решен да не позволи на Рьомонтоар да разбере колко неудобно се чувстваше.

— Какво е станало? — попита Рьомонтоар.

— Скейд предложи да ми върне Фелка, ако се откажа да я преследвам. Ще я пусне в совалка. Бихме могли да се доберем до нея с някоя от нашите совалки.

Рьомонтоар кимна. Клавейн усещаше, че приятелят му е дълбоко замислен и в главата му се въртят възможности и варианти.

— А ако откажеш?

— Пак ще я пусне, но като направи възможно най-трудна задачата ни да я намерим. В най-добрия случай ще трябва да се откажа от преследването, за да увелича шансовете ни да я намерим жива и здрава. В най-лошия случай никога няма да я открия. Намираме се в открития Космос, Рем. Тук нищото е дяволски много. Като се има предвид, че пламъкът на Скейд е пред нас, а нашият — отзад, в покритието на сензорите ни има огромни мъртви зони.

Последва ново продължително мълчание, през което Рьомонтоар пак потъна в дълбок размисъл. Той се отпусна върху леглото, за да улесни притока на кръв към мозъка си.

— Не можеш да имаш доверие на Скейд, Клавейн. Тя няма абсолютно никаква нужда да те убеждава в своята искреност, защото не смята, че някога ще имаш нещо, което ѝ е необходимо или което би могло да ѝ навреди. Това не е играта с двама затворници, на която са те учили на Деймос[6].

— Трябва да съм я уплашил — изрече Клавейн. — Не е очаквала да я догоним толкова лесно.

— Дори да е така…

Рьомонтоар направи нова пауза, която продължи няколко минути.

— Сега вече си даваш сметка защо те събудих.

— Да, мисля, че си давам. Рън Севън се намираше в подобно положение спрямо Скейд, когато Иравъл Вейда го преследваше, опитвайки да си върне пасажерите.

— Севън те накара да му служиш. Беше принуден да го съветваш, да му предлагаш тактики, които да използва срещу Иравъл.

— Ситуацията беше коренно различна, Клавейн.

— За мен подобията са предостатъчно. — Клавейн накара поддържащата го рамка да го изправи. — Ето такава е картината, Рем. Скейд ще очаква отговор от мен в близките дни. Ти ще ми помогнеш да реша как да реагирам. В идеалния случай искам да си върна Фелка, без да изгубя целта от погледа си.

— Значи си ме размразил от чисто отчаяние, така ли? Предпочел си познатото зло, както казват?

— Ти си най-старият и най-близкият ми приятел, Рем. Просто не знам дали вече мога да ти имам доверие.

— А ако съветът, който ти дам, се окаже добър…

— Доверието ми към теб вероятно ще се увеличи. — Клавейн си наложи да се усмихне. — Разбира се, за това ще се съобразя също и със съвета на Фелка.

— А ако се провалим?

Клавейн не отговори. Само се обърна и излезе от стаята.

Четири малки совалки, подредени като дъга, се отдалечаваха от „Зодиакална светлина”, като всяка попадаше в своята половин полусфера от релативистично изкривения звезден пейзаж. Излизащите от ауспусите им струи проблясваха на фона на дирята, оставена от главните пламъци на „Зодиакална светлина”. Траекториите, които излизаха от кораба-майка като рамена на полюлей, бяха мъчително красиви.”Само ако това не беше военно действие — мислеше си Клавейн. — Човек можеше да бъде почти горд с него…”

Гледаше потеглянето им от наблюдателния купол близо до носа на своя кораб, чувствайки се длъжен да изчака, докато вече нямаше да бъде в състояние да различава совалките. На всяка една от тях пътуваше ценен член на екипажа плюс част от горивото, която би предпочел да не изразходва, преди да са стигнали до Ризургам. Ако всичко се развиеше както трябва, щеше да си върне и четирите совалки, и техния екипаж. Но повечето гориво щеше да бъде безвъзвратно изразходвано. Допускаше се само малка възможност за грешка, достатъчна, за да може която и да е от совалките да върне освен своя пилот и още един човек.

Клавейн се надяваше, че постъпва правилно.

Казват, че трудните решения се вземали по-лесно с повторението, както става при всякакъв род трудности. В това твърдение може би имаше известна истина. Клавейн обаче установи, че то със сигурност не се отнасяше за неговия случай. Напоследък му се бе налагало да взема няколко изключително трудни решения, като всяко бе, по свой уникален начин, по-трудно от предишното. Точно такъв беше случаят и с Фелка.

И не защото не искаше да си я върне, ако изобщо имаше начин да го осъществи. Но Скейд знаеше колко силно желаеше и оръжията. Знаеше също, че при Клавейн мотивите не бяха егоистични. Не можеше да се пазари с него в обичайния смисъл на думата, защото той не искаше оръжията за лична облага. Фелка обаче ѝ даваше съвършеното средство за водене на преговори. Знаеше, че връзката между двамата е специална, още от времето, когато са били на Марс. Наистина ли му беше дъщеря? Той не знаеше със сигурност, дори сега. Беше убедил сам себе си, че е така, същото му беше казала и тя самата… но го беше направила под външен натиск, когато опитваше да го убеди да не дезертира. Това признание, обаче, бе започнало да подкопава бавно онова, в което бе сигурен. И нямаше да разбере със сигурност, преди да се озове отново в нейно присъствие и да може да я попита както трябва.

А всъщност имаше ли действително значение това? Ценността ѝ като човешко същество нямаше никакво отношение към хипотетичната ѝ генетична връзка с него самия. Дори наистина да му беше дъщеря, той не го знаеше и даже не го бе подозирал дълго след като я спаси от Марс. И въпреки това нещо го бе накарало да се върне в гнездото на Галиана, излагайки се на голям риск. Галиана му беше казала, че е безсмислено да го прави, че тя не е мислещо човешко същество в познатия му смисъл, а просто лишено от разум, обработващо информация растение.

И той ѝ беше доказал, че греши. Вероятно това бе единственият случай в целия му живот, когато бе причинил нещо подобно на Галиана.

Но дори то нямаше значение. Ставаше въпрос единствено за хуманност, не за кръвни връзки или лоялност. Забравеше ли го, тогава спокойно можеше да остави Скейд да вземе оръжията. И със същия успех можеше да дезертира обратно при паяците и да остави останалата част от човешкия род на собствената му съдба. Но ако не успееше да се сдобие с оръжията, каква полза щеше да има от един-единствен човешки жест, каквато и да бе мотивацията зад него?

Четирите совалки се бяха изгубили в безкрая. Клавейн се надяваше и се молеше да е взел правилното решение.

Из улиците на Кювие се движеше правителствена кола с наподобяваща бръмбар задница. Пак валеше, но през последните десетина минути небето се беше прояснило. Разглобената планета вече се виждаше ясно всяка нощ по няколко часа. Облакът от освободена материя наподобяваше дантела с множество удължения. Проблясваше в червено, охра и бледозелено, от време на време припламваха електрически бури, пулсиращи като ухажорски прояви от страна на невключено в каталога дълбоководно животно. Твърдо очертани сенки и ярки симетрични точки маркираха местата в облака, където се намираха машините на инхибиторите, които събираха масата и я втвърдяваха. Беше отминало времето, когато човек можеше да помисли, че случилото се с планетата бе резултат от рядко, но естествено събитие. Сега вече бяха лишени от подобна утеха.

Торн бе видял как реагираха хората в Кювие на този феномен. Повечето не му обръщаха внимание. Когато нещото се виждаше на небето, те вървяха по улиците, без да вдигат поглед нагоре. Дори когато фактът на неговото съществуване повече не можеше да бъде пренебрегван, те рядко го поглеждаха директно и никога не споменаваха за него, освен с най-заобиколни думи. Сякаш вярваха, че актът на колективното му отричане щеше да го накара да изчезне, че това не беше нищо повече от предзнаменование, на което предпочитаха да не обръщат внимание.

Торн седеше на една от двете задни седалки на колата, зад отделението за шофьора. На гърба на седалката бе закрепен малък телевизионен екран. По лицето му играеше синкава светлина, докато той гледаше филма, заснет далече извън града. Картината беше неясна и нестабилна, сякаш беше заснета на ръка, но показваше каквото бе необходимо. Първата от двете совалки се намираше все още на земята — камерата се фокусира върху нея, задържа се върху сюрреалистичното противопоставяне на лъскавата машина и разбъркания каменист пейзаж — а втората летеше във въздуха, връщайки се от орбита. Вече беше направила няколко полета малко над атмосферата на Ризургам, където се намираше по-големият кораб.

Сега камерата се насочи към стърчащите над облаците зъбери и улови совалката, която слезе към мястото за приземяване и приседна върху триножник от пламъци.

— Би могло да е фалшификация — рече Торн. — Аз знам, че не е, но би могло да бъде, така ще си помислят хората.

Хури седеше до него, облечена като Вюйомие.

— Човек може да фалшифицира всичко, ако се постарае достатъчно. Но тази работа вече не е толкова лесна, както преди, защото сега всичко се съхранява чрез аналогови способи. Не съм сигурна даже, че цяло държавно министерство би могло да създаде нещо достатъчно убедително.

— Въпреки това хората ще бъдат подозрителни.

Камерата се насочи към рядката тълпа с нервен вид, която беше все още на земята. На триста метра от паркиралата совалка се виждаше малък лагер, прашните палатки се различаваха трудно от големите камъни наоколо. Хората изглеждаха така, както изглеждат бежанците във всеки свят, във всяко столетие. Някои идваха от хиляди километри. Това им бе струвало много — една десета от тях не бяха успели да стигнат до края на пътуването. Бяха донесли достатъчно вещи, за да изкарат пътуването, но знаеха — ако нелегалната разузнавателна мрежа в съответното селище бе успяла да донесе тази информация — че на кораба нямаше да имат право да вземат нищо друго освен дрехите на гърба си. Край лагера имаше дупка, където хвърляха вещите, преди да се качат на совалката. Тези вещи те бяха държали като нещо скъпо при себе си до последния възможен миг, макар че най-логично би било да ги оставят в дома си, преди да тръгнат на трудното пътуване из Ризургам. Сред тях имаше снимки и детски играчки, и всички те щяха да бъдат погребани и към старите един милион години предмети от бита на амарантинците, които планетата все още пазеше, щяха да се прибавят и човешки реликви.

— Ние се погрижихме за това — отвърна Хури. — Някои от свидетелите, които стигнаха дотук, се върнаха в най-големите населени центрове. Нуждаеха се от убеждение, разбира се, за да направят това, когато бяха стигнали толкова далече, но…

— Как успяхте?

Гумите на колата изсвистяха при поредния завой. Кубичните постройки на Дома на инквизицията се извисиха пред тях, сиви, подобни на гранитни скали с облицованите си с каменни плочи стени. Торн ги загледа с опасение.

— Казали им, че ще им позволят да вземат някои вещи със себе си на кораба, когато се върнат.

— Подкупили са ги, с други думи. — Торн поклати глава, като се питаше дали някое велико дело не би могло да се опази напълно неопетнено, на колкото и полезна цел да служеше корупцията. — Колко са се качили вече?

Хури бе готова с цифрите.

— Хиляда и петстотин са в орбита. Неколкостотин са все още на земята. Когато се съберат петстотин, ще осъществим следващия полет от повърхността и тогава трансферният кораб ще се напълни, готов да ги отведе до „Носталгия по безкрая”.

— Смели са — промълви Торн. — Или много, много глупави. Не съм сигурен кое от двете.

— Смели, Торн, няма съмнение в това. И уплашени. Но не можеш да ги виниш.

Наистина бяха смели. Бяха отпътували до совалките, осланяйки се на съвсем оскъдни доказателства за тяхното съществуване. След арестуването на Торн слуховете придобиха измерения на епидемия сред евакуационното движение. Правителството продължаваше да пуска грижливо изработени опровержения, предназначени да поддържат в умовете на хората идеята, че совалките на Торн може всъщност и да са реални. Онези, които вече бяха стигнали до тях, го бяха направили против изричния съвет на правителството, рискувайки да бъдат арестувани и убити, защото влизаха незаконно в забранена територия.

Торн им се възхищаваше. Съмняваше се, че той самият би имал куража да последва тези слухове до логическото им заключение, ако не беше инициаторът на цялото движение. Но не можеше да се чувства горд с постигнатото. Хората все още не разполагаха с истинска информация за окончателната си съдба и той беше съучастник в тази измама.

Колата стигна до задната част на Дома на инквизицията. Торн и Хури влязоха в сградата и минаха покрай обичайните часовои. Самоличността на Торн все още се пазеше в пълна тайна и той разполагаше с пълен комплект от документи, които му позволяваха да се движи свободно във и около Кювие. Охраната реши, че той е просто друг чиновник от Дома, дошъл по държавна работа.

— Все още ли мислиш, че от това ще излезе нещо? — попита той, докато двамата с Ана изкачваха забързано стълбите.

— Ако не излезе, с нас е свършено — отговори тя все така шепнешком.

Триумвирът ги чакаше в по-голямата стая на инквизиторката, седнала на мястото, обикновено запазено за Торн. Тя пушеше и тръскаше пепелта върху излъскания до блясък под. Торн усети спазъм на раздразнение от този акт на премерено безгрижие. Несъмнено доводът на триумвира щеше да бъде, че съвсем скоро цялата планета щеше да се превърне в пепел; какво щеше да се промени тогава, ако сега изтръскаше още малко пепел на земята?

— Ирина — обърна се той към нея с името, което бе избрала за Ризургамската си самоличност.

— Торн. — Тя се изправи и смачка цигарата си върху страничната облегалка на стола. — Изглеждаш добре. Правителственият арест очевидно не ти се отразява зле.

— Ако това е шега, не е проява на особено добър вкус.

— Разбира се. — Тя сви рамене, сякаш извинението би било прекалено. — Видя ли какво са направили напоследък?

— Кои?

Триумвир Иля Вольова гледаше през прозореца, към небето.

— Отгатни.

— Разбира се. Сега вече човек не може да не го забележи. Знаеш ли какво се заформя в онзи облак?

— Механизъм, Торн. Нещо, което ще разруши нашето слънце.

— Нека поговорим в офиса — намеси се Хури.

— О, нека не го правим — възпротиви се Вольова. — Там няма прозорци, Ана, а тази гледка фокусира невероятно ума, не мислиш ли? Само след минути фактът за тайното споразумение на Торн ще стане обществено достояние. — Изгледа го остро. — Нали?

— Щом желаеш да го наричаш „тайно споразумение”…

Торн вече бе написал своето „заявление”, където говореше за правителството, разкриваше, че совалките са реални, че планетата беше действително в голяма, непосредствена опасност и правителството го бе помолило, макар и неохотно, да стане водеща фигура на официалната операция по изселването. То щеше да се излъчи по всички телевизионни канали на Ризургам и щеше да се повтаря на равни интервали през целия следващ ден.

— Никой няма да го приеме като тайно споразумение — каза Хури и изгледа студено Иля. — Ще разберат, че Торн действа така единствено от грижа за хората, а не поради собствения си интерес. И ще звучи убедително, защото, по една случайност, това е самата истина. — Насочи вниманието си към него. — Нали така?

— Аз просто изричам на глас всеобщите съмнения — поясни Вольова. — Но няма значение. Съвсем скоро ще разберем каква ще бъде реакцията. Вярно ли е, че вече е имало случаи на граждански вълнения в по-отдалечените селища, Ана?

— Смазани са изключително ефективно.

— Лошото тепърва предстои, трябва да сме наясно. Не се изненадвайте, ако последва опит за сваляне на този режим.

— Такова нещо няма да се случи — отговори Хури. — Не и когато хората си дават сметка какъв е залогът. Ще осъзнаят, че държавният апарат трябва да си остане на мястото, за да организира гладко евакуацията.

Триумвирът се усмихна на Торн.

— Виждаш ли колко безнадеждно оптимистично е настроена все още?

— За жалост Ирина е права — каза той. — Можем да очакваме положението да стане далече по-лошо. Но пък вие и никога не сте си мислили, че ще успеете да откарате всички на тази планета цели и невредими.

— Но ние разполагаме с капацитета… — започна Ана.

— Хората не са товар. Не можеш да ги товариш и разнасяш насам-натам. Дори мнозинството да повярва, че правителството е искрено по въпроса за евакуацията — а това би било истинско чудо само по себе си — достатъчно е малцинство от опозиционно настроени елементи, за да причини големи неприятности.

— Ти направи цяла кариера като един от тях — рече Хури.

— Така е — усмихна се тъжно Торн. — И за нещастие не съм единственият. Ирина е права и за това — скоро ще научим каква ще бъде всеобщата реакция. Как се развиват вътрешните усложнения, между другото? Другите клонове на правителството не започват ли да стават подозрителни покрай всички тези машинации?

— Нека кажем само, че може да се наложи да бъдат извършени още едно-две дискретни убийства — отвърна Ана. — Но по този начин трябва да се погрижим за най-лошите врагове. Останалите ще трябва да държим настрани до приключването на изселването.

Торн се обърна към триумвира.

— Ти изучаваш онова нещо на небето по-отблизо от всички останали, Ирина. Знаеш ли с колко време разполагаме?

— Не — заяви лаконично тя. — Разбира се, че не мога да кажа с колко време разполагаме, след като не знам какво строят там. Единственото, което мога, е да направя едно извънредно обосновано предположение.

— В такъв случай направи ни тази чест.

Иля се намуси и прекоси бързо стаята по цялата ѝ дължина до прозореца. Торн погледна към Хури, като се питаше какво смята тя за цялото това представление. Беше забелязал между двете жени напрежение, което не помнеше да бе усещал при предишните си срещи с тях. Може би бе съществувало през цялото време, но просто той не го бе забелязвал. Съмняваше се обаче, че е така.

— Ето какво ще кажа — заяви триумвирът, а токовете ѝ изскърцаха, когато се обърна към двамата. — Каквото и да е това нещо, несъмнено е голямо. Много по-голямо от онова, което сме в състояние да си представим, че може да бъде съградено, дори да разполагахме с нужните материали и време. Дори най-малките структури, които успяваме да различим в облака, трябваше вече да са се срутили под въздействието на собствената си гравитация, превръщайки се в сфери от разтопен метал. Но това не става. Този факт говори нещо.

— Продължавай — обади се Торн.

— Те или могат да убеждават материята да става несравнимо по-твърда, отколкото би било възможно да бъде, или успяват да контролират по някакъв начин гравитацията в дадените участъци. Нищо чудно даже да използват някаква комбинация от двете. Ускорените потоци материя може би са в състояние да изпълняват същите структурни функции като твърди греди, ако могат да бъдат контролирани достатъчно фино… — Очевидно Иля размишляваше на глас и за момент престана да говори, докато се сети за своите слушатели. — Подозирам, че са в състояние да манипулират инерцията, когато е необходимо. Видяхме как пренасочват потоците материя, като ги огъват под прав ъгъл. Този факт говори за дълбоки познания в тази област, за намеса в основния субстрат на пространство-времето. Ако са способни на това, вероятно могат да контролират и гравитацията. Струва ми се, че досега не сме ставали свидетели на такова нещо, следователно са в състояние да го правят само в големи мащаби. Всичко, което сме виждали дотук — раздробяването на планетите, Дайсъновия мотор около газовия гигант — са часовникарска работа, така да се каже. За първи път се сблъскваме с доказателства за тежкото инженерство на инхибиторите.

— Сега вече ме уплаши — каза Торн.

— Точно това беше и намерението ми.

Иля се усмихна за секунда. За първи път виждаше усмивката ѝ тази вечер.

— Какво ще да е това тогава? — попита Хури. — Машина, която ще накара слънцето да се превърне в свръхнова?

— Не — отвърна триумвирът. — Струва ми се, че можем със сигурност да отхвърлим тази възможност. Дори да разполагат с такава технология, тя би действала само върху тежки звезди, върху такива, които така или иначе вече са предопределени да се взривят. Това би било страховито оръжие, признавам. Който успее да предизвика преждевременно раждане на свръхнова, би могъл да стерилизира пространство с ширина десетки светлинни години. Нямам представа как би могло да се направи — може би като се настроят ядрените сечения да възпрепятстват ядрените реакции за по-леките от желязото елементи и така се премести върхът на енергийната крива. Внезапно звездата няма да има вече какво да топи и свързва, няма да има как да поддържа външната си обвивка, за да не рухне. Нищо чудно да са го направили някога. Земното слънце се намира в мехур в междузвездната среда, взривен от неотдавна родена свръхнова. Пресича се и с други структури чак до процепа Акила[7]. Възможно е това да са резултати от естествени събития или пък белези, останали от направената от инхибиторите стерилизация милиони години преди ксеноцида на амарантинците. Мехурите може да са разкъсани и от оръжията на бягащи видове. Вероятно никога няма да разберем, колкото и да се стараем. Но подобно нещо няма да се случи тук. В тази част на галактиката сега няма звезди-супергиганти, нещо, което да бъде в състояние да издържи свръхнова. Те трябва да са разработили други оръжия, за да се справят със звезди с по-малка маса, като Делта Павонис. Не толкова ефектно — не е нужно да се стерилизира повече от една слънчева система — но абсолютно ефикасно на даденото ниво.

— Ти как би убила звезда като Павонис? — попита Торн.

— Може да се подходи по няколко начина — отговори замислено Вольова. — Зависи от ресурсите и от времето, с които разполагам. Инхибиторите могат да сглобят пръстен около звездата, както направиха с газовия гигант. Разбира се, този път нещо по-голямо и може би функциониращо по-различно. Звездите нямат твърда повърхност, нямат даже твърдо ядро. Те обаче биха могли да я заобиколят с ускорители на частици. Ако осигурят приток на лъч от частици към пръстена, биха могли да създадат огромна магнитна сила, като го стягат и отпускат на вълни. Полето от пръстена ще задуши звездата като впила се в плътта ѝ змия, изпомпвайки хромосферичен материал от екватора ѝ към полюсите. Това е единственото място, където би могъл да отиде и единственото място, където би могъл да избяга. Горещата плазма ще се отблъсне от северния и южния полюс на звездата. Възможно е дори тези плазмени струи да се използват като оръжие сами по себе си, превръщайки звездата в бълваща огън — достатъчно е само да се разположат още машини над и под полюсите, за да насочват и фокусират струите към желаните точки. С подобно оръжие може да бъде изпепелен абсолютно всеки свят в дадена слънчева система, като се свалят атмосферата и океанът му. Няма да се наложи даже да се разглобява цялата звезда. Веднъж щом бъде отделена достатъчна част от външната ѝ обвивка, ядрото ще приспособи към новите условия скоростта на топене и звездата ще стане по-студена, а животът ѝ ще се удължи значително. Възможно е този сценарий да отговаря на дългосрочните им планове.

— Очевидно това ще отнеме доста време — рече Хури. — А ако единствената им цел е да изпепеляват световете, защо да се хаби половин звезда за нейното осъществяване?

— Те биха могли да я унищожат и цялата, ако пожелаят.

Просто посочвам възможностите. Не е изключено да прибягнат и към друг метод. Те се справиха с газовия гигант, като го въртяха около оста му, докато се разпадна на части. Биха могли да постъпят по същия начин и с всяко слънце: да го обвият отново в ускорители, този път в пръстени от единия до другия полюс, и да започнат да ги въртят. Ще се съединят с магнитосферата на звездата и ще я помъкнат цялата след себе си, докато започне да се върти по-бързо от разрушителната си центробежна скорост. Материята ще издигне нагоре повърхността на звездата. И тя ще се раздели като глава лук.

— И това ми се струва бавно.

Вольова кимна.

— Може би. Трябва да обърнем внимание на още едно нещо. Изгражданата там горе машина не е пръстеновидна, нито се забелязват признаци за някаква подготвителна дейност около самото слънце. Мисля, че инхибиторите ще използват различен метод.

— По какъв друг начин би унищожила една звезда, ако помпането или въртенето около оста не свършат работа? — поинтересува се Ана.

— Не знам. Нека приемем, че те са способни да манипулират гравитацията до известна степен. Ако случаят е такъв, нищо чудно да успеят да превърнат масата на дадена планета в черна дупка от материята, която вече са събрали. Да речем — десет пъти масата на Земята. — Иля отдалечи лекичко дланите си една от друга, сякаш играеше невидима игра на конец. — Толкова голяма, това е всичко. Най-много да имат ресурсите да създадат десет-двайсет пъти по-голяма черна дупка — с неколкостотин пъти земната маса.

— И ако я пуснат в звездата?

— Тя ще започне да си проправя път през нея, като я изяжда. Но ще трябва да се постараят да я поставят там, където ще причини най-големи поражения. Изключително трудно би било да я вкарат точно в сърцето ѝ, където се извършват ядрените реакции. Черната дупка ще прояви тенденция към трептене, следвайки орбитална траектория, минаваща през звездата. Сигурна съм, че би се отразило — според мен плътността на масата в близост до радиуса на Шварцчайлд на черната дупка ще достигне прага на ядреното горене, така че звездата изведнъж ще се озове с две места на образуване на ядро, като едното се върти около другото. То ще изяде бавно звездата, защото повърхността му е толкова малка. Дори след като погълне половината звезда, ширината му ще бъде само три километра. — Вольова сви рамене. — Но може да се получи нещо. Зависи най-вече от начина, по който материята пада в дупката. Ако се сгорещи прекалено много, налягането от собствената му радиация ще взриви следващия слой падащ навътре материал, забавяйки целия процес. Ще трябва да направя някои изчисления.

— А нещо друго? — обади се Торн. — Не посредством черна дупка?

— Можем да правим всевъзможни предположения безкрайно дълго. Процесите на ядрено горене в ядрото на всяка звезда представляват деликатен баланс между налягане и гравитация. Всяко нещо, което наклони равновесието в едната или другата посока, може да се отрази катастрофално върху свойствата ѝ. Но звездите са устойчиви. Те опитват неизменно да създадат нова точка на равновесие, дори това да означава да преминат към изгаряне на по-тежки елементи. — Триумвирът се обърна да погледне отново през прозореца, почуквайки лекичко с пръсти по стъклото. — Нищо чудно все още да не сме в състояние дори да проумеем точния механизъм, който ще използват инхибиторите. Но това няма значение, защото те няма да стигнат толкова далече.

— Моля? — намеси се Хури.

— Аз нямам намерение да изчакам това да стане, Ана. За първи път инхибиторите концентрират дейността си върху една фокусна точка. Предполагам, че сега са по-уязвими от всякога. И за първи път Капитанът е готов да се споразумеем за нещо.

Хури хвърли поглед към Торн.

— Оръжията?

— Той ме увери, че ще позволи да бъдат използвани. — Иля продължаваше да потропва с пръсти по стъклото, все така без да се обръща с лице към тях. — Разбира се, съществува риск. Не знаем точно на какво са способни те. Но пораженията са си поражения. Убедена съм, че ще успеем да осуетим плановете им.

— Не — обади се Торн. — Това не е правилно. Не и сега.

Триумвирът се обърна с лице към тях.

— Защо точно пък сега?

— Защото операцията по преселението е в ход. Започнахме да издигаме хората от повърхността на Ризургам.

— Няколко хиляди — възкликна иронично Вольова. — Не е кой знае какво, нали?

— Положението ще се промени, когато операцията стане официална. Винаги сме разчитали именно на това.

— Но пък е възможно нещата да се влошат още повече. Готов ли си да поемеш този риск?

— Имахме план — намеси се Ана. — Оръжията са си тук и можем да ги използваме винаги, ако се наложи. Безсмислено е обаче да предизвикваме реакция от страна на инхибиторите сега, след всичко направено.

— Тя е права — рече Торн. — Трябва да изчакаш, Ирина. Поне докато евакуираме сто хиляди души. Тогава използвай безценните си оръжия, ако се налага.

— Тогава ще бъде прекалено късно — отвърна тя и се обърна отново към прозореца.

— Няма как да го знаем — каза Торн.

— Виж — промълви тихо Вольова. — Виждаш ли го?

— Какво да виждам?

— В далечината между онези две сгради. Ей там, зад Дома за излъчване на емисиите. Сега вече няма как да го пропуснете.

Торн тръгна към прозореца, последван от Хури.

— Не виждам нищо.

— Излъчиха ли вече твоето изявление? — попита Иля.

Торн погледна часовника.

— Да… да. Трябва да са го излъчили току-що, поне в Кювие.

— В такъв случай ето ти и първата реакция: огън. Засега не е много, но не се съмнявам, че ще се разрасне още преди края на вечерта. Хората са ужасени. От месеци изпитват ужас, заради онова нещо в небето. А сега разбират, че правителството ги е лъгало систематично. При дадените обстоятелства аз бих се поядосала? А вие?

— Това няма да продължи дълго — заяви Торн. — Повярвай ми, познавам хората. Когато разберат, че има начин да се измъкнат, че от тях се иска единствено да действат разумно и да правят, каквото им кажа, ще се успокоят.

Триумвирът се усмихна.

— Ти или си човек с необикновени способности, Торн, или познаваш твърде слабо човешката природа. Надявам се да е първото.

— Ти си гледай твоите машини, Ирина, а хората остави на мен.

— Нека се качим горе — предложи Ана. — На балкона. Оттам ще виждаме по-добре.

Сега вече се виждаха движещи се коли, повече, отколкото беше нормално за една дъждовна нощ. Долу пред сградата се събираха полицейски ванове. В тях се качваха полицаи, обучени за борба с безредици, като се побутваха с броните си, с щитовете и палките с електрически върхове. Вановете потегляха един подир друг, разнасяйки полицаите до проблемните точки. Други коли се движеха в кордон около сградата, свързани с метални барикади, перфорирани с тесни разрези.

От балкона наистина се виждаше много по-ясно. През дъжда до тях достигаха различни градски шумове. Не липсваше трясък и грохот, сирени и викове. Човек можеше да помисли, че има карнавал, само дето липсваше музика. Торн внезапно си даде сметка, че вече от много време не беше чувал музика.

Въпреки усилията на полицията, пред Дома на инквизицията се събираше тълпа. Действително имаше много хора за възпиране и единственото, което можеше да направи полицията, бе да им попречи да влязат вътре. Неколцина вече лежаха на земята пред останалите, зашеметени от гранати или електрически палки. Приятелите им се стараеха да ги отведат на по-безопасно място. Някакъв човек се мяташе в епилептичен припадък. Друг изглеждаше мъртъв или поне изпаднал в безсъзнание. Торн знаеше, че полицаите можеха да избият повечето хора само за секунди, но не го правеха. Той се вглеждаше в лицата им, доколкото го позволяваше разстоянието, и виждаше в тях само страх и объркване, също като на хората, които трябваше да възпират. Очевидно им бяха дадени специални нареждания да бъдат умерени, а не брутални.

Балконът беше заобиколен от ниска стена. Торн се приближи до края му и погледна надолу към улицата. Хури го последва. Вольова остана на мястото си.

— Време е — рече Торн. — Трябва да поговоря лично с хората. Така ще знаят, че изявлението не е било фалшифицирано.

Беше наясно, че щеше да е достатъчно да извика, за да го чуе някой, дори само един човек от тълпата. Не след дълго всички вече щяха да гледат нагоре и щяха да разберат кой е, даже още преди да бе заговорил.

— Направи го добре — обади се Вольова, почти шепнешком. — Направи го много добре. От това зависи извънредно много.

Той погледна назад към нея.

— И тогава ще премислиш?

— Не съм казвала подобно нещо.

— Ирина… — намеси се Хури. — Моля те, помисли. Поне ни дай шанс, преди да използваш оръжията.

— Ще имате този шанс — обеща триумвирът. — Преди да използвам оръжията, ще ги придвижа из системата. По този начин, дори да последва реакция от страна на инхибиторите, „Носталгия по безкрая” няма да бъде очевидната мишена.

— Това ще отнеме време, нали? — поинтересува се Хури.

— Разполагате с месец, не повече. Разбира се, не очаквам дотогава да евакуирате цялата планета. Но ако се придържате към уговорения график или дори го подобрите малко, може да размисля и да отложа с още известно време използването на оръжията. Нали е разумно? Аз мога да бъда и гъвкава.

— Искаш прекалено много от нас — рече Ана. — Колкото и ефективна да е нашата операция на повърхността, не можем да извозваме по повече от две хиляди човека наведнъж между ниската орбита и лайтхъгъра. Това е неизбежно забавяне на нещата, Иля, независещо от нас.

Тя изглежда не си даваше сметка, че бе изрекла истинското име на триумвира.

— За всяко нещо може да се намери изход, стига да е достатъчно важно. Освен това ви стимулирах по всякакъв начин.

— Правиш го заради Торн, нали? — попита Хури.

Той я погледна.

— Какво заради мен?

— Не ѝ харесва начинът, по който застана между нас — отговори Ана.

Триумвирът изсумтя насмешливо за втори път през последните няколко минути.

— Но е така — настоя Хури. — Нали, Иля? Двете с теб имахме прекрасни работни взаимоотношения, докато аз въведох Торн на сцената. И ти никога няма да простиш нито на мен, нито на него, че развалихме това красиво партньорство.

— Не ставай абсурдна — отбеляза Вольова.

— Не съм абсурдна, просто…

Но триумвирът мина като стрела покрай нея.

— Къде отиваш? — попита я Ана.

Тя спря само колкото да ѝ отговори.

— Къде според теб, Ана? Връщам се на кораба си. Чака ме работа.

— Значи изведнъж се превърна в твоя кораб? Мислех, че е нашият.

Но Вольова бе казала всичко, което възнамеряваше. Торн чу нейните отдалечаващи се стъпки.

— Вярно ли е? — обърна се той към Хури. — Наистина ли смяташ, че ми е сърдита?

Но Ана също не отговори. След като поседя известно време в очакване, Торн се обърна отново към града. Надвеси се над стената на балкона, формулирайки речта, която се готвеше да произнесе. Вольова имаше право: от нея зависеше изключително много.

Усети как ръката на Ана обгърна дланта му.

Въздухът вонеше на предизвикващ страх газ. Торн усети как той си проправя път до мозъка му, пораждайки тревога в цялото му същество.

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

Скейд обикаляше из кораба. Нищо в „Куче грозде” вече не ѝ изглеждаше както трябва. Налягането върху гръбнака ѝ бе намаляло, а очните ѝ ябълки бяха възвърнали в по-голяма или по-малка степен нормалната си форма, но това беше единствената компенсация. Всяко живо същество в кораба вече се намираше под влияние на полето, в мехур от изкуствено модифициран квантов вакуум. Девет десети от инерционната маса на всяка частица в полето вече не съществуваше.

Корабът се носеше към Ризургам с десет гравитационни константи.

Макар бронята да я изолираше от най-неприятните физиологични ефекти на полето, Скейд се движеше възможно най-малко. Ходенето не беше трудно само по себе си, тъй като ускорението, което чувстваше бронята, беше само една гравитационна константа, една десета от действителната стойност. Бронята вече не се измъчваше от допълнителния товар и Скейд се бе освободила от усещането, че мозъкът ѝ ще изтече при едно падане. Но всичко останало беше по-зле. Когато зададеше команда на бронята да придвижи някой крайник, тя я изпълняваше прекалено бързо. Ако опиташе да вдигне нещо тежко, това ставаше неочаквано лесно. Все едно че съдържанието на кораба бе заменено от привидно убедителни, тънки като хартия фасади. Трябваше да внимава дори когато променяше посоката на погледа си. Очните ѝ ябълки, които вече не бяха притиснати от гравитацията, реагираха изключително бурно и проявяваха тенденция да прекаляват в движенията и след това с тяхното компенсиране. Знаеше го, защото управляващите ги мускули, които бяха закрепени за черепа, бяха еволюирали да задвижват сферична тъкан с определена инерционна маса и сега бяха объркани от ставащото. Осъзнаването на всичко това обаче, не правеше по-лесно справянето с положението.

Скейд стигна до стаята на Фелка. Влезе и я завари там, където я бе оставила последния път — седнала по турски върху част от пода, която бе инструктирала да се омекоти. Дрехите ѝ имаха неспретнат, занемарен вид. Кожата ѝ беше сивкава, а косата напомняше гнездо от сплетени змии. Тук-там се виждаше разранен розов скалп на местата, където бе отскубнала цели кичури. Стоеше абсолютно неподвижно, поставила длани на коленете си. Беше повдигнала леко брадичка и затворила очи. От едната ѝ ноздра до горната устна проблясваше тънка струйка слуз.

Скейд огледа нервните връзки между Фелка и останалата част от кораба. За своя изненада не установи наличието на особен трафик. Беше предполагала, че Фелка броди из кибернетична среда, както в случая при последните ѝ две посещения. Скейд ги беше изследвала и бе открила подобни на пъзели постройки, дело на Фелка. Очевидно бяха заместители на Стената. Този път обаче не беше така. След като бе изоставила реалността, Фелка беше направила следващата логическа стъпка, обратно към мястото, откъдето беше започнало всичко.

Беше се оттеглила в черепа си.

Скейд се приведе до нейното ниво и я докосна по челото. Очакваше тя да трепне при студения допир на метала, но се оказа, че със същия успех можеше да пипне восъчна кукла.

„Фелка… можеш ли да ме чуеш? Знам, че си там някъде. Аз съм Скейд. Трябва да ти кажа нещо.”

Почака, но отговор така и не последва.

„Фелка. Става въпрос за Клавейн. Направих каквото можах, за да го накарам да се върне, но опитите ми да го убедя завършиха с неуспех. Разчитах най-вече на последния от тях. Да ти кажа ли за какво ставаше дума?”

Фелка вдишваше и издишваше, бавно и равномерно.

„Използвах те. Обещах на Клавейн, ако се откаже, да те върна при него. Жива, разбира се. Реших, че е справедливо. Но това не го заинтригува ни най-малко. Не отвърна на увертюрите ми. Виждаш ли, Фелка? Явно не означаваш за него толкова, колкото любимата му мисия.”

Изправи се и закрачи около потъналата в размисъл фигура. „Надявах се да означаваш. Това щеше да бъде най-доброто решение и за двама ни. Клавейн обаче показа кои са приоритетите му. Ти определено не си един от тях, Фелка. След всички тези години, всички тези столетия, ти не означаваш за него толкова, колкото четирийсет бездушни машини. Признавам, че се изненадах.”

Фелка все така не казваше нищо. Скейд изпита силно желание да се гмурне в черепа ѝ и да намери топлото, успокояващо местенце, в което се бе оттеглила. Ако Фелка беше нормален конджоинър, щеше да бъде по силите ѝ да нахлуе и в най-интимните ѝ ментални пространства. Но умът на Фелка беше по-различен. Скейд можеше да обходи повърхността му, от време на време да хвърли поглед по-дълбоко, но нищо повече.

Скейд въздъхна. Нямаше желание да измъчва Фелка, но се бе надявала да я измъкне от самоизолацията ѝ, като я обърне срещу Клавейн.

Не се беше получило.

Застана зад нея. Затвори очи и издаде поредица от команди до медицинското съоръжение, което бе прикрепила към гръбнака ѝ. Ефектът беше незабавен и задоволителен. Фелка се строполи. Устата ѝ се отвори и от нея потече тънка струйчица слюнка.

Скейд я вдигна деликатно и я изнесе от стаята.

Сребърното слънце гореше над нея, подобно на бяла монета, блеснало сред сивата морска мъгла. Скейд се намираше както преди в тяло от плът и кръв. Стоеше върху плосък камък. Студеният въздух проникваше до костите ѝ, богат на озон и миришещ на гниещи водорасли. В далечината милионите дребни камъчета въздъхнаха оргазмично под напора на поредната морска вълна.

Отново се намираше на същото място. Питаше се дали Вълкът не започваше да става леко предвидим.

Скейд се взираше в мъглата наоколо. На не повече от десетина крачки от нея се виждаше друга човешка фигура. Но този път това не беше нито Галиана, нито Вълкът. Беше дете, клекнало на камък, който бе горе-долу толкова голям, колкото и този под Скейд. Тя започна да подскача предпазливо от камък на камък натам, като внимаваше да не се пореже на острите ръбове, които ги свързваха. Беше смущаващо и възвисяващо да бъде отново човек. Чувстваше се по-уязвима откогато и да било преди Клавейн да я беше наранил, осъзнавайки, че под кожата си имаше само меки мускули и чупливи кости. Хубаво беше да си неуязвим. Но пък, от друга страна, беше прекрасно да усеща как Вселената нахлува химически през всяка пора на кожата ѝ, да чувства ласката на вятъра с всяко косъмче на ръката си, да усеща всяка издатинка и пукнатина на изгладения от морето камък под краката си.

Стигна до детето. Беше Фелка — и това не я изненада — вероятно такава, каквато е била на Марс, преди да я спаси Клавейн. Фелка седеше по турски, горе-долу така, както и в кабината. Беше с влажна, мръсна, разкъсана и покрита с водорасли рокля, с голи ръце и крака. Косата ѝ, също като на Скейд, беше дълга и тъмна, и падаше на кичури върху лицето. Морската мъгла правеше сцената да изглежда едноцветна.

Фелка вдигна очи към нея, срещна погледа ѝ за секунда и след това се върна към онова, което правеше. Около нея, образувайки назъбен пръстен, бяха пръснати миниатюрни части от черупкови морски създания: крачета, щипки, парченца от опашки, подобни на камшичета антенки, отчупени частици от раковини, наредени и ориентирани с маниакална точност. Множеството бели части бяха свързани по начин, напомнящ нещо като анатомична алгебра. Фелка се взираше в тях безмълвно, като от време на време се завърташе леко в кръста, за да огледа някоя друга посока. Съвсем рядко вдигаше някоя частица и я поставяше на друго място. Лицето ѝ беше безизразно, съвсем не като на заиграло се дете. По-скоро като че ли бе ангажирана в изпълнението на някаква работа, изискваща пълното ѝ внимание, прекалено сериозна и активна дейност, за да бъде приятна.

„Фелка…”

Тя вдигна отново въпросително поглед, само за да го върне пак към играта.

Далечните вълни продължаваха да се блъскат в брега. Сивата стена на мъглата изгуби за момент непрозрачността си. Скейд все така не беше в състояние да различи морето, но виждаше много по-далече, отколкото досега. Прозиращите изпод водата камъни образуваха сложни шарки, наподобяващи мозайка. Но там имаше още нещо, на самия праг на видимостта. Беше съвсем малко по-тъмно от мъглата и ту се появяваше, ту изчезваше. Определено там имаше нещо — сив стълб, подобен на кула, губещ се в сивото небе. Като че ли се намираше много далече, може би отвъд самото море.

Фелка също го забеляза. Погледна към обекта, но изражението ѝ не се промени. Едва след като видя каквото искаше, насочи вниманието си обратно към животинските частици. Скейд се чудеше какво може да е това, но в този момент мъглата се затвори отново и тя усети трето присъствие.

Вълкът беше пристигнал. Той — или тя — стоеше само на няколко крачки от Фелка. Формата оставаше неопределена, но всеки път когато мъглата отстъпеше или фигурата придобиеше по-солидна форма, ѝ се струваше, че бе по-скоро жена, отколкото животно.

Непрестанният вой на вълните премина в говор:

— Довела си Фелка, Скейд. Доволен съм.

— Това е нейно изображение — обясни Скейд. Не забрави да говори на глас, както я бе помолил преди Вълкът. И кимна към момичето. — Такава ли се вижда тя сега, като дете, или такава искаш да я виждам аз?

— По малко и от двете, може би.

— Помолих те за помощ — додаде Скейд. — Каза, че ще бъдеш по-склонен на сътрудничество, ако доведа Фелка. Е, направих го. А Клавейн е все още по следите ми. С нищо не е показал, че смята да се откаже.

— Ти какво опита?

— Използвах нея като примамка. Но Клавейн не захапа.

— Предполагала ли си изобщо, че ще го направи?

— Мислех, че милее за Фелка достатъчно, за да размисли.

— Не познаваш Клавейн — отвърна Вълкът. — Той никога не би се отказал от нея.

— Само Галиана би могла да знае това, нали?

Вълкът не ri отговори директно.

— Как реагира ти, когато Клавейн не се оттегли?

— Направих каквото казах, че ще направя. Изстрелях совалка, чието местоположение сега ще му бъде безкрайно трудно да установи.

— Но не и невъзможно?

Скейд кимна.

— Такава беше идеята. Няма да бъде в състояние да стигне до нея с някоя от своите совалки, единствено с главния кораб.

Гласът на Вълка прозвуча развеселено.

— Сигурна ли си, че някоя от неговите совалки не може да стигне до твоята?

— Енергетично е неосъществимо. Би трябвало да изстреля своята совалка много преди аз да изстрелям моята, но пък няма как да знае коя посока ще избера.

— Значи ще му се наложи да предвиди всички възможности.

— Не би могъл да го направи — възпротиви се Скейд, но съвсем не толкова убедено, колкото си мислеше, че би трябвало да се чувства. — Тогава ще му се наложи да изстреля цяла флотилия от совалки, да изхаби огромно количество гориво само заради вероятността една…

Не довърши мисълта си.

— Ако Клавейн сметне, че си заслужава да направи подобно усилие, ще го направи, дори да му струва безценно гориво. И какво очаква да намери в совалката, между другото?

— Казах му, че ще върна Фелка.

Вълкът се размърда. Сега формата му се извиси над Фелка, макар да не беше по-ясна, отколкото преди малко.

— Тя е все още тук.

— В совалката сложих оръжие. Бойна глава, предназначена за чудовищен взрив.

Вълкът кимна разбиращо.

— Надявала си се, че ще насочи кораба си към мястото на срещата. Вероятно си предвидила някаква форма на детониране при определена близост. Много умно, Скейд. Честно казано, впечатлен съм от безмилостността ти.

— Но не мислиш, че той ще се хване.

— Ще разбереш съвсем скоро.

Скейд кимна, вече сигурна, че се е провалила. Морската вълна се раздели отново и тя успя да хвърли поглед към бледата кула. Най-вероятно, гледана отблизо, беше много тъмна. Издигаше се високо и отвесно, като комин. Но не приличаше толкова на естествено образувание, колкото на заострена постройка.

— Какво е това? — попита тя.

— Кое?

— Онова…

Но когато погледна отново, обектът вече го нямаше. Или мъглата се беше затворила, за да го скрие, или беше изчезнало.

— Там няма нищо — каза Вълкът.

Скейд подбираше внимателно думите си.

— Вълк, чуй ме. Ако Клавейн оцелее след този мой ход, аз съм готова да направя онова, което обсъждахме преди.

— Немислимото ли, Скейд? Прехода към състояние четири?

Дори Фелка прекрати играта си и вдигна поглед към двамата възрастни. Моментът беше многозначителен и се проточи безкрайно дълго.

— Наясно съм с опасностите. Но трябва да го направим, за да му се изплъзнем. Трябва да прескочим границата на нулевата маса, за да влезем в четвъртото състояние. Във фазата на тахионната маса.

Отново забеляза краткотрайната вълча усмивчица.

— Много малко организми са пътували някога по-бързо от светлината, Скейд.

— Готова съм да стана един от тях. Какво трябва да направя?

— Знаеш много добре. Машината, която направи, е почти способна на това, но се нуждае от известни модификации. Не и нещо, с което фабриките ти да не могат да се справят. За да направиш промените, обаче, ще трябва да се посъветваш с „Встъпление”.

Скейд кимна.

— Затова съм тук. Затова доведох Фелка.

— Тогава да започваме.

Фелка се върна към играта си, без да им обръща повече внимание. Скейд даде кодираната последователност от невронни команди, която щеше да предизвика свързването с машинарията на „Встъпление”.

— Започва, Вълк.

— Знам. И аз го чувствам.

Фелка вдигна поглед от играта си.

Скейд усещаше, че става множествена. От морската мъгла, от посока, която не беше в състояние нито да опише, нито да посочи, идваше усещането за нещо, което се оттегля в безкрайната, леденостудена далечина, като бял коридор, достигащ до пустия край на вечността. Космите на тила ѝ настръхнаха. Знаеше, че има нещо извънредно нередно в това, което върши. Предусещането за зло беше съвсем осезаемо. Трябваше обаче не да отстъпва, а да прави каквото трябваше да се направи.

Както бе казал Вълкът, човек трябваше да се изправи лице в лице срещу своите страхове.

Скейд се вслушваше напрегнато. Струваше ѝ се, че чува шепот на гласове надолу по коридора.

— Бийст?

— Да, госпожичке?

— Винаги ли си бил напълно честен с мен?

— И защо ще съм нещо друго освен честен, госпожичке?

— Точно това се питам и аз, Бийст.

Антоанет беше сама в долната кабина за управление на полета на „Буревестник”. Товарният ѝ кораб бе прикован към тежкото монтажно скеле в един от хангарите на „Зодиакална светлина”. Намираше се там, откакто бяха взели лайтхъгъра и понесените от него повреди се отстраняваха под умелите напътствия на Зейвиър, който не жалеше сили. Той разчиташе на суперпрасетата и корабните слуги да му помогнат да се справи и в началото работата вървеше по-бавно, отколкото ако работеше с обучени за тази цел маймуни. Но макар да имаха известни проблеми с ловкостта, прасетата бяха по-умни от хиперприматите и, след като първоначалните трудности бяха преодолени и слугите — програмирани както трябва, работата потръгна. Зейвиър не само поправи корпуса, но и смени напълно бронята му. Двигателите, от отговарящите за приземяването до главния ядрен мотор, токамака, бяха щателно прегледани и ремонтирани, за да си вършат работата още по-добре. Оръжията, разположени из различни тайни места в кораба, бяха обновени и свързани в единна мрежа на управление. Зейвиър заяви, че вече няма смисъл да се крият. Нямаше причина да претендират, че „Буревестник” е все още търговски кораб. Там, където отиваха, нямаше да има пъхащи си носа навсякъде власти, от които да крият нещо.

Но след като ускорението нарасна и на всички им се налагаше или да стоят неподвижни, или да използват някакви тромави, обемни външни скелети, Антоанет намали посещенията на своя кораб. Не само защото работата бе почти привършена и нямаше какво да наглежда; задържаше я още нещо.

Предполагаше, че на някакво ниво винаги бе имала тези подозрения. Понякога ѝ се бе струвало, че не е сама на „Буревестник”; че бдителността на Бийст се простираше по-далече от несъзнателния оглед на една персона в гама-ниво. Че в него имаше нещо повече.

Но това означаваше, че Зейвиър — и баща ѝ — я бяха излъгали. Не беше готова обаче, да се изправи пред подобен факт.

Досега.

По време на едно кратко затишие, когато ускорението бе туширано заради техническа проверка, Антоанет се качи на борда на „Буревестник”. От чисто любопитство, с очакването информацията да е изтрита от корабните архиви, тя ги прегледа, за да види дали там нямаше да намери нещо за постановлението „Мандълстам”.

И намери.

Но дори да не беше успяла, мислеше, че щеше да се досети.

Съмненията бяха започнали да изплуват по-силно откогато и да било след замесването им с Клавейн. Например случаят, когато Бийст бе стрелял самоволно срещу атакуващите ги баншита, сякаш наистина се бе „паникьосал”, само дето подобно нещо беше абсолютно невъзможно за разум на гама-ниво.

После идваше ред на случая с полицейския пълномощник, онзи, който щеше да брои останалите дни от живота си в усойна килия в Шато. Тогава бе започнала да се пита каква е връзката на баща ѝ с Лайл Мерик. Пълномощникът бе споменал за постановлението „Мандълстам”.

Тогава то не означаваше нищо за нея.

Но сега вече знаеше.

Или пък случая, когато Бийст случайно бе споменал себе си като „аз”, сякаш грижливо поддържаната фасада се беше разтворила за частица от секундата. И тя бе зърнала истинското лице на нещо.

— Госпожичке…

— Знам.

— Какво знаеш, госпожичке?

— Какво си. Кой си.

— Моля за извинение, госпожичке, но…

— Млъкни, по дяволите.

— Госпожичке… ако е възможно да…

— Казах да си затваряш устата. — Антоанет удари панела на контролното табло с опакото на дланта си. Това бе еквивалентът на нанасяне на удар по Бийст и за момент я обзе разкаяние. — Знам всичко, което се е случило. Открих истината за постановлението „Мандълстам”.

— Постановлението „Мандълстам” ли, госпожичке?

— Не ми се прави на толкова невинен. Знам, че знаеш за него. Това е законът, приет непосредствено преди да умреш.

— Необратимата невронна смърт, госпож…

— Онзи, според който властите — Конвенция Ферисвил — имат правото да конфискуват и изтрият всяко копие в бета- или алфа-ниво на осъден на постоянна смърт. Според него, колкото и копия на себе си да направиш, независимо дали са истински или симулирани невронни сканирания, властите трябва да ги приберат и унищожат.

— Звучи доста крайно, госпожичке.

— И е така. Освен това те го приемат напълно сериозно. И всеки, който бъде хванат, че съхранява копие на осъден негодник, го чакат големи неприятности. Разбира се, има и вратички — симулацията може да бъде скрита почти навсякъде или излъчена към място, което се намира извън юрисдикцията на Ферисвил. Но и тогава не липсват рискове. Направих справка, Бийст. Властите са залавяли хора, съхраняващи подобни копия, нарушавайки постановлението „Мандълстам”. И всички са получили смъртни присъди.

— Доста безцеремонно.

Тя се усмихна.

— Така ли? А ако човек изобщо няма представа, че съхранява подобно нещо? Как би променил уравнението този факт?

— Не знам дали има смисъл да се правят предположения.

— Съмнявам се, че това би променило уравнението даже на йота. Не и ако питаш ченгетата. Затова е проява на още по-голяма безотговорност да заблудиш някого и без негово знание да направиш така, че да съхранява незаконна симулация.

— Да заблудиш ли каза, госпожичке?

Антоанет кимна. Беше го изрекла. И тук нямаше смисъл от по-нататъшна игра на криеница.

— Полицейският пълномощник знаеше, нали? Просто не е можел да намери доказателства, вероятно… или пък е искал да ме остави да се пържа на бавен огън, за да разбере какво знам.

Маската се плъзна отново.

— Аз не съм напълно…

— Предполагам, че Зейвиър също е включен в играта. Той познава този кораб като петте пръста на ръката си, всяка подсистема, всяка жичка. И със сигурност би се ориентирал как да скрие Лайл Мерик на борда му.

— Лайл Мерик ли, госпожичке?

— Ти знаеш. Спомняш си. Не самият Лайл Мерик, разбира се, просто негово копие. В бета или алфа-ниво, не знам точно какво. А и не ми пука особено. Това не би променило изобщо нищо в съда, нали?

— Чакай…

— Това си ти, Бийст. Ти си той. Лайл Мерик умря, когато властите го екзекутираха заради катастрофата. Но това не беше краят, нали? Ти продължи да съществуваш. Зейвиър е качил копие на Лайл на борда на скапания кораб на баща ми. Ти си това копие.

Бийст не каза нищо в продължение на няколко секунди. Антоанет наблюдаваше бавната, хипнотизираща игра на цветовете и цифрите върху контролното табло. Чувстваше се така, сякаш бяха нахлули насилствено в част от самата нея, сякаш всичко в света, на което смяташе, че може да вярва, току-що беше поставено в чувал и изхвърлено.

Когато най-после Бийст отговори, тонът му не беше променен.

— Госпожичке… Искам да кажа, Антоанет… грешиш.

— Разбира се, че греша. Може да се каже, че го призна.

— Не, не разбираш.

— Коя част не разбирам.

— Не го направи Зейвиър. Зейвиър помогна — той знаеше за това — но идеята не беше негова.

— Нима?

— Беше на баща ти, Антоанет. Той ми помогна.

Тя удари отново контролния панел, този път по-силно. И после излезе от кораба си, твърдо решена да не стъпи никога повече в него.

Прасето Лашер проспа по-голямата част от пътя след изстрелването на совалката от „Зодиакална светлина”. Нямаше какво да прави, така бе казал Скорпион, освен в самия край на операцията, но дори тогава вероятността да се наложи да стори нещо друго освен да обърне кораба, бе едно на четири. Но през цялото време подсъзнателно знаеше, че щеше да се наложи именно той да свърши мръсната работа. Затова не се изненада, когато от „Зодиакална светлина” пристигна съобщение, че точно той се намира в подходящия квадрант от небето, за да засече совалката, която Скейд бе пуснала от кораба си.

— Късметлия си, стари ми Лашер — рече си той. — Винаги си мечтал за слава. Сега е твоят шанс.

Не се отнасяше несериозно към дълга си, нито подценяваше рисковете за самия себе си. Операцията беше изпълнена с опасности. Горивото, с което разполагаше, бе точно премерено, колкото да се върне с допълнителен товар от един човек. Нямаше място за грешки. Клавейн бе дал да се разбере ясно, че безсмисленият героизъм е излишен. Ако траекторията на совалката на Скейд излизаше дори с един километър от безопасното пространство, в което бе възможно да се осъществи срещата, Лашер — или който се окажеше късметлия — трябваше да обърне назад и да забрави за нея. Единствената направена отстъпка бе, че всяка совалка носеше по една модифицирана ракета, чиято бойна глава бе отделена и заменена с транспондер. Ако се приближеше достатъчно до совалката на Скейд, можеше да прикрепи „сигналния фар” за корпуса ѝ. Той щеше да продължи да излъчва оттам своите сигнали в продължение на един век субективно или петстотин години световно време. Нямаше да бъде лесно, но все пак щеше да има някакъв шанс да се доберат до нея отново, преди да излезе от сферата на добре картографираното от хората пространство. Достатъчно беше да се знае, че не бяха изоставили окончателно Фелка.

Сега Лашер я видя. Беше се добрал до совалката на Скейд, следвайки осъвременените координати, изпратени от „Зодиакална светлина”. Сега тя падаше свободно, защото бе изгорила последния си микрограм антиматерия. Виждаше я през прозореца в предната част: беше подобна на метална власинка, осветена от собствените му прожектори.

Свърза се отново с лайтхъгъра.

— Говори Лашер. Вече я виждам. Това определено е совалка. Не мога да кажа от какъв тип, но не прилича на нашите.

Намали скоростта на приближаване. Хубаво щеше да бъде да изчака отговора на Скорпион, но не разполагаше с този лукс. Времевата разлика със „Зодиакална светлина” вече беше двайсет минути и разстоянието нарастваше непрестанно, тъй като лайтхъгърът поддържаше ускорение от десет гравитационни константи. Имаше право точно на трийсет минути тук, преди да започне обратното си пътуване. Ако се забавеше и минута по-дълго, никога нямаше да догони кораба.

Времето щеше да стигне точно колкото да осъществи връзка между двата непознати кораба, да се качи на борда на другия и да намери дъщерята на Клавейн или каквато беше там.

Не го интересуваше кого спасява, а единствено, че го правеше по поръчка на Скорпион. Какво от това, че Скорпион правеше това, което му каже Клавейн? Това нямаше значение, не намаляваше по никакъв начин изгарящото войнишко възхищение, което Лашер изпитваше към своя лидер. Следеше кариерата на Скорпион почти от първия миг от появата му в Казъм сити.

Невъзможно беше да не отчете ефекта от неговото пристигане. Преди това прасетата представляваха вечно разкъсвана от вътрешни раздори сбирщина, която се задоволяваше да сумти из най-долните слоеве на пропадналия град. Скорпион ги беше галванизирал. Беше се превърнал в месия за престъпниците, в толкова митична фигура, че много прасета се съмняваха, че изобщо съществува. Лашер бе събрал информация за всички извършени от него престъпления и ги бе наизустил с ненаситността на религиозен последовател. Беше ги изучавал, възхищавайки се от бруталната им изобретателност и достойната за японско тристишие простота. Как ли би се чувствал, ако сам бе автор на подобни бижута от жестокост? По-късно се бе придвижил в сферата на влияние на Скорпион и после се бе изкачил по стълбицата на престъпната йерархия. Помнеше първата си среща със Скорпион, лекото разочарование, когато се оказа, че и той е най-обикновено прасе като него самия. Постепенно обаче този факт само бе усилил още повече възхищението му. Скорпион беше от плът и кръв и това правеше постиженията му още по-забележителни. Лашер, първоначално доста нервно, се бе превърнал в един от главните му оперативни работници и след това — в един от неговите заместници.

И тогава Скорпион беше изчезнал. Говореше се, че заминал далече в Космоса заради някакви деликатни преговори с друга престъпна групировка в системата, може би скайджаковете.

За Скорпион беше опасно да пътува по което и да било време и особено — по време на война. Постепенно Лашер бе принуден да приеме налагащата се, макар и неприемлива вероятност той да е мъртъв.

Бяха минали месеци. И тогава до него бе достигнала вестта, че Скорпион е под арест или нещо подобно. Оказа се, че паяците го бяха пленили, може би след като го бяха хванали зомбитата. И сега паяците бяха принудени да го предадат на Конвенция Ферисвил.

Очевидно беше дошъл краят на яркото царуване в сянка на Скорпион. Конвенцията можеше да придаде достоверност на всяко обвинение, а по време на война почти нямаше престъпление, което да не се наказва със смърт. Скорпион, наградата, към която се бяха стремели толкова дълго, бе най-после в ръцете им. Несъмнено щяха да направят показно съдебно дело, последвано от екзекуция, и Скорпион щеше да премине окончателно в света на легендите.

Но не стана така. Както винаги, слуховете бяха противоречиви, но някои от тях говореха за едно и също — че Скорпион е жив и здрав и вече не е под ничий арест; че се е върнал в Казъм сити и сега се намира в зловещата постройка, известна на някои от прасетата като Шато де корбо, чието мазе според тях било обитавано от духове. И че е гост на загадъчния обитател на замъка и сега събира онова пословично нещо, за което се говореше често, но което никога досега не бе осъществявано.

Армията от прасета.

Лашер се присъедини към някогашния си господар и разбра, че слуховете са верни. Скорпион работеше за или в някакво странно сътрудничество със стареца, когото наричаха „Клавейн”. И двамата замисляха кражбата на кораб на ултрите, нещо, за което според ортодоксалния правилник на престъпниците дори не трябваше да се споменава, камо ли да се опитва. Лашер бе заинтригуван и ужасен, особено когато разбра, че кражбата трябваше да бъде само прелюдия към нещо дори още по-дръзко.

Как можеше да устои?

И така се озова тук, на светлинни години от Казъм сити, на светлинни години от всяко нещо, което можеше да определи като познато. Беше служил на Скорпион, при това му беше служил добре, като не само вървеше по неговите стъпки, но и ги предугаждаше и даже понякога бе тръгвал пред своя господар и по този начин бе заслужавал сдържаната му похвала.

Вече беше близо до совалката. Тя имаше типичния за конджоинърска машина вид на изгладено камъче. Насочи светлината на прожекторите си към нея, търсейки мястото, където, според обясненията на Клавейн, трябваше да намери люка: почти невидим „шев” в корпуса, който щеше да му се открие само отблизо. От совалката го деляха само петнайсетина метра и се приближаваше към нея със скорост от метър за секунда. Тя беше достатъчно малка, за да намери без проблем заложничката на борда ѝ, стига само Скейд да бе удържала думата си.

От корпуса го деляха десет метра. От сърцето на конджоинърския кораб се появи някаква светеща прашинка, като първата искра на изгряващото слънце.

Лашер не успя дори да мигне.

Скейд видя приказната светлинка. Не беше трудно да разбере какво представлява. Сега зад „Куче грозде” нямаше звезди, само абсолютен, мастиленочерен мрак. Относителността свиваше видимия свят в обхванал кораба пояс. Корабът на Клавейн обаче се движеше почти със същата скорост като „Куче грозде”, затова изглеждаше, че се намира директно зад него. Големият колкото връхче на карфица блясък прободе мрака като намираща се не на място звезда.

Скейд оглежда подробно светлинката, коригира незначително червеното и отместване и заключи, че експлозията включваше само взривеното оръжие и малка остатъчна маса от антиматерия. Тя беше унищожила малък кораб с размерите на совалка, но не и на лайтхъгър. Експлозията на подобна машина, която вече черпеше от безкрайните енергийни резерви на квантовия вакуум, би била с три степени по-ярка от взривяването на бойната глава.

И така, Клавейн отново се бе оказал по-умен от нея. Не, коригира се тя, не по-умен, а умен. Скейд все още не бе допуснала нито една грешка и, макар да бе парирал всичките ѝ атаки, Клавейн все още не ѝ бе нанесъл удар. Предимството бе все така на нейна страна и беше убедена, че му е създала големи неудобства поне с една от своите атаки. Най-малкото го беше принудила да изхаби гориво, което би предпочел да запази. Най-вероятно го беше накарала да отклони усилията си към отбиването на нейните удари, вместо да се подготвя за чакащата го около Ризургам битка. Във всякакъв военен смисъл не беше изгубила нищо, освен възможността да блъфира отново някога убедително.

Но тя така или иначе никога и не бе разчитала на това.

Време беше да направи това, което трябваше да бъде направено.

— Мръсен лъжец.

Зейвиър вдигна поглед към връхлетялата в стаята им Антоанет. Той лежеше по гръб на своята койка, балансирайки лаптопа между коленете си. Антоанет зърна за момент движещите се по екрана му кодови линии, символи и криволици на програмния език, предаващи сложно формализираните строфи на някаква извънземна поезия. Зейвиър беше захапал между зъбите си компютърен писец. Той падна от устата му, когато я отвори шокирано. Лаптопът падна на пода.

— Антоанет?

— Знам.

— Какво знаеш?

— За постановлението „Мандълстам”. За Лайл Мерик. За „Буревестник”. За Бийст. За теб.

Зейвиър се завъртя върху койката, стъпалата му докоснаха земята. После прокара свенливо пръсти през черните си коси.

— За какво?

— Не ме лъжи, мръсник!

Миг по-късно тя вече беше отгоре му, заслепена от гняв. В ударите ѝ нямаше истинско желание за насилие; при всякакви други обстоятелства щяха да бъдат игриви. Но Зейвиър скри лице, поемайки ударите върху ръцете си. Опитваше да ѝ каже нещо. Тя го бъхтеше в яростта си, отказвайки да чуе неубедителните му обяснения.

Най-сетне гневът премина в сълзи. Зейвиър я хвана внимателно за китките, спирайки по-нататъшните ѝ удари.

— Антоанет — промълви той.

Тя го удари за последен път, после зарева истински. Едновременно го мразеше и го обичаше.

— Вината не е моя — обясни той. — Кълна се, не е моя.

— Защо не ми каза?

Той я погледна и тя отвърна на погледа му с облените си в сълзи очи.

— Защо не ти казах ли?

— Точно това те попитах.

— Защото баща ти ме накара да обещая, че няма да го направя.

Когато Антоанет се успокои достатъчно и бе готова да слуша, Зейвиър ѝ разказа какво се бе случило. Джим Бакс беше дългогодишен приятел с Лайл Мерик. И двамата бяха пилоти на търговски кораби, и двамата работеха във и около Ръждивия пояс. Обикновено беше трудно за двама пилоти, работещи в една и съща търговска сфера, да поддържат истинско приятелство въпреки спадовете и възходите на икономиката в рамките на системата — интересите им се сблъскваха в прекалено много случаи. Но тъй като Джим и Лайл действаха в съвсем различни ниши и имаха абсолютно различни клиенти, съперничеството никога не излагаше на заплаха приятелството им. Джим Бакс пренасяше големи товари по кратки траектории с висок разход на енергия, обикновено непосредствено след получаване на поръчката и най-често, макар и невинаги, повече или по-малко в рамките на закона. Джим определено нямаше криминално проявени клиенти, но не можеше да се каже и че им отказваше, ако получеше поръчка от тях. Лайл пък, от своя страна, работеше почти изключително с престъпници. Те признаваха, че бавният му, уязвим кораб с химически двигател, на който не можеше да се разчита, би привлякъл последен вниманието на митниците и катерите на акцизните агенти на Конвенцията. Лайл не можеше да гарантира, че превозваните от него товари ще пристигнат бързо до целта си, но почти винаги можеше да гарантира, че ще пристигнат, без да бъдат инспектирани и клиентите му нямаше да бъдат принудени да отговарят на поредица от неудобни въпроси. И така, можеше да се каже, че Лайл Мерик се радваше на относителен просперитет. Той полагаше доста усилия, за да укрива печалбите си от властите, поддържайки илюзията, че се намира непрекъснато на ръба на неплатежоспособността. Но зад кулисите и според стандартите на деня, той беше умерено богат човек, много по-богат, отколкото щеше да бъде някога Джим Бакс. Достатъчно богат, за да си позволи веднъж годишно да осъвременява симулацията си в алфа-ниво в специално създадените за тази цел места във висшите слоеве на Казъм сити.

И играта му вървеше години наред. До деня, в който един отегчен полицейски катер реши да избере Лайл единствено защото никога досега не им бе създавал проблеми и следователно трябва да бе замислил нещо. За катера не беше трудно да догони стария кораб на Лайл. Той му нареди да изключи главния мотор и да се подготви да приеме полицейския пълномощник на борда си. Но Лайл беше наясно, че не може да изпълни подобно нареждане. Цялата му репутация се крепеше върху факта, че никога досега не е бил инспектиран. Ако позволеше полицейският пълномощник да се качи на борда, щеше да подпише полицата за собствения си банкрут.

Нямаше друг избор освен да бяга.

За щастие — или нещастие, както се оказа — вече почти беше стигнал до карусел Ню Копенхаген. Знаеше, че на ръба му се намираше монтажен кладенец, точно толкова голям, колкото да побере кораба му. Ако успееше да се добере там, щеше да успее поне да унищожи товара, преди полицейските пълномощници да се качат на борда. И пак го очакваха сериозни неприятности, но поне щеше да е запазил тайната на клиента и оправдал доверието му, а това за Лайл струваше много повече от финансовата сигурност.

Но така и не успя да осъществи намерението си. Не се справи с приближаването до карусела, изтормозен от катерите — те бяха станали вече четири и бяха изстреляли забавящи движението скоби към корпуса на кораба му — и се блъсна във външната повърхност на ръба. Изненадващо за всички и най-вече за самия него, Лайл оцеля. Спасителният модул излетя от кораба и проби обвивката на карусела както човката на птичето пробива черупката на яйцето. Скоростта му при удара беше само няколко десетки метра в секунда и, макар да беше доста насинен, не получи сериозни наранявания. Късметът не го изостави дори когато главната двигателна секция — подутите бели дробове на цистерните с химическо гориво — избухнаха. Взривът наби модула още по-навътре в карусела, но въпреки всичко Лайл оцеля.

Но още докато си даваше сметка какъв късметлия е, той разбра, че е загазил ужасно. Ударът не бе в най-гъсто населената част на пръстена, на карусела, но жертвите пак бяха много. Един от сводовете на ръба бе пробит и въздухът бе излязъл през отвора. Той беше в зона, където хората прекарваха свободното си време — миниатюрна поляна и гора, осветени от лампи.

През всяка друга нощ наслаждаващите се на синтетичния пейзаж на лунна светлина хора и животни нямаше да бъдат повече от петдесет-шейсет. През нощта на сблъсъка обаче имаше среднощен рецитал на един от най-популистките опити на Куирънбах, привлякъл неколкостотин души. Слава Богу повечето бяха оцелели, но мнозина пострадаха сериозно. В крайна сметка мъртвите се оказаха четирийсет и трима. Не беше изключено да бяха и повече.

Лайл не направи опит да избяга. Знаеше, че съдбата му е решена. Надали щеше да се отърве от смъртната присъда, дори само заради отказа си да се подчини на нареждането на полицията. Може би имаше средства и пътечки да се откачи, но сега вече за него не можеше да се направи нищо. След Смесената чума, когато някога великолепният Глитър Банд се бе превърнал в Ръждивия пояс, на проявата на вандализъм срещу селищата се гледаше като на най-ужасното престъпление. Четирийсет и тримата мъртви бяха само един от детайлите.

Лайл Мерик беше арестуван, съден и осъден. Бяха го признали за виновен за сблъсъка във всяко отношение. Присъдата му беше необратима невронна смърт. Тъй като се знаеше, че се бе подлагал на сканиране, трябваше да бъде приложено и постановлението „Мандълстам”.

Ферисвил разполагаше със специално назначени за тази задача служители и сега те трябваше да открият и унищожат симулациите на Лайл Мерик на алфа- или бета-ниво. Зад тях стоеше цялата правна машина на Конвенцията, заедно с арсенал от устойчиви на чумата софтуерни инструменти за тяхното издирване. Те можеха да пресеят всяка известна база данни или архив и да изтеглят скритите там незаконни симулации. Бяха много добри в работата си.

Джим Бакс обаче, нямаше намерение да изостави приятеля си. Преди мрежата да се бе затворила и с помощта на други приятели на Лайл, някои от които бяха изключително страховити особи, последните, най-съвременни копия в алфа- ниво бяха измъкнати изпод носа на закона. Благодарение на умелата промяна на документацията на извършилата сканирането клиника, изглеждаше, че Лайл бе пропуснал последната дадена му дата. Държавните служители дни наред стояха над документацията, озадачени от аномалиите. Но все пак свършиха работата си и конфискуваха останалите известни симулации.

Така че, в известен смисъл, Лайл Мерик избяга от правосъдието.

Имаше обаче една уловка и Джим Бакс се държеше за нея. Щеше да приюти персоната на Лайл в алфа-ниво и то на място, където властите надали щяха да се сетят да потърсят някога. Лайл щеше да замени субперсоната на неговия кораб. Сканирането на реално съществувало човешко съзнание в алфа-ниво щеше да замести колекцията от алгоритми и подшаблони, които изграждаха субперсоната в гама-ниво. Истинският ум, макар и неговата симулация, щеше да замести напълно фиктивната персона.

Машината щеше да бъде обитавана от истински призрак.

— Защо? — попита Антоанет. — Защо татко е пожелал да стане по този начин?

— Защо според теб? Защото е милеел и за приятеля си, и за дъщеря си. Това е бил неговият начин да предпази и двама ви.

— Не разбирам, Зейв.

— С Лайл Мерик беше свършено, ако не се бе съгласил да направи това. Но баща ти нямаше намерение да рискува врата си, като съхрани симулацията, без условието му да бъде прието. Поне така Джим щеше да има някаква изгода, освен спасяването на част от своя приятел.

— И тя е?

— Накара Лайл да обещае да се грижи за теб, когато той си отиде.

— Не — промълви едва чуто Антоанет.

— Щяха да ти кажат. Планът винаги е бил такъв. Но годините минаваха и когато Джим умря… — Зейвиър поклати глава. — Не ми беше лесно, знаеш ли. Как според теб съм се чувствал, знаейки за тайната през цялото това време? Цели шестнайсет години, Антоанет. Бях млад и зелен, както се казва, когато баща ти ме нае за първи път, за да му помогна за „Буревестник”. Разбира се, нямаше как да не разбера за Лайл.

— Нещо не ми е ясно. Какво означава „да се грижи за мен”?

— Джим знаеше, че няма да живее вечно, а те обичаше повече от…

Зейвиър не довърши мисълта си.

— Знам, че ме обичаше — рече Антоанет. — Не може да се каже, че взаимоотношенията ни баща-дъщеря бяха толкова дисфункционални, каквито ги предават винаги по холографските предавания. Всички тези глупости от рода на „никога не си казвал, че ме обичаш”. Ние всъщност се разбирахме дяволски добре.

— Знам. Точно за това става дума. На Джим не му беше безразлично какво щеше да стане с теб после, след като него вече нямаше да го има. Знаеше, че ще искаш да наследиш кораба. Той не можеше, нито пък искаше да направи нещо по този въпрос. Дяволите да го вземат, даже се гордееше с това. Истински се гордееше. Мислеше, че от теб ще стане по-добър пилот, отколкото е бил някога той самият и беше убеден, че разбираш от бизнес повече от него.

Антоанет потисна полуусмивчицата си. Беше чувала доста често подобни приказки от баща си, но въпреки това ѝ беше приятно да ги чуе и от някой друг. Това бе доказателство — сякаш имаше нужда от него — че Джим Бакс наистина бе смятал така.

— И?

Зейвиър сви рамене.

— И въпреки това искаше да се погрижи за дъщеря си. Не е чак толкова голямо престъпление, нали?

— Не знам. Каква беше уговорката?

— Лайл щеше да се засели в „Буревестник”. Джим му каза, че ще трябва да се прави на предишното гама-ниво, че ти никога не трябва да заподозреш, че си имаш ангел-хранител. От Лайл се очакваше да се грижи за теб и да не позволи да си навлечеш някоя неприятност. Звучеше разумно. Лайл имаше силен инстинкт за самосъхранение.

Тя си спомни някои от случаите, в които Бийст бе опитвал да я разубеди да направи нещо. Такива случаи имаше много и винаги си ги бе обяснявала с особености на субперсоната. Е, беше се оказала права. Дяволски права. Само че не по начина, по който бе предполагала.

— И Лайл просто се подчини?

Зейвиър кимна.

— Трябва да разбереш, че Лайл бе поел вътрешно пътуване, изпълнено с чувство за вина и самообвинение. Действително се чувстваше ужасно заради хората, които беше убил. Известно време дори не пускаше симулацията си — непрекъснато се намираше в състояние на зимен сън или опитваше да убеди приятелите си да го унищожат. Искаше да умре човекът.

— Но не го направи.

— Защото Джим му даде мотив да живее. Начин да промени стореното, като се грижи за теб.

— А всички тези глупости като „госпожичке”?

— Част от играта. Трябва да му се признае, че се справяше превъзходно, нали? До онзи случай. Но не можеш да го виниш, че се паникьоса.

Антоанет се изправи.

— Така ми се струва.

Зейвиър я погледна с очакване.

— Тогава значи… вече не се сърдиш?

Тя се обърна и го изгледа сурово право в очите.

— Не, Зейв, изобщо не си го мисли. Разбирам случилото се. Разбирам даже защо си ме лъгал през всичките тези години. Но това не означава, че не се сърдя.

— Съжалявам — промълви той, свел поглед. — Но аз само дадох обещание на баща ти, Антоанет, не съм направил нищо друго.

— Вината не е твоя — отвърна тя.

По-късно се любиха. Беше хубаво както всеки друг път с него, който си спомняше; може би дори още повече, в резултат на емоционалните фойерверки, които все още продължаваха да избухват в корема ѝ. И онова, което беше казала на Зейвиър, беше вярно. Сега, след като чу неговата част от историята, беше наясно, че той нямаше как да ѝ каже истината, не и преди да се беше досетила сама за нея. Не винеше особено даже баща си за онова, което бе направил. Той винаги се беше грижил за своите приятели и винаги бе имал изключително високо мнение за дъщеря си. Джим Бакс не беше сторил нищо нехарактерно за своята особа.

Но всичко това не правеше истината по-лесна за приемане. Когато се сетеше за всичкото време, което бе прекарала сама на борда на „Буревестник”, обитаван от Лайл Мерик, който сигурно даже я бе наблюдавал, тя се чувстваше глупаво, чувстваше се предадена.

Не мислеше, че ще е в състояние някога да преодолее това.

Ден по-късно Антоанет се отправи към своя кораб; мислеше, че като влезе отново в него, ще успее да открие в сърцето си прошка към единствения човек на света, на когото смяташе, че може да вярва. Почти нямаше значение, че лъжата беше благородна, че единствената ѝ цел бе нейното собствено добро.

Но когато се озова в основата на скелето, обхванало „Буревестник”, установи, че не може да направи нито крачка по-нататък. Вдигна поглед нагоре към кораба и той ѝ се стори заплашителен и непознат. Вече не ѝ приличаше на нейния кораб; нямаше желание да има нищо общо с него.

Антоанет се обърна и се отдалечи, като плачеше, защото и бе отнето нещо, което никога нямаше да може да си върне.

Нещата се задвижиха с главоломна бързина веднъж щом решението беше взето. След като забави кораба до една гравитационна константа, Скейд накара техниците си да причинят свиването на мехура до размери, по-малки от размерите на бактерия, като го поддържат с нищожна мощност. Това позволи голяма част от машината да бъде изключена. После даде команда за драстична промяна на формата на кораба в съответствие с информацията от „Встъпление”, която бе зърнала.

В задната част на „Куче грозде” се намираха много, подсигурени срещу чумата хранилища на наномашини, тъмни капсули, пълни с репликатори на ниско ниво. При дадена от Скейд команда машините се пускаха, програмирани да се размножават, като образуват изгаряща слуз от микроскопични, преобразуващи материята двигатели. Слузта изпълваше и проникваше във всяка ниша от задната част на кораба, разтваряйки материала, от който бе изграден лайтхъгърът. Голяма част от машинарията на самото съоръжение ставаше жертва на същото пагубно влияние. След себе си репликаторите оставяха лъскави обсидианови структури, оформени от нишки дъги и спирали, които си проправяха път в пространството зад кораба във вид на безброй пипала и жила. Бяха снабдени с допълнителни съоръжения, изпъкващи навън като черни смукала и отровни торбички. Когато оперираше, машината извършваше хипнотични движения като вършачка, удряйки и разрязвайки вакуума. Насред тези сърповидни движения щеше да се създаде квантов вакуум от четвърто състояние с размерите на един кварк. В този вакуумен джоб инерционната маса беше имагинерна в строго математически смисъл.

Мехурът с размери на един кварк щеше да вибрира, да трепти и тогава — за по-малко от миг от времето на Планк — щеше да погълне целия кораб, преминавайки през преходна инфлационна фаза до макроскопични величини. Машината, която щеше да продължава да контролира процеса, беше настроена в рамките на изумително фини толеранси, до самия праг на неяснотата на Хайзенберг. Колко от това беше необходимо, никой не можеше да отгатне. Скейд не беше готова да направи изводи от онова, което ѝ бяха прошепнали гласовете от „Встъпление”. Не ѝ оставаше друго, освен да се надява, че отклоненията нямаше да се отразят върху функциите на машината или поне да я засегнат толкова дълбоко, че да престане да действа изобщо. Мисълта, че можеше да продължи да работи, но не както трябва, бе прекалено ужасяваща, за да се спира върху нея.

Първият път обаче, не се случи нищо. Машината беше включена и квантово-вакуумните сензори доловиха странни, фини трептения… но точните измервания показаха, че „Куче грозде” не бе помръднал и с ангстрьом повече, отколкото ако бяха използвали обичайните средства за потискане на инерцията. Ядосана и на себе си, и на другите, Скейд се промъкваше из тесните процепи на черната машина. Скоро откри когото търсеше: Моленка, техника на системите на „Встъпление”. Моленка изглеждаше обезкървена.

„Какво не е наред?”

Моленка опита да даде някакво обяснение, като натъпка обществената част от съзнанието на Скейд с технически факти. Скейд ги приемаше критично, подбирайки същественото. Конфигурацията на съдържащите полето системи не беше съвършена. Мехурът на вакуума от състояние две се бе изпарил до състояние нула, преди да бъде преведен отвъд потенциалната бариера в магическото тахионно четвърто състояние. Скейд огледа критично машината. Стори ѝ се незасегната.

„Значи си разбрала какво не е било наред. Така ли е? И следователно ще можеш да предприемеш съответните промени и да опиташ пак да осъществиш прехода?”

[Скейд…]

„Какво?”

[Нещо все пак се случи. Не мога да открия никъде Джаструсяк. Той беше много по-близо от мен до апаратурата, когато предприехме извършването на опита. Не успявам да го намеря никъде, не виждам нито следа от него.]

Скейд слушаше, без да проявява нищо повече от търпимост. Едва когато събеседничката ѝ престана да говори и изминаха няколко секунди в мълчание, повтори:

„Джаструсяк ли?”

[Да… Джаструсяк. Моят партньор в работата. Другият специалист по въпросите на „Встъпление”.]

„На този кораб никога не е имало някой на име Джаструсяк, Моленка.”

Моленка пребледня още повече, или поне така се стори на Скейд. И промълви едва чуто:

[Не…]

„Уверявам те, няма никой на име Джаструсяк. Екипажът не е голям и познавам всички негови членове.”

[Това не е възможно. Бях с него преди не повече от двайсет минути. Бяхме в машината, подготвяхме я за прехода. Джаструсяк остана тук, за да осъществи последните настройки. Кълна се!]

„Може би наистина се кълнеш.” Скейд се изкушаваше, много се изкушаваше да навлезе в главата на Моленка и да инсталира мнемонична блокада, за да изтрие от паметта ѝ случилото се току-що. Но то нямаше да зачеркне явния конфликт между онова, което смяташе за вярно, и това, което бе обективна реалност.

„Моленка, знам, че ще ти бъде трудно, но трябва да продължиш да работиш с апаратурата. Съжалявам за Джаструсяк — забравих за момент името му. Ще го намерим, обещавам ти. Има много места, където е възможно да се е озовал.”

[Не ис…]

Скейд я прекъсна и един от пръстите ѝ внезапно се озова под брадичката ѝ. „Не. Нито дума повече, Моленка. Никакви думи, никакви мисли. Просто се върни в машината и направи нужните настройки. Ще го направиш заради мен, нали? Направи го заради мен и заради Майка Нест.”

Моленка трепереше. Очевидно беше ужасена. Това бе изпълненият с примирение, безнадежден ужас на малък бозайник, попаднал в нечии нокти.

[Да, Скейд.]

Името Джаструсяк заседна в ума на Скейд, мъчително познато. Не можеше да се освободи от него. Когато ѝ се предостави възможност, тя се включи към колективната конджоинърска памет и изтегли цялата информация, свързана с него. Беше решила да разбере каква бе причината подсъзнанието на Моленка да изкриви функциите си по толкова творчески начин, изграждайки несъществуваща личност от нищото в момент на ужас.

За известна своя изненада Скейд научи, че името Джаструсяк бе известно в Майка Нест. Сред конджоинърите действително бе имало някой си Джаструсяк, привлечен по време на окупацията на Казъм сити. Бързо бе приет във Вътрешното светилище, където работеше върху напредничави концепции. Беше сред екипа конджоинърски теоретици, основали своя изследователска база на един астероид. Бяха работили върху методите, позволяващи съществуващите конджоинърски двигатели да бъдат преобразувани така, че да си вършат работата незабележимо.

Оказало се, че задачата е извънредно сложна. Екипът на Джаструсяк бил сред първите, научили точно колко сложна. Цялата им база, заедно със значителна част от тяхната полусфера на астероида, била пометена.

Следователно Джаструсяк беше мъртъв, и то отдавна.

„Но ако беше останал жив — помисли си Скейд, — щеше да отговаря на изискванията ми за експерт, който съм готова да взема в екипа си на борда на „Куче грозде”. Вероятно беше от същия калибър като Моленка и рано или късно щеше да стане така, че да работи рамо до рамо с нея.”

Какво ли означаваше това? Вероятно нищо повече от неудобно съвпадение.

В този момент се обади Моленка.

[Готови сме, Скейд. Можем да опитаме отново с експеримента.]

Скейд се поколеба и за малко не ѝ каза, че е открила истината за Джаструсяк. Но в последния момент се отказа. „Тогава действай.”

Наблюдаваше движението на машината. Тя размахваше извитите си черни ръце назад-напред, както ѝ се струваше една през друга, вършеейки пространството и времето като някаква адска плетачна машина, примамвайки и поставяйки частиците с размери на бактерия в тахионната фаза. Само за секунди машината се превърна в спояваща мъгла зад „Куче грозде”. Гравитационната вълна и екзотичните сензори на частици регистрираха буря от дълбок пространствен стрес, тъй като квантовият вакуум на границата на мехура беше коагулиран и срязан в микроскопични мащаби. Белезите на тези бури, филтрирани и обработени от компютри, съобщаваха на Моленка какво е поведението на геометрията на мехура. Тя препредаваше получените факти на Скейд и това ѝ позволяваше да визуализира мехура като бляскава светлинна сфера, пулсираща и потрепваща като капка живак, увиснала от магнитна рамка. Цветовете, не всички от които бяха в рамките на нормалния за човека спектър, се движеха на призматични вълни по повърхността на мехура, свидетелство за странните нюанси на взаимодействието в квантовия вакуум. Всичко това не притесняваше Скейд. Интересуваха я единствено придружаващите ги показатели, които показваха, че мехурът се държи нормално или толкова нормално, колкото би могло да се очаква от нещо, което всъщност няма право да съществува. От мехура се излъчваше меко синкаво сияние, тъй като частиците на Хокинговата радиация биваха запращани в тахионното състояние и изтръгвани от „Куче грозде” с по-голяма от светлинната скорост.

Моленка даде сигнал, че са готови да разширят мехура, така че „Куче грозде” да се озове в неговата сфера на пространство-време в тахионна фаза. Процесът щеше да бъде осъществен светкавично и полето, според Моленка, щеше да се сгромоляса обратно в микроскопичните си мащаби в субективни пикосекунди. Този миг на стабилност обаче, щеше да бъде достатъчен корабът на Скейд да бъде преведен през пространство от светлинна наносекунда, около една трета от метъра. Отвъд очаквания радиус на мехура вече бяха разположени роботи, готови да уловят момента, когато корабът преминеше към тахионно състояние. Една трета от метъра не беше достатъчна, за да промени положението им спрямо Клавейн, разбира се, но по принцип продължителността на осъществяващата скока процедура можеше да се удължи, а тя самата — да се повтори почти незабавно. Най-трудно щеше да бъде да го направят веднъж. Оттам нататък ставаше дума единствено за усъвършенстване.

Скейд даде на Моленка разрешение да разшири мехура. В същия момент заповяда на имплантите си да преминат в режим на максимално ускорено осъзнаване. Нормалната активност на кораба се превърна в почти непроменящ се фон, дори маховете на черните ръце се забавиха дотолкова, че Скейд вече беше в състояние да различава по-ясно движенията на хипнотичния им танц. Огледа състоянието на ума си и установи наличие на нервно очакване, примесено с непобедимия страх, че е на път да извърши огромна грешка. Спомни си думите на Вълка, че много малко органични обекти са се движили някога по-бързо от светлината. При други обстоятелства може би щеше да се вслуша в неизреченото предупреждение, но той същевременно я беше подтиквал, беше я стимулирал да продължи нататък. Техническата му помощ при декодирането на инструкциите на „Встъпление” беше безценна и тя бе стигнала до извода, че той имаше интерес от цялата тази работа. Или просто му беше приятно да я гледа разкъсвана от вътрешни конфликти.

Това нямаше значение. Стореното бе сторено. Размахващите се ръце вече променяха полевите условия около мехура, милвайки границата с деликатни квантови ласки, като го насърчаваха да се разшири. Вибриращият мехур се уголемяваше, издуваше се в поредица от несиметрични разширения. Мащабите се променяха в поредица от логаритмични скокове, но съвсем не достатъчно бързо. Скейд веднага разбра, че нещо не е наред. Уголемяването трябваше да се осъществи толкова бързо, че да не бъде усетено, дори в ускорено състояние на съзнанието. Мехурът вече трябваше да е погълнал кораба, а вместо това бе придобил размери на голям грейпфрут. И бе увиснал в близост до размахващите се ръце, показвайки, че става нещо изключително нередно. Скейд се молеше той да се върне до предишните си бактериални размери, но знаеше от Моленка, че е много по-вероятно да се разшири неконтролируемо. Ужасена и изпаднала в захлас, тя наблюдаваше как грейпфрутът се огъва и трепти, как придобива форма на фъстък и миг по-късно се превръща в полусфера, топологическа трансформация, която Моленка се бе заклела, че е невъзможна. После се превърна отново в мехур и тогава Скейд бе готова да се закълне, че видя злорадо хилещо се насреща и фантасмагорично лице. Знаеше, че това е дело на собственото ѝ подсъзнание, което поставяше отпечатък там, където не съществуваше нищо, но усещането за надвиснало зло беше непреодолимо.

След това мехурът се разшири отново и достигна размерите на малък кораб. Някои от вършеещите ръце не се отклониха навреме и пробиха вибриращата мембрана. Последва претоварване на сензорите, неспособни да преработят гравитационния порой и притока на частици. Екипът губеше неумолимо контрол над събитията. Изключваха жизненоважни контролни системи в задната част на „Куче грозде”. Ръцете започнаха да се движат конвулсивно, удряйки се едни в други като несработени танцьори. Светеща плазма започна да запълва разстоянието между границата и машината. Границата се сви отново, мембраната ѝ погълна кубически хектари поддържаща апаратура. Развалящата се машина не бе в състояние да осигурява повече стабилността ѝ. В мехура пулсираха неопределени експлозии. Една от основните контролиращи ръце се отдели и се прибра в корпуса на „Куче грозде”. Скейд усети поредица от експлозии от едната страна на кораба си, към мостика се спуснаха розови цветове. Прекрасната ѝ машина се разпадаше. Мехурът нарастваше, преминавайки през развалящите се защити на спиращите да работят ръце. От всички посоки пищяха аларми, из целия кораб се спускаха защитни барикади. От сърцевината на мехура прозираше бяла светлина, тъй като материята вътре в нея преминаваше частично към чистото фотонно състояние. Катастрофално връщане към третото състояние на квантовия вакуум, при който цялата материя беше без маса…

През мембраната премина фото-лептонна светкавица. Малкото все още функциониращи ръце бяха отхвърлени назад като счупени пръсти. Последва кратко, бясно цвъртене от изпускане на плазма и мехурът се разшири, като едновременно погълна „Куче грозде” и се разпиля. Скейд усети как се стовари върху нея, като внезапен студен фронт в топъл ден. Корабът бе разтърсен от ударна вълна, която я отхвърли към стената. При обичайни условия стената щеше да се деформира, за да абсорбира енергията от сблъсъка, но този път ударът беше силен и металически.

Но корабът все още се държеше. Тя бе в състояние да мисли. Клаксоните и възвестяващите извънредно положение съобщения продължаваха да звучат, а барикадите — да се затварят. Събитието бе отминало. Мехурът се беше пукнал и, макар да беше увредил кораба ѝ — може би сериозно, може би така, че вече беше невъзможно да се поправи — не го беше унищожил.

Скейд наложи на съзнанието си да се върне към нормалната си бързина на действие. Гребенът ѝ пулсираше от допълнителната горещина, отделена от кръвта — усещаше се замаяна, но това щеше скоро да премине. Като че ли нямаше никакви наранявания, дори след силния си сблъсък в стената. Бронята се подчиняваше на волята ѝ, незасегната от удара. Тя се хвана за една от дръжките на стената и се изтегли до средата на коридора. Нямаше тегло, защото „Куче грозде” дрейфуваше и не бе оборудван за създаване на гравитация от въртенето около собствената си ос.

„Моленка?”

Не последва отговор. Цялата мрежа на кораба беше повредена и сега невронната комуникация беше възможна, само ако хората се намираха съвсем близо едни до други. Но тя знаеше къде се бе намирала Моленка преди мехурът да започне неконтролируемо да се разширява. Извика, но тъй като пак не последва отговор, се насочи към машината. Критичното пространство все така не се бе лишило от въздуха си, но се наложи да убеждава вътрешните врати да я пуснат да мине.

Лъскавите, извити повърхности на извънземната машина, подобни на черно стъкло, се бяха разместили след последното ѝ идване в тази част на кораба. Каква ли част от промените бяха станали по време на провалилия се опит за разширяване на мехура. Във въздуха миришеше на озон и още десетина непознати неща, а на фона на клаксоните и предупрежденията се чуваха звуци като от разкъсване на нещо и искри.

— Моленка? — извика отново тя.

[Скейд.]

Невронният отговор беше невероятно немощен, но нямаше съмнение, че идва от Моленка. Определено вече бе някъде наблизо.

Скейд продължаваше да напредва; движенията на бронята ѝ бяха вдървени. Машината я обкръжаваше от всички страни, гладки черни ръбове и издатини, като издълбани от водата камъни в древна подземна пещера. В този момент коридорът се разшири и тя се озова в камера с ширина пет-шест метра. Стените бяха осеяни с контакти. Прозорците в далечния край на помещението предлагаха гледка към смазаната машина, която се подаваше от задната част на кораба. Дори някои от ръцете все още продължаваха да се движат мързеливо назад-напред, напомнящи последните конвулсии на умиращо същество. Сега, като видя пораженията, Скейд разбра, че са много по-лоши, отколкото си бе мислила. Корабът ѝ беше изтърбушен и вътрешностите му висяха навън.

Но не това привлече вниманието ѝ. В приблизителния център на камерата се носеше полюшваща се торбичка, чиято млечнобяла кожица бе леко прозрачна и вътре в нея се долавяше някакво движение. Торбичката имаше пет върха, пет издатини, които отговаряха по пропорции и местоположение на човешки крайници и глава. Скейд видя, че намиращото се вътре нещо беше човек, но формата, която зърна, бе по-скоро като че ли от отделни части, а не единно цяло. Забеляза и нещо като тъмно облекло и по-светла плът.

„Моленка?”

Макар да беше само на метри оттам, отговорът дойде като че ли от много далече.

[Да. Аз съм. В капан съм, Скейд. Хваната съм вътре в част от мехура.]

Скейд потръпна, впечатлена от спокойствието на жената. Тя очевидно щеше да умре, но се отнасяше с възхитителна невъзмутимост към съдбата си. Това бе поведение на истински конджоинър, убеден, че същността му щеше да остане жива в по-широкото състояние на съзнанието на Майка Нест, а физическата смърт се ограничаваше само до отделянето на несъществен периферен елемент от много по-важно цяло. Но сега бяха много далече от Майка Нест.

„Мехура ли, Моленка?” попита Скейд.

[Той се фрагментира, когато премина през кораба. Залепи се за мен, почти умишлено. Почти като че ли търсеше някого, когото да заобиколи, когото да обгърне.]

Обектът с петте върха се тресеше неприятно, като желе, намеквайки за наличието на някаква ужасна нестабилност, в резултат на която щеше да рухне всеки момент.

„В какво състояние се намираш, Моленка?”

[Трябва да е състояние едно, Скейд… Не се чувствам особено по-различно. Просто хваната в капан… и далече. Чувствам се много, много далече.]

Фрагментът от мехура започна да се свива, точно както бе предсказала Моленка. Приелата формата на човешко тяло мембрана започна да се свива навътре, докато повърхността ѝ се допря до тялото на Моленка. В продължение на един ужасяващ миг тя изглеждаше почти нормално, само дето беше обвита в движещ се тюл от перлена светлина. Скейд се осмели да се надява, че мехурът ще избере този миг, за да се разпадне, освобождавайки своята пленница. Но същевременно беше наясно, че това няма да се случи.

Мехурът потрепна отново, хлъцна и завибрира. Изражението на Моленка, което сега се виждаше добре, се изпълни с неописуем ужас. Дори през мъждукащия невронен канал, който ги свързваше, Скейд почувства страха и опасенията ѝ. Тюлът като че ли се стягаше все повече около нея.

[Помогни ми, Скейд. Не мога да дишам.]

„Не мога. Не знам какво да правя.”

Кожата на Моленка и мембраната на мехура се бяха слели. Тя започваше да се задушава. Сега вече нормалната реч би била невъзможна, но автоматично задействащите се режими вече започваха да изключват по-маловажните части на мозъка ѝ, запазвайки жизнените ресурси, за да удължат живота на съзнанието, който можеше да осигури последния дъх, с три-четири допълнителни минути.

[Помогни ми. Моля те…]

Мембраната продължаваше да се свива. Скейд гледаше, неспособна да се обърне. Болката на Моленка нахлу през невронната връзка. Скейд не усети нищо друго: вече нямаше място за рационална мисъл. Протегна ръка в отчаяното си желание да направи нещо, макар да бе напълно безпомощна. Прокара пръсти по повърхността на мембраната. Тя не преставаше да се стяга. Невронната връзка започна да се разпада. Мембраната премазваше Моленка жива, пресата унищожаваше деликатните конджоинърски импланти в черепа ѝ.

Мембраната спря, потрепна и изведнъж се сви с шокираща скорост. Когато от Моленка останаха три четвърти от нормалните ѝ размери, фигурата в мембраната внезапно стана алена. Скейд долови писъка на прекъсване на невронната връзка и имплантите ѝ я преустановиха окончателно. Моленка беше мъртва. Но човешката форма се запази, дори когато насилственото ѝ свиване продължи. След малко се превърна в манекен, после — в ужасяваща марионетка, в кукла, във фигурка с размери на палец и най-накрая започна да губи формата си, тъй като намиращият се вътре материал започна да се втечнява. Тогава свиването се прекрати и млечнобялата обвивка се стабилизира.

Скейд се пресегна и хвана нещото с големина на топче за игра, в което се бе превърнала Моленка — знаеше, че трябва да го изхвърли във вакуума, преди да се бе свило още повече. Материята в мембраната — материята, която допреди малко представляваше Моленка — вече беше подложена на страшна компресия и не смееше да мисли какво би станало, ако започнеше спонтанно да се разширява.

Дръпна топчето, но то почти не помръдна, сякаш се бе вкаменило точно в тази точка на пространството и времето. Увеличи силата на бронята си и най-накрая то се размърда. Вътре в себе си съдържаше цялата инерционна маса на Моленка, може би и повече, и би било също толкова трудно да го спре или да го управлява.

Скейд се отправи към най-близкия люк.

Прожекционната спирала започваше да се върти все по-бързо. Клавейн стоеше с ръце върху перилата, които я ограждаха и се взираше в неопределената форма в цилиндъра. Приличаше на смачкана буболечка, перка от меки, напомнящи въжета вътрешности, излезли от единия край на твърда, тъмна черупка.

— Не бърза заникъде — заяви Скорпион.

— Право във водата — додаде Антоанет Бакс. И подсвирна. — Дрейфува, просто пада в пространството. По дяволите! Какво според теб се е случило с нея?

— Нещо лошо, но не и катастрофално — отвърна тихо Клавейн, — иначе изобщо нямаше да я видим. Скорпион, можеш ли да зумираш, за да видим задната част? Както изглежда, проблемът е там.

Скорпион контролираше камерите върху корпуса, обречени да заснемат всичко, което преминаваше покрай тях със скоростен диференциал от повече от хиляда километра в секунда. Щяха да се намират в ефикасната зона на действие на оръжията само в продължение на един час. В този момент „Зодиакална светлина” дори не ускоряваше; потискащите инерцията системи бяха изключени и двигателите мълчаха. Обитаваната сърцевина на лайтхъгъра се въртеше около оста си така, че да създава центробежна гравитация от една гравитационна константа. Клавейн се радваше, че не му се налага да се бори за извършването на всяко движение под напора на голямата гравитация или да носи външен помощен скелет. Дори още по-приятно беше, че не трябва да изтърпява смущаващите физиологични резултати от полето за потискане на инерцията.

— Ето — обади се Скорпион, когато приключи с настройването на камерите. — По-ясно от това не може да стане, Клавейн.

— Благодаря.

Рьомонтоар, който единствен измежду тях все още носеше външен помощен скелет, пристъпи още по-близо до цилиндъра, като мина току покрай Полин Сухой, съпроводен от жуженето на механизмите на своята апаратура.

— Не мога да разпозная какво представляват тези структури, Клавейн, но изглеждат умишлено създадени.

Клавейн кимна. Това беше и неговото мнение. Основната форма на лайтхъгъра изглеждаше все още такава, каквато би трябвало да бъде, но от задната му част се подаваше някаква сложна смесица от извити нишки и дъги, като пружините и зъбните колела на часовников механизъм, чийто образ бе уловен в момента на взривяването му.

— Имаш ли желание да направиш някакви предположения, Рьомонтоар? — предложи Клавейн.

— Тя искаше отчаяно да ни избяга, ама наистина отчаяно. Нищо чудно да е прибягнала до някаква крайна мярка.

— Крайна ли? — поинтересува се Зейвиър.

Едната му ръка бе обхванала Антоанет през кръста. Двамата бяха изпоцапани с машинно масло.

— Тя вече потисна инерцията — отвърна Рьомонтоар. — Но мисля, че това е нещо друго… може би модификация на същата апаратура с цел да се достигне друго състояние.

— Като? — попита Зейвиър.

Клавейн също погледна към Рьомонтоар.

— Технологията ще потисне инерционната маса, което Скейд наричаше „състояние две” — отговори Рьомонтоар. — Това обаче не я премахва напълно. При поле в състояние три обаче, цялата инерционна маса пада до нула. Материята става фотонна и не е в състояние да се движи с друга освен със светлинната скорост. Разтеглянето на времето става безкрайно, така че корабът би замръзнал във фотонното състояние и би останал в него до края на времето.

Клавейн кимна. Приятелят му изглежда бе готов да носи външния скелет, който можеше да се използва и като форма за задържане, защото бе в състояние да го обездвижи, ако Клавейн решеше, че не може да му има доверие.

— А четвъртото състояние? — попита той.

— То би могло да бъде от по-голяма полза — каза Рьомонтоар. — Ако успее да премине през състояние три, като го пропусне изцяло, тя би могла да постигне плавен преход към поле в състояние четири. Вътре в това поле корабът би преминал в състояние на тахионна маса, неспособен на друго освен да се движи с по-голяма от светлинната скорост.

— И Скейд е опитала това? — попита почти благоговейно Зейвиър.

— Не се сещам за по-логично обяснение — отвърна Рьомонтоар.

— Какво се е случило според теб? — намеси се Антоанет.

— Някаква полева нестабилност — обади се Полин Сухой. Бледото отражение на измъченото ѝ лице се появи на цилиндричния дисплей. Тя говореше бавно и тържествено. — На фона на управлението на мехур от променено пространство-време, задържането на предизвикана ядрена реакция изглежда като детска игра. Подозирам, че Скейд първо е създала микроскопичен мехур, вероятно на субатомно ниво, със сигурност не по-голямо от бактерия. В този мащаб манипулирането му изглежда измамно лесно. Виждате ли тези ръце и сърпове? — Кимна към образа, който се въртеше бавно, откакто се бе появил. — Това трябва да са били генераторите на полето и системите за задържане. Смятало се е, че те ще позволят на полето да се разширява по стабилен начин, докато обхване кораба. За уголемяващ се със скоростта на светлината мехур е нужно по-малко от половин милисекунда, за да погълне кораб с размерите на „Куче грозде”, но модифицираният вакуум се разширява по-бързо от светлината, като инфлационното пространство-време. Характерно за мехура в четвърто състояние е, че се удвоява за време от десет на минус четирийсет и трета степен от секундата. Това не оставя много време за реагиране, ако нещата не тръгнат както трябва.

— Ами ако мехурът продължи да се разраства? — попита Антоанет.

— Няма да продължи — обясни Сухой. — Поне човек няма да разбере, ако стане така. Никой не би го разбрал.

— Скейд има късмет, че изобщо ѝ е останал кораб — обяви Зейвиър.

Сухой кимна.

— Трябва да е станала дребна злополука, вероятно при прехода между състоянията. Възможно е да е достигнала състояние три, което е преобразувало малка част от кораба ѝ в чиста бяла светлина. Малка фотолептонна експлозия.

— От която явно се оцелява — обади се Скорпион.

— Забелязват ли се признаци на живот? — осведоми се Антоанет.

Клавейн поклати глава.

— Никакви. Но и не би трябвало да се забелязват, не и от „Куче грозде”. Прототипът е предназначен да осигури максимална потайност. Обичайните ни методи за сканиране няма да свършат работа.

Скорпион направи някакви настройки и цветовете на образа преминаха към спектрално зелено и синьо.

— Термални признаци — рече той. — Все още имат мощ, Клавейн. Ако големите системи бяха излезли от строя, корпусът ѝ вече щеше да бъде с пет градуса по-студен.

— Не се съмнявам, че има оцелели — отсъди Клавейн.

Скорпион кимна.

— Някои, може би. Няма да се набиват на очи, докато ги минем, докато излязат от обсега на действие на сензорите. Тогава ще преминат в режим на възстановяване. Преди да сме разбрали, ще бъдат след нас и ще продължат да ни създават същите проблеми както и досега.

— Мислил съм по този въпрос, Скорпион — отвърна Клавейн.

Прасето кимна.

— И?

— Няма да ги атакувам.

Тъмните очи на Скорпион пламнаха.

— Клавейн…

— Фелка все още е жива.

Настъпи смутено мълчание. Клавейн усещаше как го притиска. Всички го гледаха, дори Сухой, благодарейки на съдбата, че не те трябва да вземат това решение.

— Не знаеш дали е така — настоя прасето. Клавейн забеляза напрежението в стиснатите му челюсти. — Скейд вече излъга и уби Лашер. Не ни е дала никакво доказателство, че Фелка действително е с нея. Следователно Фелка или не е с нея, или вече е мъртва.

— Какво доказателство би могла да даде? — попита спокойно Клавейн. — Няма нещо, което не би могла да фалшифицира.

— Би могла да научи нещо от Фелка, нещо, което само тя самата би могла да знае.

— Ти никога не си виждал Фелка, Скорп. Тя е силна, много по-силна, отколкото предполага Скейд. И не би ѝ дала нищо, което Скейд би могла да използва, за да ме контролира.

— В такъв случай тя може наистина да е с нея, Клавейн. Но това не означава, че е будна. Вероятно е замразена, за да не създава неприятности.

— И какво променя този факт? — попита Клавейн.

— Няма да усети нищо — обясни Скорпион. — Вече разполагаме с достатъчно оръжие. „Куче грозде” е изключително удобна цел. Можем да го свалим незабавно и безболезнено. Фелка няма да разбере нищо.

Клавейн укроти гнева си с усилие на волята.

— Щеше ли да говориш така, ако не беше убила Лашер?

Прасето стовари юмрук върху парапета.

— Тя го уби, Клавейн. Единствено това има значение.

— Не… — обади се Антоанет. — Не единствено това. Клавейн е прав. Не можем да действаме така, сякаш животът на един човек няма значение. Направим ли го, падаме на нивото на вълците.

Застаналият до нея Зейвиър засия от гордост.

— Съгласен съм — рече той. — Съжалявам, Скорпион. Знам, че тя уби Лашер и знам колко те вбеси това.

— Нямаш представа — увери го Скорпион. Не звучеше толкова ядосан, колкото изпълнен със съжаление. — И не ми казвайте, че изведнъж животът на един човек придоби значение. Всичко това е, защото я познавате. Скейд също е човек. Какво ще кажете за нея и съюзниците ѝ на кораба?

Крус, който бе мълчал до този момент, заговори тихо:

— Послушай Клавейн. Той има право. Ще ни се удаде друга възможност да убием Скейд. Не е редно да го направим сега.

— Може ли да предложа нещо? — намеси се Рьомонтоар.

Клавейн го погледна смутено.

— Какво, Рем?

— Намираме се точно, ама точно на разстояние, което може да бъде взето от совалка. Това ще ни коства още антиматерия, една пета от останалите ни запаси, но може никога повече да не ни се удаде подобен шанс.

— Шанс за какво? — попита Клавейн.

Рьомонтоар премигна изненадано, сякаш това бе повече от очевидно.

— Да спасим Фелка, разбира се.

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

Пресмятанията на Рьомонтоар се оказаха абсолютно точни; Клавейн даже заподозря, че бе изчислил разходите за енергия за совалката още преди да направи своето предложение.

В спасителната операция участваха трима: Скорпион, Рьомонтоар и Клавейн.

Имаше милостиво малко време за подготовката на совалката. Милостиво, защото, ако разполагаше с часове или дни, Клавейн щеше да ги прекара, измъчвайки се от съмнения, правейки безкрайни сметки как вземането на допълнително оръжие или броня за совалката щеше да се отрази върху разхода на гориво и какво можеше да направи, за да спести още малко от заплашително намаляващите запаси. Стана така, че трябваше да се справят с една от совалките, които бяха използвали за презареждане на защитната совалка, преди да включат в употреба платното-щит. Тя представляваше скелет на совалка, извънредно тънка, истински геодезичен план от черни греди, подпори и оголени сребърни подсистеми. В очите на Клавейн изглеждаше дори донякъде противна. Беше свикнал с машини с благоприлично покрити вътрешности. Но предполагаше, че тя ще свърши добре работата си. Ако Скейд предприемеше сериозни отбранителни действия, бронята така или иначе нямаше да им помогне.

Кабината за управлението на полета беше единственото място, защитено от открития Космос, но дори то не беше пълно с въздух. Щеше да се наложи да бъдат със скафандри по време на цялата операция; дори взеха още един скафандър, който Фелка да сложи по обратния път. Намериха също място за една криокамера, ако се окажеше, че е замразена. Но в такъв случай трябваше да компенсират по-голямата маса, като изоставят някои оръжия и цистерни за гориво.

Клавейн седна на средната седалка. Лостовете за управление на полета бяха включени към скафандъра му. Скорпион седна вляво от него, Рьомонтоар — отдясно; всеки един от тях можеше да поеме контрола, ако Клавейн имаше нужда от почивка.

— Сигурен ли си, че ми вярваш достатъчно, за да ме вземеш за изпълнението на операцията? — бе попитал с игрива усмивка Рьомонтоар, когато решаваха кои ще отидат.

— Ами тъкмо ще разбера — беше отвърнал Клавейн.

— Няма да ти бъда от голяма полза във външен спомагателен скелет. Върху него не може да се сложи стандартен скафандър, а не разполагаме с подходяща броня.

Клавейн бе кимнал към Блъд, заместника на Скорпион.

— Измъкни го от външния скелет. Знаеш какво да правиш, ако опита нещо.

— Няма такава опасност, Клавейн — беше го уверил Рьомонтоар.

— Почти ти вярвам. Но не съм сигурен, че бих поел този риск, ако разполагах с някой друг, който познава „Куче грозде” така добре, както го познаваш ти. Или Скейд.

— Аз също ще дойда — настоя Скорпион.

— Отиваме да доведем Фелка — беше го предупредил Клавейн. — Не да отмъщаваме за Лашер.

— Може би. — Доколкото успяваше да разчете изражението му, той не изглеждаше особено убеден. — Но нека бъдем честни. Щом вземете Фелка, няма да си тръгнете оттам без да ги понакажете, нали?

— С благодарност ще приема, ако Скейд се предаде — отвърна Клавейн.

— Ще взема амуниции — беше казало прасето. — Добре е да разполагаме с малко горещ прах, Клавейн; той със сигурност ще направи дупка в „Куче грозде”.

— Благодарен съм ти за помощта, Скорпион. И разбирам чувствата ти към Скейд след онова, което направи. Но ние се нуждаем от теб тук, за да наглеждаш програмата на оръжията.

— А от теб няма ли да се нуждаем?

— Става дума за мен и Фелка.

Скорпион бе поставил длан върху ръката му.

— Тогава приеми помощта, когато ти я предлагат. Нямам навика да си сътруднича с хора, затова се възползвай максимално от тази проява на великодушие и млъквай.

Клавейн само бе вдигнал рамене. Тази мисия не го изпълваше с оптимизъм, но ентусиазмът на Скорпион беше странно заразителен.

Беше се обърнал към Рьомонтоар.

— Както изглежда той също ще дойде, Рем. Сигурен ли си, че все още искаш да бъдеш член на екипа?

Рьомонтоар бе погледнал прасето и отново бе насочил поглед към Клавейн.

— Ще се справим — бе отвърнал той. Сега, след като мисията беше започнала, двамата мълчаха, за да оставят Клавейн да се съсредоточи върху управлението на полета. Бяха излетели от „Зодиакална светлина” и се насочиха право към „Куче грозде”, а той се стараеше да не мисли с каква скорост се движат. Двата лайтхъгъра падаха из Космоса само с два процента по-малка от светлинната скорост, но все още нямаше визуален обект, по който да се ориентират, че наистина летят толкова бързо. Звездите бяха отместени както по цвят, така и по местоположение от ефекта на относителността, но пак изглеждаха абсолютно неподвижни, дори при толкова висок тау-фактор. Ако траекторията им ги беше отвела близо до светещо тяло като звезда, може би щяха да видят как се полюшва в нощта, изблъскано от сферичността от контракцията на Лоренц-Фицджералд. Но даже тогава то нямаше да мине покрай тях, ако почти не се доближаха до атмосферата му. Пламъците, излизащи от двигателите на друг кораб, тръгнал към Йелоустоун, щяха да се видят, но засега не трябваше да делят въздушния коридор с никого. И макар корпусите и на двата кораба да светеха почти в инфрачервено, загрети от бавното, непрестанно триене на междузвездния водород и микроскопичните прашинки, това не бе нещо, което умът на Клавейн би могъл да превърне в усещане за скорост. Даваше си сметка, че същите сблъсъци бяха проблем и за совалката, макар да не бяха толкова вероятни благодарение на по-малкото ѝ напречно сечение. Космическите лъчи обаче, релативистично подсилени от тяхното движение, разяждаха ежесекундно всичко по пътя си. Затова около кабината за управление на полета имаше броня.

Пътуването до „Куче грозде” мина бързо, може би защото Клавейн се страхуваше от онова, което щеше да открие при пристигането си. През по-голямата му част триото беше в безсъзнание, за да запази енергията на костюмите и тъй като бе наясно, че така или иначе няма какво да се направи, ако Скейд реши да атакува.

Тримата се върнаха в съзнание, когато доближиха лайтхъгъра достатъчно, за да могат да го виждат с невъоръжено око.

Той беше тъмен, разбира се — тук действително се намираха в междузвездно пространство — но Клавейн можеше да вижда, защото „Зодиакална светлина” бе насочил един от оптичните си лазери към корпуса му. Не успяваше да различи всички подробности, от които се нуждаеше, но видя достатъчно, за да се притесни не на шега. Ефектът беше като от лунна светлина, падаща върху мрачна готическа сграда. В резултат от движението на совалката, падащите върху „Куче грозде” сенки се движеха, но се създаваше впечатление, че корпусът му се извива.

Фантастичните промени отблизо изглеждаха дори още по-странни. Едва сега ставаше ясно колко са сложни и доколко са изкривени и осакатени от злополуката. Но Скейд бе имала невероятен късмет, защото пораженията бяха ограничени предимно до заострената задна част на кораба. Двата конджоинърски двигателя, излизащи от двете страни на корпуса, бяха пострадали повърхностно. Клавейн приближи още повече совалката, опитвайки да се убеди, че ако искаха да ги атакуват, вече щяха да са го направили. Деликатно насочи носа на подобния на скелет малък летателен апарат между извивките и дъгите на съсипания двигател за движение с по-голяма от светлинната скорост.

— Била е отчаяна — каза на другарите си той. — Не може да не е знаела, че няма начин да пристигнем преди нея на Ризургам, но това не ѝ е било достатъчно. Искала е да ни изпревари с години.

— И е имала с какво да го направи — отсъди Скорпион. — Защо си изненадан, че е прибягнала до това средство?

— Изненадан е с основание — намеси се Рьомонтоар, преди Клавейн да успее да отговори. — Скейд бе наясно с рисковете, свързани с прехода към състояние четири. Отрече да има какъвто и да било интерес към него, когато я попитах, но останах с впечатление, че лъже. Собствените и експерименти трябва вече да ѝ бяха разкрили потенциалния риск.

— Едно е сигурно — отсъди Скорпион. — Явно иска страшно силно онези оръжия. Трябва да означават дяволски много за нея.

Клавейн кимна.

— Но ние всъщност нямаме вземане-даване със Скейд, струва ми се. В действителност имаме вземане-даване с онова, което ѝ се е случило в Шато. Мадмоазел е искала оръжията и просто е имплантирала идеята в главата ѝ.

— Тази Мадмоазел страхотно ме интригува — рече Рьомонтоар. Бяха му разказали част от случилото се в Казъм сити. — Ще ми се да я познавах.

— Твърде късно — отвърна прасето. — X държи трупа ѝ в една кутия. Клавейн не ти ли каза?

— Той е имал нещо в една кутия — поправи го сопнато Рьомонтоар. — Но очевидно не тази нейна част, която има значение. Тази част е стигнала до Скейд. И сега е Скейд, доколкото знаем.

Клавейн плъзна совалката между последните две, наподобяващи ножици остриета, и се озова отново в открито пространство. Този отсек на „Куче грозде” беше потънала в тъмнина освен онези части, които се осветяваха от прожекторите на совалката. Тя буквално пълзеше покрай корпуса му, за да се увери, че всичките му оръжия бяха прибрани в отворите си зад невидимите люкове. Това не означаваше почти нищо; беше необходимо по-малко от секунда, за да бъдат извадени, но фактът, че вече не бяха насочени срещу совалката, определено действаше успокояващо.

— Вие двамата можете да се оправяте в това нещо, така ли? — попита Скорпион.

— Разбира се — отговори Рьомонтоар. — Това беше нашият кораб. Ти също би трябвало да го познаваш. Той те измъкна от крайцера на Маруска Чунг.

— Единственото, което помня от това, са опитите ти да вкараш страховете на самия дявол в мен, Рьомонтоар.

С известно облекчение Клавейн установи, че са стигнали до люка, който търсеше. Все още не се забелязваха никакви признаци на реакция от страна на осакатения кораб: нито светлини, нито индикация за включване на сензорите за установяване на нечия близост. Корпусът на совалката се доближи до този на лайтхъгъра благодарение на пуснатите от нея съоръжения за скачване с краища от епоксидна смола. Клавейн наблюдаваше, затаил дъх, как смукалата на съоръжението прилепват към корозиралата броня на корпуса. Но не се случи нищо.

— Идва ред на трудната част — обяви той. — Рем, искам да останеш в совалката. Скорпион ще влезе вътре с мен.

— Може ли да попитам защо?

— Да, макар че се надявах да не го правиш. Скорп има по-голям опит в ръкопашния бой от теб, почти по-голям от мен. Но главната причина е, че не ти вярвам достатъчно, за да те оставя да влезеш вътре.

— Но ми се довери да дойда дотук..

— И съм готов да ти се доверя, че ще ни изчакаш в совалката, докато се върнем. — Клавейн погледна часа. — След трийсет и пет минути ще минем момента за връщане. Чакай ни половин час и тръгвай. Нито минута повече, дори със Скорп вече да излизаме през люка.

— Сериозно ли говориш?

— Предвидихме достатъчно гориво, за да се върнем четиримата с Фелка. Ако се върнеш сам, ще спестиш гориво, гориво, от което по-късно ще имаме огромна нужда. Ето за какво ти се доверявам, Рем — заради чувството ти за отговорност.

— Но не и да се кача на борда — допълни Рьомонтоар.

— Не. Не и докато Скейд е на този кораб. Не мога да рискувам да дезертираш обратно на нейна страна.

— Грешиш, Клавейн.

— Така ли?

— Не съм дезертирал. Нито пък ти. Скейд и останалите минаха на другата страна, не ние с теб.

— Хайде — обади се Скорпион и дръпна Клавейн за ръката. — Останаха ни двайсет и девет минути.

Двамата се приближиха до „Куче грозде”. Клавейн потърси опипом около люка, докато откри почти невидимата вдлъбнатина, където се намираше външното контролно табло. Беше широко само колкото да провре ръка, както беше в ръкавицата на скафандъра. Усети познатите три лоста — стандартния конджоинърски дизайн — и ги дръпна в положение за отваряне. Дори общото захранване на кораба да бе напълно унищожено, клетките в ключалката щяха да запазят енергия за отварянето на вратата в продължение на един век. А ако и това се провалеше, от другата страна на рамката имаше механизъм за ръчно отваряне.

Вратата се плъзна встрани. Отвътре ги заля кървавочервена светлина. Очите на Клавейн бяха свикнали с тъмнината, затова изчака, докато свикнат със светлината и след това бутна Скорпион през широкия отвор. Последва го, обемните им скафандри се удариха един в друг, после затвори херметически вратата и напълни камерата с въздух. Това отне цяла вечност.

Вътрешната врата се отвори. Вътрешността на кораба беше окъпана в същата кървавочервена светлина, която беше индикатор за спешна ситуация. Поне захранването действаше. Следователно можеше да има и оцелели.

Клавейн прокара поглед през информацията за околната обстановка на екрана пред себе си, после изключи захранването с въздух на скафандъра и плъзна нагоре стъклената плочка пред лицето си. Тези тромави скафандри, най-доброто, което успя да осигури „Зодиакална светлина”, разполагаха с ограничени запаси от въздух и енергия, затова не виждаше смисъл да ги пилее. Даде знак на Скорпион да направи същото.

— Къде сме? — прошепна той.

— В средата на кораба — обясни с нормален глас Клавейн. — Но всичко изглежда различно на тази светлина и без гравитация. Корабът не ми се струва така познат, както очаквах. Ще ми се да знаех колко човека можем да очакваме да намерим.

— Все още ли няма никакви индикации от Скейд? — попита пак шепнешком прасето.

— Не. Такъв кораб може да се управлява само с неколцина специалисти, не повече. Освен това не е нужно да се шепне. Ако някой е разбрал, че сме тук, значи всички знаят, че сме тук.

— Ще ми напомниш ли защо не дойдохме с оръжие?

— Няма смисъл, Скорп. Те разполагат с по-добри и помощни оръжия тук. Или ще успеем да вземем Фелка без проблеми, или ще трябва да се измъкнем с преговори. — Клавейн се тупна по колана. — Разбира се, тук разполагаме с помощно средство за преговорите.

Бяха донесли така наречените „връхчета на карфица”, микроскопични фрагменти антиматерия, закрепени за система с размерите на игла, която на свой ред бе поставена в бронирана граната, голяма колкото палец. Тя беше в състояние да взриви „Куче грозде”, така че от него да не остане и следа.

Движеха се в осветения в червено коридор, като се придържаха с ръце за стените. От време на време единият или другият отделяше съоръжение колкото връхче на карфица, покриваше го с епоксидна смола и го поставяше в някой ъгъл или тъмно местенце. Клавейн беше уверен, че едно добре организирано издирване щеше да изнамери всички връхчета на карфица за четирийсет-петдесет минути. Но добре организираното издирване бе сред нещата, което корабът очевидно не беше в състояние да осигури за момента.

Движиха се така осем минути, когато Скорпион наруши мълчанието. Бяха стигнали до място, където коридорът се разклоняваше на три.

— Разпозна ли вече нещо?

— Да. Близо сме до мостика. — Клавейн посочи в едната посока. — Но криокамерите са тук долу. Ако е замразила Фелка, значи трябва да е там. Затова ще проверим първо там.

— Разполагаме с двайсет минути.

Клавейн знаеше, че ограничението на времето беше наложено изкуствено. „Зодиакална светлина” можеше да намери совалката дори да отложеха потеглянето, но само с цената на загуба на ценно време, която щеше да посади смъртоносното семе на самодоволството в останалата част на екипажа. След като обмисли какви са рисковете, той бе решил, че е по-добре тримата да умрат — или да останат тук — отколкото да допусне да стане нещо подобно. Заместниците им можеха да продължат осъществяването на операцията, дори ако Рьомонтоар не се завърнеше жив. Трябваше да бъдат убедени, че всяка секунда е от огромно значение. Както и беше в действителност. Не беше лесно. Но такава беше войната, а това съвсем не беше най-трудното решение, което му се бе налагало да взема някога.

Тръгнаха към отделението с криокамерите.

— Вижда се нещо отпред — рече Скорпион, след като пълзяха и се катериха без да кажат дума в продължение на няколко минути.

Клавейн забави темпото си на движение и се взря по посока на червеното сияние, изпълнен със завист към генетично подобреното зрение на своя спътник.

— Прилича на тяло — отсъди той.

Приближиха се предпазливо, като се издърпваха от една до друга скоба на омекотената стена. Клавейн усещаше болезнено всяка минаваща минута, всяка половин минута от всяка минута, всяка жестока секунда.

Стигнаха до тялото.

— Можеш ли да го разпознаеш? — попита Скорпион, парализиран.

— Не съм убеден дали някой би могъл да го разпознае със сигурност, но не е Фелка. Не мисля, че би могла да е и Скейд.

С тялото се бе случило нещо ужасно. Беше срязано през средата, съвсем точно. Вътрешните органи представляваха стегнато намотани или криволичещи образувания, блестящи като покрити с глазура сладкиши. Скорпион протегна покритата си с ръкавица ръка и побутна половината фигура. Тя се свлече безволно от хлъзгавата стена, където се бе подпряла.

— Където е другата половина според теб? — попита той.

— Някъде другаде — отвърна Клавейн. — Тази половина трябва да е дрейфувала дотук.

— Какво ѝ е причинило това? Виждал съм какво са в състояние да правят лъчевите оръжия и то определено не е хубаво. По това тяло обаче, няма никакви следи от изгаряния.

— Рязка промяна в налягането — заяви трети глас.

— Скейд… — прошепна Клавейн.

Тя стоеше зад тях. Беше се доближила нечовешки тихо, без да се чуе дори дишане. Бронята ѝ изпълни коридора, абсолютно черна, като се изключи бледият овал на лицето.

— Здравей, Клавейн. Здравей, Скорпион, предполагам. — Погледна го с лек интерес. — Значи все пак не умря тогава, прасе?

— Клавейн всъщност тъкмо подчертаваше какъв късмет съм имал, че съм срещнал конджоинърите.

— Разумният ни Клавейн.

Клавейн я погледна, обзет едновременно от ужас и от страхопочитание. Рьомонтоар го бе известил за злополуката, която бе преживяла, но това предупреждение се оказа недостатъчна подготовка за срещата. Механичната ѝ броня беше с андроформа, даже — по един преувеличен, донякъде средновековен начин — женствена, издуваща се на бедрата и с намек за гърди. Но Клавейн разбра, че това изобщо не беше броня, а животоподдържаща протеза и че единствената органична част в нея беше главата. Черепът с гребен на Скейд се задържаше във врата на бронята. Бруталната сплав на плът и метал изглеждаше изключително неестествена, и това впечатление се засили още повече, когато Скейд се усмихна.

— Ти ме подреди така — рече тя, като говореше на глас, очевидно заради Скорпион. — Не се ли гордееш?

— Не съм го направил аз, Скейд. Знам точно какво се случи. Нараних те и съжалявам, че стана така. Но не беше умишлено и ти го знаеш.

— Значи дезертирането ти е било неволно? Само ако беше толкова лесно.

— Не съм ти отрязал главата, Скейд — заяви Клавейн. — Досега Делмар щеше да излекува раните, които съм ти причинил. Щеше да бъдеш отново цяла. Но това не се вместваше в плановете ти.

— Ти диктуваше моите планове, Клавейн. Ти и лоялността ми към Майка Нест.

— Не поставям под въпрос лоялността ти, Скейд. Чудя се само на кого точно си лоялна.

— Тринайсет минути, Клавейн — прошепна Скорпион. — Дотогава трябва да сме се махнали оттук.

Скейд насочи вниманието си към прасето.

— Бързаме, а?

— Не се ли отнася това за всички? — попита в отговор то.

— Дошли сте за нещо. Не се съмнявам, че оръжията ви вече щяха да са разрушили „Куче грозде”, ако това беше намерението ви.

— Дай ми Фелка — каза Клавейн. — Дай ми Фелка и ще те оставим на мира.

— Нима тя означава толкова много за теб, че не ме унищожи, когато имаше възможност?

— Да, означава изключително много за мен.

По гребена на Скейд преминаха тюркоазени и оранжеви вълнички.

— Ще ти дам Фелка, ако това ще те накара да си тръгнеш. Но първо ще ти покажа нещо.

Вдигна ръцете на бронята и ги постави от двете страни на врата си, сякаш се готвеше да се удуши. Но очевидно металните ѝ длани бяха способни да извършват много деликатни движения. Чу се щракване някъде в гърдите на бронята и металната колона на врата ѝ започна да се издига измежду раменете. Тя завършваше с мятащи се, сегментирани придатъци. От тях висяха розови флакони с цветна течност — може би кръв или нещо напълно изкуствено.

— Скейд… — започна Клавейн. — Не е нужно да го правиш.

— О, даже е наложително. Искам да си дадеш сметка какво си ми причинил. Искам да почувстваш целия му ужас.

— Мисля, че вече добих представа — обади се Клавейн, — Просто ми дай Фелка и ще си тръгна.

Скейд повдигна главата си, като я обгърна с едната ръка, без да спира да говори.

— Мразиш ли ме, Клавейн?

— В ставащото няма нищо лично. Просто смятам, че си заблудена от някого.

— Заблудена, защото се грижа за оцеляването на своя народ ли?

— Нещо е станало с теб, Скейд. Някога беше добър конджоинър, един от най-добрите. Служеше истински на Майка Нест, както и аз. Но тогава те изпратиха на онази операция в Шато.

Явно успя да я заинтригува. Забеляза как очите ѝ неволно се разшириха.

— В Шато де Корбо ли? Какво общо има то?

— Много повече, отколкото би ти се искало да мислиш — отвърна Клавейн. — Оцеля единствено ти, Скейд, но не се върна сама. Вероятно не си спомняш много от случилото се там, но то няма значение. Нещо е влязло в теб, сигурен съм. То е отговорно за всичко случило се напоследък. — Опита да се усмихне. — Ето защо не те мразя, дори не те виня кой знае колко. Ти или не си Скейд, която познавам, или мислиш, че служиш на нещо по-високо от теб самата.

— Пълен абсурд.

— Но вероятно е вярно. Нормално е да знам, Скейд, тъй като също бях там. Как според теб успяваме да те следваме през цялото това време? Шато е източникът на технологията, която и двамата използваме. Извънземна технология за манипулиране на инерцията. Само дето ти я използва за много повече от това, нали?

— Използвах я за определена цел, това е всичко.

— Опита се да се движиш по-бързо от светлината, също като Галиана. — Клавейн забеляза пореден проблясък на интерес при споменаването на името на Галиана. — Защо, Скейд? Какво беше толкова важно, че трябваше да прибягваш до подобни средства? Та това са само оръжия.

— И ти ги искаш доста силно.

Клавейн кимна.

— Но само защото видях с каква стръв ги желаеш ти. Освен това ми показа онази флота и разбрах, че възнамеряваш да напуснеш тази част на Космоса. За какво става дума, Скейд? Какво видя в кристалната си топка?

— Да ти покажа ли, Клавейн?

— Покажи ми.

— Дай ми достъп до съзнанието си и ще имплантирам в него същото, което показаха на мен. Тогава ще разбереш. И може би ще започнеш да виждаш нещата като мен.

— Недей… — обади се Скорпион.

Клавейн свали менталните си защити. Присъствието на Скейд нахлу толкова рязко и брутално, че той трепна. Но тя не опита да направи нищо друго, освен да изрисува картини в ума му, както бе обещала.

Клавейн видя края на всичко. Видя как вериги от човешки селища светят, обхванати от унищожаващия ги огън. Ядрени гирлянди бяха осеяли повърхността на планетите, които бяха прекалено маловажни, за да бъдат разглобявани. Комети и астероиди биваха насочвани към колонизирани светове, на последователни вълни, прекалено много, за да бъдат неутрализирани от съществуващите защитни системи. От повърхността на звезди се издигаха пламъци, фокусираха се и се насочваха към светове, като стерилизираха всичко по пътя си. Клавейн видя как скалисти планети бяха превърнати в прах, в горещи облаци от между планетен чакъл. Видя как газови гиганти биваха разнищвани, разрушавани като играчки на капризни деца. Видя как умират звезди, накарани да увеличат или да намалят прекалено много температурата си, или разрушавани по десетки други начини. Кораби детонираха в междузвездното пространство, когато екипажите им вече си мислеха, че са в безопасност. Чу паникьосания хор от човешки радио- и лазерни трансмисии; в началото бяха много, но постепенно броят им намаля до няколко отчаяни самотни гласа, които на свой ред замлъкваха един след друг. И после чу само безсмисленото пращене на машинни трансмисии, но дори те започнаха да отзвучават с разпадането на последните човешки защити.

Чистката се бе разпростряла в обем от няколко десетки светлинни години. Осъществяването ѝ бе отнело няколко десетилетия, но бе извършена светкавично в сравнение с бавното развитие на галактическата история.

А навсякъде наоколо усещаше някакво неопределено, безмилостно съзнание, оркестриращо въпросната чистка. Това бе ансамбъл от машинни умове и повечето от тях плуваха непосредствено под прага на съзнанието. Бяха стари, по-стари от най-младите звезди, и се бяха специализирали единствено в унищожението. Не ги вълнуваше нищо друго.

— Къде в бъдещето се намира това? — попита той.

— Вече е започнало — отвърна Скейд. — Просто още не го знаем. Но до половин столетие вълците ще стигнат до колониите в сърцевината, които се намират най-близо до Първата система. До един век от човечеството ще останат само няколко изолирани групички, прекалено наплашени, за да правят опити да пътуват или да общуват помежду си.

— А конджоинърите?

— Ние сме сред тях, но сме също толкова уязвими, също така преследвани. Вече няма Майка Нест. Конджоинърските гнезда в някои системи са напълно унищожени. Именно тогава те изпращат съобщението обратно във времето.

Клавейн попи думите ѝ и кимна внимателно, готов да приеме обяснението ѝ за момента.

— Как са го направили?

— Експериментите на Галиана около „Встъпление” — отвърна лишената от тяло глава на Скейд. — Тя изследваше връзката между човешките умове с кохерентни квантови състояния. Но материята в дадено състояние на квантово наслагване се смесва, в призрачен смисъл, с всяка частица, която е съществувала или ще съществува някога. Целта на нейните експерименти беше да се изследват нови режими на паралелно съзнание, но стана така, че чрез тях тя отвори прозорец към бъдещето. Проводникът не беше съвършен, така че до Марс достигна само слабо ехо. И всяко съобщение, изпратено през канала, увеличаваше фоновия шум. Просто каналът имаше ограничен информационен капацитет. „Встъпление” беше ценен източник, който можеше да се използва само в изключително критични моменти.

Клавейн усети, че му се завива свят.

— Нашата история вече е била променена, нали?

— Галиана научи достатъчно, за да направи първия двигател за междузвезден кораб. Това беше въпрос на енергия, Клавейн, и на манипулиране на квантовите ходове на дървояди. В сърцевината на конджоинърския двигател е единият край на микроскопичен ход на дървояд. Другият край се намира на петнайсет милиарда години в миналото, като смуче енергия от кварко-глуоновата плазма на първичната огнена топка. Разбира се, същата технология може да се приложи за изработването на оръжия, достойни за Деня на Страшния съд.

— Оръжията адска класа — промълви Клавейн.

— В първоначалната си история ние нямаме нито едно от тези предимства. Първият ни междузвезден полет е осъществен едва век по-късно след първия полет на „Сандра Вой”. Корабите ни са бавни, тежки, уязвими, неспособни да вдигнат по-висока скорост от една пета от светлинната. Човешката експанзия съответно се забавя. За четиристотин години е заселена едва шепа системи. И въпреки това привличаме вълците. Чистката се осъществява с брутална ефективност.

Този вариант на историята, който познаваш, е опит за подобрение. Ходът на човешката експанзия е ускорен и получаваме достъп до по-добри оръжия, които да използваме, когато надвисне опасността.

— Сега разбирам защо оръжията адска класа не могат да бъдат направени отново — възкликна Клавейн. — След като ѝ бе показано как да ги произведе, Галиана унищожи познанието за това.

— Те бяха подарък от бъдещето — заяви гордо Скейд. — Подарък от бъдещите нас.

— А сега?

— Дори сега ни заплашва унищожение. Вълците отново са предупредени за нашата поява. И се оказа, че за тях не е проблем да улавят сигналите на двигателите, и то от разстояние светлинни години.

— Значи бъдещите ние опитват нов номер.

— Да. Този път достигат до близкото ни минало, като се намесват много по-късно в конджоинърската история. Първото послание беше указ, който ни предупреждаваше да преустановим употребата на конджоинърски двигатели. Ето защо преди един век прекратихме производството на кораби. След това ни дадоха някои насоки, с чиято помощ успяхме да построим работещи скришно двигатели като този, който има „Куче грозде”. Демаршистите помислиха, че целта на занятието е сдобиването с тактическо предимство във войната. А всъщност корабът бе предназначен да бъде първото ни оръжие срещу вълците. По-късно ни беше дадена информация за изграждането на машината за потискане на инерцията. Макар тогава да не го знаех, бях изпратена в Шато, за да се сдобия с фрагменти от извънземната технология, чрез която щяхме да построим прототипа на машината за потискане на инерцията.

— А сега?

Тя му отвърна с усмивка.

— Дадоха ни още един шанс. Този път полетът е единственото решение. Конджоинърите трябва да напуснат тази част от Космоса, преди вълците да са пристигнали масово.

— Да избягат, имаш предвид?

— Не е в твоя стил, нали, Клавейн? Но понякога това е единствената разумна реакция. По-късно може да помислим за завръщане… дори за конфронтация с вълците. Другите видове са се проваляли, но ние сме различни, струва ми се. Вече намерихме достатъчно смелост, за да променим миналото си.

— Кое те кара да мислиш, че другите нещастници не са опитали да направят същото?

— Клавейн — обади се Скорпион. — Вече наистина трябва да излизаме оттук.

— Скейд… показа ми достатъчно — рече Клавейн. — Приемам, че вярваш в справедливостта на това, което правиш.

— И въпреки това продължаваш да мислиш, че съм марионетка на някаква мистериозна воля?

— Не знам, Скейд. Определено не съм изключил напълно тази възможност.

— Аз служа единствено на Майка Нест.

— Чудесно. — Той кимна, усетил, че независимо каква беше истината, Скейд вярваше, че действа правилно. — Сега ми дай Фелка и си тръгвам.

— Ще ме унищожиш ли, след като си тръгнеш?

Съмняваше се, че тя знае за антиматерията, която двамата със Скорпион бяха разположили из кораба ѝ.

— Какво ще стане с теб, ако те оставя да дрейфуваш тук, Скейд? Ще можеш ли да поправиш кораба си?

— Не е нужно. Другите кораби от флотата не са далече. Те са истинският ти враг, Клавейн. Несравнимо по-добре въоръжени са от „Куче грозде” и същевременно са също толкова бързоподвижни и трудни за засичане.

— Това все още не означава, че за мен ще бъде по-добре да не те убивам.

Скейд се обърна и повиши глас:

— Доведете Фелка.

Половин минута по-късно се появиха други двама конджоинъри, натоварени със скрита в скафандър фигура. Приближиха се. Визьорът беше отворен, за да се убеди Клавейн, че това наистина е Фелка. Явно беше в безсъзнание, но нямаше съмнение, че е жива.

— Ето. Вземи я.

— Какво ѝ е?

— Нищо кой знае какво. Казах ти, че се е оттеглила навътре в себе си, нали? Нейната Стена ѝ липсва много. Може би състоянието ѝ ще се подобри под твоите грижи. Но трябва да знаеш нещо.

Клавейн я погледна.

— Какво?

— Тя не е твоя дъщеря. Никога не е била. Всичко което ти каза, беше лъжа, само за да те накара да се върнеш. Твърде вероятна лъжа и може би тя самата искаше да вярва, че е истина, но така или иначе — лъжа. Все още ли я искаш?

Той знаеше, че му казва истината. Скейд би го излъгала, за да го нарани, но само ако това служеше на амбициите ѝ. Но не го правеше сега, макар да му се искаше много да е така.

Гласът заседна в гърлото му.

— И защо да я искам по-малко?

— Бъди честен, Клавейн. Това би могло да промени положението.

— Дойдох тук, за да спася един човек, когото обичам, нищо повече. — С усилие запази тона си равномерен. — Не е от значение дали във вените ѝ тече моята кръв.

— Така ли?

— Абсолютно.

— Добре. Тогава да смятам работата ни тук за приключена. Фелка послужи добре и на двама ни, Клавейн. Предпази ме от теб и успя да изкара наяве готовността за сътрудничество на Вълка, нещо, което не бих успяла да направя никога сама.

— Вълка ли?

— О, извинявай, нищо ли не споменах за него?

— Да тръгваме — обади се Скорпион.

— Не, не още. Искам да разбера какво има предвид тя.

— Точно каквото казах, Клавейн. — С любяща грижовност Скейд върна главата на мястото ѝ и премигна, когато механизмът щракна. — Доведох Вълка с мен, защото реших, че може да ни бъде от полза. Е, оказах се права.

— Имаш предвид, че си взела тялото на Галиана ли?

— Взех Галиана — поправи го Скейд. — Тя не е мъртва, Клавейн. Не по начина, по който винаги си мислел. Добрах се до нея малко след завръщането ѝ от далечния Космос. Личността и спомените ѝ бяха все още там, абсолютно недокоснати. Двете разговаряхме. Тя ме попита за теб — и Фелка — и аз ѝ казах малка благородна лъжа. За всички щеше да бъде най-добре, ако ви мисли за умрели. Тя така или иначе вече губеше битката. Вълкът опитваше да надделее, а тя не беше достатъчно силна, за да се съпротивлява. Но той не я уби, дори тогава. Запази ума ѝ, защото спомените ѝ му се сториха полезни. Знаеше също така колко ценна е за нас Галиана и че няма да му сторим нищо лошо, докато е с нея.

Клавейн я наблюдаваше и се надяваше, че го лъже, както беше лъгала преди, и същевременно беше наясно, че това е истина. Макар да знаеше какъв отговор ще получи, я попита:

— Ще ми я дадеш ли?

— Не. — Скейд повдигна металния си черен пръст. — Тръгваш си само с Фелка или с нищо, избирай. Но Галиана остава тук при всички положения. — И додаде, сякаш в последния момент се сети за нещо: — А, и за да не се чудиш, ще те информирам, че знам за връхчетата с големина на карфица, които разположихте с прасето из кораба.

— Няма да намерите навреме всичките — заяви Скорпион.

— Не е и необходимо — отвърна Скейд. — Нали, Клавейн? Защото фактът, че Галиана е тук ще ме пази така, както ако бях оставила Фелка. Не. Няма да ти я покажа. Не е необходимо. Фелка ще ти каже, че тя е тук. Тя също се срещна с Вълка… Нали?

Но Фелка не помръдна.

— Айде — каза Скорпион. — Да тръгваме, преди да е размислила.

Клавейн беше с Фелка, когато тя дойде на себе си. Той седеше край леглото ѝ, като се почесваше по брадата и издаваше скърцащ звук, наподобяващ песента на щурците, който се впиваше безмилостно в подсъзнанието ѝ и я дърпаше към будното състояние. Тя сънуваше Марс, сънуваше своята Стена, сънуваше, че се е отдала на безкрайната, всепоглъщаща задача за поддържане на нейната недосегаемост.

— Фелка. — Гласът му прозвуча остро, почти строго. — Фелка. Събуди се. Аз съм, Клавейн. Вече си сред приятели.

— Къде е Скейд? — попита тя.

— Изостана някъде назад. Тя вече не е твоя грижа. — Той постави дланта си върху ръката ѝ. — Толкова ми олекна, че си добре. Радвам се да те видя отново, Фелка. Понякога си мислех, че това няма да стане никога вече.

Стаята, в която бе дошла в съзнание, не ѝ напомняше нито едно от помещенията в „Куче грозде”. Изглеждаше някак по-грубовата. Очевидно се намираше на кораб, но не така безупречно направен като предишния.

— Ти така и не си взе довиждане с мен, преди да дезертираш — промълви тя.

— Знам. — Клавейн изглеждаше уморен, по-стар, отколкото си го спомняше от последната им среща. — Знам и се извинявам. Но го направих умишлено. Ти щеше да опиташ да ме разубедиш. — В тона му се прокраднаха обвинителни нотки. — Нали?

— Единственото ми желание беше да се погрижиш за себе си. Затова те убедих да влезеш в Затворения съвет.

— Сега, като се замисля, виждам, че това беше грешка, а?

Тонът му бе омекнал. Фелка беше почти сигурна, че се усмихваше.

— Да, признавам, че не това имах предвид, като казах „да се погрижиш за себе си”.

— А Скейд грижеше ли се за теб?

— Искаше да й помогна. Но не го направих. Затворих се… в себе си. Не исках да науча, че те е убила. А тя полагаше доста усилия за тази цел, Клавейн.

— Знам.

— Галиана е при нея.

— И това знам. С Рьомонтоар и Скорпион разположихме зарази из кораба ѝ. Дори в този момент бихме могли да го унищожим, ако бях готов да забавя пристигането ни на Ризургам.

Фелка се надигна с усилие и седна.

— Чуй ме хубавичко, Клавейн.

— Слушам те.

— Трябва да убиеш Скейд. Няма значение, че Галиана е с нея. Галиана сама би пожелала да го направиш.

— Знам — промълви той. — Но това не улеснява задачата ми.

— Така е. — Фелка повиши глас. Не се страхуваше да прояви гняв към човека, който току-що я беше спасил. — Но не ме разбра. Галиана би пожелала да направиш точно това. Знам го добре, Клавейн. Докоснах съзнанието ѝ отново, когато се срещнахме с Вълка.

— Там вече няма част от Галиана.

— Има. Вълкът направи всичко възможно, за да я скрие, но… Успях да я почувствам.

Тя се взря в лицето му, изучавайки старите му, непроявени загадки. От всички лица, които бе виждала, най-лесно можеше да разпознае неговото, но какво точно означаваше това? Дали бяха свързани от нещо повече от случайността, обстоятелствата и общата история? Спомни си как го беше излъгала, че му е дъщеря. Нищо в поведението му не показваше дали бе разбрал, че това е лъжа.

— Фелка…

— Чуй ме, Клавейн. — Плесна го по дланта и я стисна, за да привлече вниманието му. — Чуй ме. Никога не съм ти го казвала, защото ме смущаваше прекалено много. Но при експериментите от „Встъпление” усетих някакво съзнание, което достигаше до мен от бъдещето. Почувствах някакво неописуемо зло. Но усетих също и нещо познато. Беше Галиана.

— Не… — прекъсна я Клавейн.

Тя стисна ръката му още по-силно.

— Това е истината. Но вината не е нейна. Сега го разбирам. Това беше умът ѝ, след като Вълкът го беше завладял. Скейд позволи на Вълка да участва в експериментите. Нуждаеше се от съвета му за машината.

Клавейн поклати глава.

— Вълкът никога не би си сътрудничил със Скейд.

— Но го направи. Тя го убеди, че е необходимо да ѝ помогне. Защото така тя, а не ти щеше да вземе оръжията.

— И каква би била ползата за Вълка от това?

— Никаква. Но за него беше по-добре оръжията да попаднат в ръцете на сила, върху която има влияние, вместо у трета страна като теб, например. Затова се съгласи да ѝ помогне, знаейки, че винаги ще намери начин да унищожи оръжието, когато се озове в близост до него. Аз бях там, Клавейн, в неговото владение.

— И Вълкът го позволи?

— Той го изиска. Или по-скоро, онази част в него, която все още беше Галиана.

Фелка направи пауза. Знаеше колко трудно трябва да е всичко това за Клавейн. Беше истинска агония и за нея самата, а Галиана означаваше за него дори още повече, отколкото за нея.

— В такъв случай някаква част на Галиана все още си спомня за нас, това ли искаш да кажеш? Част, която помни какво е било преди?

— Тя все още помни, Клавейн. Все още помни и чувства. — Фелка замълча отново, осъзнавайки, че предстои най-трудното. — Затова трябва да го направим.

— Да направим какво?

— Каквото планираше да направиш, преди Скейд да ти съобщи, че Галиана е при нея. Трябва да унищожиш Вълка. — Вгледа се отново в лицето му, като не можеше да се начуди на преклонната му възраст и изпитваше мъка заради това, което му причинява. — Трябва да унищожиш кораба.

— Но ако го направя — заяви внезапно и развълнувано Клавейн, сякаш бе намерил фатална грешка в аргумента ѝ, —  ще убия Галиана.

— Знам — отвърна Фелка. — Знам. Но въпреки всичко трябва да го направиш.

— Няма как да го знаеш.

— Има и го знам. Аз я усетих, Клавейн. Усетих желанието ѝ да го направим.

Наблюдаваше го, сам и в мълчание, от наблюдателния купол в близост до носа на „Зодиакална светлина”. Беше дал инструкции да не го безпокоят, докато не отиде при тях, дори това да означаваше да остане часове наред в самота.

След четирийсет и пет минути очите му свикнаха с мрака. Той се взираше в морето на безкрайната нощ зад кораба си, очаквайки знак, че работата е извършена. От време на време космически лъч надраскваше фалшива следа върху полезрението му, но той знаеше, че почеркът на събитието ще бъде различен и няма как да го обърка. Нито пък имаше вероятност да го пропусне в тази тъмнина.

То изригна от сърцето на мрака: синьо-бял проблясък, който достигна максималната си яркост в продължение на три-четири секунди и започна да намалява бавно, преминавайки през различни нюанси на червеното и ръждивокафявото. Петното прогори дупка в зрението му, ярка виолетова точица, която остана пред вътрешния му взор дори след като затвори очи.

Беше унищожил „Куче грозде”.

Въпреки усилията си, Скейд не беше открила всички заряди, които двамата със Скорпион бяха залепили из кораба ѝ. А тъй като ставаше въпрос за антиматерия, беше достатъчно да остане само едно връхче от игла, за да свърши нужната работа. Въпросният заряд беше само инициатор на много по-голям водопад от взривове: първо на бойните глави, съдържащи антиматерия, а после — на самите конджоинърски двигатели. Целият този процес се осъществяваше моментално и без предупреждение.

Клавейн мислеше за Галиана. Скейд беше решила, че той никога нямаше да атакува кораба, след като разбере или дори само заподозре, че Галиана е на борда му.

И може би имаше право.

Но Фелка го беше убедила, че трябва да го направи. Единствено тя се бе докоснала до нейното съзнание и бе усетила агонията, причинявана от присъствието на Вълка. И единствено тя бе успяла да предаде това простичко послание на Клавейн.

„Убий ме.”

И той го бе направил.

Клавейн зарида, когато осъзна истински какво е извършил. Винаги съществуваше някаква, макар и нищожна вероятност, тя да се оправи. Сигурно именно заради това така и не бе приел отсъствието ѝ — тази надежда правеше възможно да отрича факта на смъртта ѝ.

Но подобна утеха вече не съществуваше.

Беше убил съществото, което обичаше най-много на света.

Клавейн плачеше, безмълвен и сам.

„Извинявай, извинявай, извинявай…”

Той усети, че тя се приближава до чудовището, в което се беше превърнал. Чрез сетивата, които нямаха точен човешки аналог, Капитанът усети наближаващото метално присъствие на совалката на Вольова. Тя не мислеше, че всезнанието му е толкова пълно. От многото разговори, на които се бяха насладили, той беше разбрал, че все още го смята за затворник на „Носталгия по безкрая”, макар и затворник, който в известен смисъл се беше слял със своя затвор. Иля беше картографирала и каталогизирала усърдно нервните връзки на новата му, значително уголемена анатомия, проследявайки начина, по който се преплитаха със и инфилтрираха старата кибернетична мрежа на кораба. Трябва да си бе дала много добре сметка, на аналитично ниво, че няма смисъл да прави повече разлика между затвора и затворника. Въпреки това, изглежда не беше в състояние да направи този последен ментален скок, не беше в състояние да престане да гледа на него като на нещо вътре в кораба. Може би това би било прекалено радикална промяна на някогашните им взаимоотношения. Не можеше да я вини за този последен провал на въображението. Той самият също щеше да изпита огромни затруднения, ако беше на нейно място.

Капитанът усети как совалката влиза в него. Това усещане не можеше да бъде описано: сякаш през кожата му, през дупка в корема, беше прокаран напълно безболезнено камък. Малко по-късно усети потрепване сред вътрешностите си, докато совалката се закрепи на място.

Тя се беше прибрала.

Насочи вниманието си навътре, усещайки остро ставащото в него самия. Усещането му за външния свят — всичко, което се намираше отвъд корпуса му — отстъпи на второ място. Слизаше като по стълбица, като се фокусираше първо върху една своя област, после върху артериалната бъркотия от коридори и тръби във въпросната област. Иля Вольова беше подобна на едно-единствено атомче, което се движеше по коридора. В него имаше и други живи същества, както ги имаше във всяко живо същество. Дори клетките съдържаха организми, които някога са били независими. Той пък имаше плъхове: вечно бързащи нанякъде дребни присъствия. Но те бяха с не особено развити сетива и в крайна сметка се подчиняваха на неговата воля, неспособни да го изненадат или забавляват. Машините бяха дори още по-безинтересни. Затова пък Вольова беше нарушаващо покоя му присъствие, чужда клетка, която можеше да убие, но не и да контролира.

Сега тя му заговори. Той чуваше издаваните от нея звуци, улавяше ги от вибрациите, които причиняваше върху материала на коридора.

— Капитане? — възкликна Иля Вольова. — Аз съм. Върнах се от Ризургам.

Той ѝ отговори чрез материала на кораба; за него самия гласът му бе като шепот.

— Радвам се да те видя отново, Иля. Чувствах се малко самотен. Как е положението на планетата?

— Тревожно.

— Тревожно ли?

— Нещата се развиват все по-бързо. Хури смята, че ще успее да овладее положението достатъчно дълго, за да изведе повечето от тях от повърхността на Ризургам, но аз не съм убедена, че ще успее.

— Ами Торн? — попита деликатно Капитанът.

Много се радваше, че Вольова изглеждаше по-загрижена от ставащото на Ризургам, отколкото от другия въпрос. Може би все още не беше забелязала идващия лазерен сигнал.

— Торн иска да бъде спасителят на народа, човекът, който ще го заведе до Обетованата земя.

— Явно смяташ, че е подходящо да се действа по-директно.

— Изследвал ли си обекта напоследък, Капитане?

Разбира се, че го беше правил. Ако не заради друго, най-малкото заради болезненото любопитство, което не го напускаше. Беше видял как инхибиторите разглобяват газовия гигант с абсурдна лекота, като детска играчка. Беше видял появата на плътните сенки на нови машини в облака от освободена материя, компоненти, всеки един от които бе голям колкото отделен свят. Така, както бяха разположени в мъглявината, те напомняха полуоформени ембриони. Очевидно машините скоро щяха да се съберат в нещо още по-голямо. Може би беше възможно да се отгатне как ще изглежда. Най-големият компонент наподобяваше оформен като тромпет стомах, широк две хиляди и дълбок шест хиляди километра. Капитанът смяташе, че другите форми щяха да се съединят със задната част на гиганта.

Това бе една-единствена машина, нямаща нищо общо с пръстеноподобните структури, които инхибиторите бяха издигнали около газовия гигант. Една-единствена машина, способна да осакати цяла звезда, поне Вольова мислеше така. На капитан Джон Браниган почти му се струваше, че си заслужава да остане жив, за да види какво ще направи по-нататък машината.

— Изследвал съм го — отвърна сега той.

— Според мен е почти завършен — рече Вольова. — Въпрос на месеци, може би — по-малко, преди да бъде напълно готов. Точно заради това не можем да рискуваме.

— Оръжията ли имаш предвид?

Усети трепета ѝ.

— Каза ми, че ще размислиш дали да ми позволиш да ги използвам, Капитане. Остава ли в сила това положение?

Остави я да се поизпоти, преди да отговори. Тя явно наистина не знаеше за лазерния сигнал. Беше сигурен, че това щеше да бъде първата ѝ мисъл, ако го беше забелязала.

— Не е ли рисковано да използваме оръжията, Иля, след като стигнахме дотук без да бъдем атакувани?

— Даже още по-рисковано е да оставим нещата, докато стане прекалено късно.

— Предполагам, че Хури и Торн изобщо не са ентусиазирани от подобна перспектива сега, когато евакуацията се развива в съответствие с плана.

— Превозили са едва две хиляди души от повърхността на планетата, Капитане — един процент от общия брой. Това не е нищо повече от жест. Да, нещата ще стават по-бързо, веднъж щом правителството се заеме с осъществяването на операцията. Но пък ще има и много по-голямо гражданско неподчинение. Затова трябва да помислим да ударим инхибиторите преди те да са ударили нас.

— Но така със сигурност ще привлечем ответен огън от тяхна страна — отбеляза Капитанът. — Техните оръжия ще ме унищожат.

— Разполагаме с нашите тайни оръжия.

— Те нямат отбранителна стойност, Иля.

— Е, мислила съм по този въпрос — отговори сопнато тя. — Ще разположим оръжията на разстояние няколко светлинни часа от кораба. Те могат да се придвижат до желаната позиция преди да ги активираме, както направиха в случая с Хадес.

Не беше необходимо да ѝ напомня, че атаката срещу Хадес изобщо не беше протекла по вода. Но пък почтеността го задължаваше да признае, че Вольова беше предадена не от самите оръжия.

Джон Браниган затърси други възражения. Не трябваше да изглежда, че се съгласява прекалено лесно, иначе тя щеше да се изпълни с подозрения.

— Ами ако все пак успеят да установят връзка с нас… с мен?

— Дотогава вече ще сме нанесли решителен удар. Ако последва отговор, тогава ще се притесняваме за него.

— А оръжията, които имаш предвид…

— Подробности, Капитане, подробности. Можеш да оставиш това на мен. От теб се иска само да прехвърлиш контрола им.

— На всичките трийсет и три оръжия?

— Не… няма да е необходимо. Само онези, които съм набелязала. Не възнамерявам да използвам всичко срещу инхибиторите. Както беше така добър да ми напомниш, оръжията може да ни потрябват и след това, за справяне с евентуални наказателни мерки от тяхна страна.

— Значи си обмислила всичко, така ли?

— Нека кажем само, че винаги съм имала планове и за непредвидени случаи. — Тук тонът и се промени. — Капитане, и едно последно нещо.

Той се поколеба, преди да отговори. Може би сега идваше ред на онази информация. Тя щеше да го попита за лазерния сигнал, който се бе отразил многократно в корпуса му, сигнала, за който не му се искаше тя да разбере.

— Казвай, Иля — промълви с натежало сърце той.

— Дали случайно нямаш още от онези цигари?

ТРИЙСЕТА ГЛАВА

Тя обикаляше из тайната камера, също като кралица, правеща оглед на своята войска. Налице бяха трийсет и три оръжия, като нямаше две еднакви. Беше посветила голяма част от живота си на тяхното изучаване, заедно с другите седем, които бяха изгубени или унищожени. Но за цялото това време не бе постигнала нищо повече от изключително ограничено запознаване с повечето от тях. Беше тествала много малко по начин, който наистина да има значение. А онези, които беше опознала най-добре, бяха именно изгубените. Беше убедена, че някои от останалите оръжия дори нямаше как да бъдат изпробвани, без да бъде изразходвана единствената възможност да бъдат използвани. Но това не се отнасяше за всички. Най-трудното беше да се отличат различните подкласове оръжия, да се класифицират според обсега на действие и разрушителната им мощ и колко пъти можеха да бъдат използвани. Вольова винаги бе крила незнанието си по въпроса от своите колеги, защото имаше само най-бегла представа за възможностите на половината си оръжия. Но дори това недостатъчно знание бе постигнала с цената на значителни усилия.

Беше решила кои оръжия да използва срещу инхибиторските машини въз основа именно на дългогодишните си изследвания. Щеше да използва осем, а останалите двайсет и пет да остави на борда на „Носталгия по безкрая”. Те бяха с малка маса и следователно можеха да бъдат разположени бързо и дискретно из системата. Изследванията ѝ показваха също, че въпросните осем оръжия имаха достатъчно голям обсег на действие, за да ударят по мястото, където се бяха разположили в момента инхибиторите, но пресмятанията ѝ в голяма степен се базираха върху догадки. А Вольова мразеше догадките. Още по-малка беше сигурността и че те ще успеят да навредят достатъчно на инхибиторите, за да променят намеренията им. Беше убедена обаче в едно: щяха да ги забележат. Ако досега човешката дейност в системата беше само нещо като досадно жужене на насекоми — дразнещо, но не и активно опасно — тя щеше да я доведе до друго ниво — истинска атака на комари.

„Да ви видим как ще ги смачкате, копелета” — помисли си тя.

Огледа подробно и осемте оръжия, за да се увери, че нищо не се бе променило след последната ѝ инспекция. И наистина нищо не се бе променило. Те стояха по местата си точно така, както ги беше оставила. Изглеждаха също толкова злокобни и застрашителни, но не бяха направили нищо неочаквано.

— Ето от тези осем ще имам нужда, Капитане — обяви тя.

— Само от осемте?

— Ще свършат работа засега. Не трябва да слагаме всичките си кошници в едно яйце или както там беше метафората.

— Сигурен съм, че има нещо подходящо.

— Когато кажа, всички оръжия ще трябва да се задействат едно след друго. Ще можеш да го направиш, нали?

— Когато кажеш…

— Просто ги изкарай от кораба. Извън теб, имам предвид — поправи се тя, защото забеляза, че Капитанът бе започнал да проявява склонност да говори за себе си и за кораба като за едно цяло. Не искаше да направи нищо, колкото и незначително да беше, което би могло да наруши внезапно проявената от него склонност към сътрудничество. — Просто отвън — продължи Вольова. — И тогава, когато и осемте бъдат отвън, ще направим още една проверка на системите. Теб ще оставим между тях и инхибиторите, за да бъдеш във възможно най-голяма безопасност. Нямам чувството, че ни наблюдават, но най-разумно би било да действаме предпазливо.

— Абсолютно съм съгласен с теб, Иля.

— Чудесно. В такъв случай да започнем с доброто старо оръжие седемнайсет?

— Както кажеш, Иля.

Движението беше внезапно и стряскащо. От толкова отдавна нито едно от оръжията не се беше раздвижвало по какъвто и да било начин, че беше забравила напълно как изглежда това. Подпората му започна да се движи по релсата, така че цялата маса на оръжието, с размери на обелиск, се плъзна гладко и безшумно встрани. Всичко в това помещение се извършваше в мълчание, разбира се, но на Вольова ѝ се струваше, че тук тишината беше още по-дълбока и безпристрастна, като тишината на място за екзекуции.

Мрежата от релси позволяваше на оръжията да стигат до значително по-малката камера, която се намираше непосредствено под тайното помещение, в което се намираха. Малката камера бе голяма колкото да побере най-голямото оръжие и беше построена единствено за тази цел.

Вольова проследи с поглед как оръжие номер седемнайсет изчезна в съседното помещение, припомняйки си своето преживяване с контролната субперсона „Седемнайсет”, която бе проявила тревожни признаци на свободомислие и подчертана липса на уважение към нейния авторитет. Не се съмняваше, че нещо подобно на Седемнайсет съществува във всяко едно оръжие. Нямаше смисъл да се тревожи за това сега; можеше само да се надява Капитанът и оръжията да продължават да вършат онова, за което ги молеше.

Нямаше смисъл да се притеснява за това, определено не. Но въпреки всичко я измъчваха недобри предчувствия.

Свързващата врата се затвори. Иля превключи монитора на скафандъра си да черпи информация от външните камери и сензори, за да може да наблюдава оръжието, щом излезе извън корпуса. Щяха да му бъдат нужни няколко минути, за да стигне там, но тя не бързаше.

Случи се обаче нещо съвсем неочаквано. Скафандърът ѝ, включен към мониторите на корпуса, показваше, че корабът се бомбардира от светлина на оптичен лазер.

Първата ѝ реакция беше смазващо усещане за провал. Най-накрая, неизвестно как, бе привлякла вниманието на инхибиторите. Като че ли само намерението ѝ да извади оръжията се беше оказало достатъчно. Лазерната светлина трябва да идваше от уредите им с далечен радиус на действие. Те бяха забелязали кораба, бяха го подушили в мрака.

Но тогава осъзна, че емисиите не идваха от тяхната част на небето.

Идваха от междузвездното пространство.

— Иля…? — обади се Капитанът. — Да не би нещо да не е наред? Да прекратя ли изваждането на оръжието?

— Ти знаеше за това, нали?

— За кое?

— Че някой ни облива с лазерна светлина. С честота за комуникиране.

— Съжалявам, Иля, но аз току-що…

— Не си искал да знам за това. И аз го разбрах едва след като се включих към сензорите на корпуса, за да наблюдавам излизането на оръжието.

— Какви емисии… а, почакай. — Гръмовният му, достоен за божество глас, се поколеба. — Чакай. Сега разбирам какво имаш предвид. Не бях ги забелязал — ставаха толкова много други неща. Ти си по-силно настроена към подобни тревоги от мен, Иля… Тези дни нещо съм съсредоточен предимно към самия себе си. Ако изчакаш, ще върна назад информацията, за да видя кога са започнали… Разполагам със сензорните факти, както знаеш.

Не му вярваше, но беше наясно, че няма смисъл да го изобличава в лъжа. Той контролираше всичко и тя бе разбрала за лазерната светлина единствено поради моментен пробив в концентрацията му.

— Добре. От колко време?

— Не повече от ден, Иля. Един ден или нещо от този порядък…

— Какво означава „нещо от този порядък”, лъжец такъв?

— Имам предвид… въпрос на дни. Не повече от седмица.

— Копеле. Лъжлива свиня. Защо не ми каза по-рано?

— Мислех, че вече знаеш за сигнала, Иля. Не го ли улови, когато ме наближи със совалката?

„А — помисли си тя. — Значи сега вече говорим за сигнал, не за безсмислена светлина. Какво ли още знае?”

— Разбира се, че не съм го уловила. Спах до последния момент, а совалката беше програмирана да следи само за трансмисии, идващи от системата. Междузвездните комуникации са по-изместени към синия цвят на светлинния спектър в сравнение с обичайните честотни ленти. Какво беше синьото отместване, Капитане?

— Скромно, Иля… десет процента от светлината. Точно колкото да го отмести от очакваната честотна лента.

Вольова направи набързо нужните пресмятания. Десет процента от светлината… един лайтхъгър не би могъл да забави от такава скорост за много по-малко от трийсет дни. Дори в системата да навлизаше лайтхъгър, тя все още разполагаше с половин месец преди неговото пристигане. Не беше кой знае колко, но беше за предпочитане пред откритието, че от това събитие ги делят само броени дни.

— Капитане? Сигналът трябва да е автоматизирана трансмисия, програмирана да се повтаря непрекъснато, иначе нямаше да го поддържат толкова дълго. Препрати го към скафандъра ми. Незабавно.

— Да, Иля. А тайните оръжия? Да изоставя ли изкарването им?

— Да — започна тя, но се коригира веднага. — Не. Не! Нищо не се променя. Продължавай да вадиш проклетите оръжия — изваждането и на осемте ще отнеме само няколко часа. И нали чу какво казах преди? Искам масата ти да ги екранира от инхибиторите.

— Ами източникът на сигнала, Иля?

Ако имаше такава възможност, при този въпрос тя охотно щеше да го срита. Но се носеше във въздуха далече от нещо, което би могло да бъде ритнато.

— Просто ми пусни шибания сигнал.

Стъклото пред лицето ѝ се замъгли и закри гледката на тайната оръжейна. За момент тя не виждаше нищо друго освен неизмеримо бяло море. После се оформи някаква сцена, бавно се появи някакъв интериор. Тя като че ли стоеше в единия край на дълго, спартански мебелирано помещение. Между нея и другите трима присъстващи се издигаше черна маса.

— Здравейте — обади се единственият човек от мъжки пол от тримата непознати. — Казвам се Невил Клавейн и мисля, че имате нещо, което искам. — На пръв поглед той ѝ заприлича на продължение на масата. Дрехите му бяха със същия неотразяващ черен цвят, така че се открояваха само дланите му със сплетени пръсти и главата му. На обратната страна на дланите му се виждаха подобни на въжета изпъкнали вени. Брадата и косата му бяха бели, тук-там лицето му беше набраздено от тъмни сенки.

— Той има предвид съоръженията във вашия кораб — обади се седналата до него жена. Тя изглеждаше много млада и носеше подобна на неговата черна квазиуниформа. На Вольова ѝ беше малко трудно да разбере акцента ѝ; според нея той звучеше като някой от местните Йелоустоунски диалекти. — Знаем, че трийсет и три от тях в момента са при вас. Следим непрекъснато диагностичните им сигнатури, така че дори не си помисляйте да блъфирате.

— Нищо няма да излезе — обади се третият от групичката, който беше прасе. — Твърдо сме решени, нали разбирате. Пленихме този кораб, макар да твърдяха, че е невъзможно да се направи. Дори поразкървавихме носовете на конджоинърите. Доста се потрудихме, за да се сдобием с това, което желаем, и няма да се върнем с празни ръце.

Докато говореше, той подчертаваше думите си с жестове на едната си, подобна на свинско краче ръка.

Клавейн, първият, който беше говорил, се приведе напред.

— Скорпион е прав. Разполагаме с техническите средства, за да си възвърнем оръжията. Въпросът е ще бъдете ли така благоразумни да ни ги дадете без бой?

Иля се почувства така, сякаш Клавейн очакваше отговора ѝ. Подтикът да каже нещо, макар да знаеше, че това не е послание в реално време, беше почти непреодолим. Тя заговори; скафандърът ѝ можеше да запише всичко, което каже, и да го препрати към кораба-натрапник. Достигането на сигнала до тях обаче, щеше да стане за около три дни, което означаваше, че не може да очаква отговор, преди да е минала една седмица.

Клавейн вече говореше отново.

— Но нека все пак не бъдем прекалено догматични. Знам, че имате местни проблеми. Видяхме активността във вашата система и разбираме, че тя е в състояние да предизвика притеснения. Но това не променя непосредствената ни цел. Искаме тези оръжия да бъдат готови и да ни бъдат предадени още щом навлезем в околозвездното пространство. Без номера, без отлагане. Това не подлежи на обсъждане. Но сме готови да обсъдим подробностите и ползите от взаимното сътрудничество.

— Не и когато сте на половин месец разстояние оттук; тогава не можете — прошепна Вольова.

— Ще пристигнем скоро — продължаваше Клавейн. — Вероятно по-скоро, отколкото очаквате. Но засега сме извън радиуса на ефективната комуникация. Ще продължаваме да излъчваме това послание, докато пристигнем. Междувременно, за да улесня преговорите, подготвих копие на самия себе си в бета-ниво. Сигурен съм, че сте запознати с протокола за симулациите. Ако ли не, можем да ви осигурим техническа документация. Иначе можете да пристъпите към пълно и незабавно инсталиране. Когато това съобщение направи повече от хиляда повторения, ще разполагате с цялата необходима информация, за да задействате симулацията ми в бета-ниво. — Клавейн се усмихна сдържано и разтвори ръце в жест на откритост. — Моля ви, помислете върху това. Ние, разбира се, ще направим съответната подготовка от наша страна за вашето бета-ниво, ако решите да изпратите преговарящ пълномощник. Очакваме реакцията ви с интерес. Аз съм Невил Клавейн, от „Зодиакална светлина”. Край.

Иля Вольова изруга под носа си.

— Разбира се, че сме запознати с шибания протокол, надут глупак такъв.

Съобщението бе повторено повече от хиляда пъти, което означаваше, че вече бяха записали нужната информация, за да задействат бета-нивото.

— Видя ли това, Капитане?

— Да, Иля.

— Изчисти бета-нивото, ако обичаш. Провери го за всички възможни гадости. После намери начин да го задействаш.

— Съмнявам се, че би могло да ми направи нещо в моето сегашно състояние, дори да съдържаше някой военен вирус. Все едно някой страдащ от напреднала форма на проказа да се тревожи заради дребен кожен проблем. Или капитан на потъващ кораб да се притеснява заради открити на кораба дървояди. Или пък…

— Да, разбрах какво искаш да кажеш. Но го направи въпреки всичко. Искам да разговарям с Клавейн. Лице в лице.

Тя възвърна прозрачността на стъклото пред лицето си точно навреме, за да види как друго оръжие от скривалището започна да пълзи към откритото пространство. Беше неописуемо вбесена. Не само защото новодошлите се бяха появили така неочаквано или имаха толкова неочаквани и мъчителни изисквания. Особено се ядосваше заради факта че Капитанът бе положил толкова усилия, за да скрие целия този случай от нея.

Нямаше представа каква игра играе, но тя определено не ѝ харесваше.

Вольова отстъпи крачка назад от слугата.

— Започвай — рече тя, застанала нащрек.

Симулацията в бета-ниво отговаряше на обичайните протоколи и бе съвместима с основните симулационни системи още от средата на Бел Епок. Оказа се също така, че няма никакви вируси. Вольова обаче продължаваше да не ѝ се доверява, затова посвети още половин ден, за да се увери, че тя не беше успяла, по някакъв невъобразимо непочтен начин, да промени вирусовите ѝ филтри. Оказа се, че не беше сторила нищо такова. Но и сега Иля се постара да я изолира максимално от контролната мрежа на кораба.

Капитанът, разбира се, беше напълно прав — сега корабът беше самият той. Атакуващият кораба атакуваше него. А тъй като се беше превърнал в кораба благодарение на факта, че се бе справил с една изключително адаптираща се извънземна чума, беше невероятно нещо от човешки произход да успее да проникне в него. Вече беше нападнат и поразен от опитен нашественик.

Слугата се раздвижи рязко. Отстъпи крачка назад от нея и за малко не падна. Очите-камери гледаха в различни посоки, но след това се върнаха в бинокулярния си режим и се взряха в нея. Механичните ириси се разтваряха и затваряха. Машината направи още една крачка, този път — към Иля.

Тя вдигна ръка.

— Стоп.

Беше инсталирала симулацията в бета-ниво в една от малкото машини с пълна андроформа. Слугата представляваше скелетоподобен ансамбъл от издължени части. Вольова не чувстваше заплаха от близостта му, поне не рационално усещане за заплаха, защото беше физически по-силна от машината.

— Както трябва ли си инсталиран? — попита тя. — Отговори ми.

Гласовата кутия на машината забръмча подобно на хваната в капан муха.

— Аз съм симулацията в бета-ниво на Невил Клавейн.

— Добре. Коя съм аз?

— Не знам. Не си се представила.

— Аз съм триумвир Иля Вольова. Това е моят кораб, „Носталгия по безкрая”. Инсталирах те в един от нашите слуги — общи работници. Машината е крехка, нарочно я избрах, така че не се опитвай да правиш маймунджилъци. Програмирана е да се саморазруши в подобен случай, но за мен няма да е проблем и да те разкъсам на части със собствените си ръце.

— Маймунджилъците са последното, което би ми дошло на ума, триумвир. Или Иля. Как да те наричам?

— Сър. Сега сме на моя територия.

Симулацията като че ли не я чу.

— Уреди ли твоята симулация в бета-ниво да бъде изпратена до „Зодиакална светлина”, Иля?

— Какво те интересува?

— Любопитен съм, това е всичко. Би се получила приятна симетрия, ако и двамата бяхме представени от съответните си симулации в бета-ниво.

— Нямам доверие на бета-нивото, това е всичко. А и не виждам какъв е смисълът.

Слугата на Клавейн се огледа, очите му отново бяха започнали да действат самостоятелно. Беше го активирала в една от относително нормалните части на кораба, където трансформациите на Капитана бяха действително много леки. Подозираше обаче, че бе свикнала да живее сред обкръжение, което би изглеждало странно според обичайните критерии. Помещението беше увенчано с лъскави арки от чумна материя, напомнящи ребра на кит. Те блестяха от стичащите се по тях секрети. Скритите ѝ в ботуши крака газеха сред дълбоки десетина сантиметра, неприятни черни отточни води.

— Та какво казваше? — додаде подканващо тя.

Машината върна вниманието си към нея.

— Използването на симулации в бета-ниво е абсолютно разумно, Иля. Корабите ни все още са прекалено отдалечени един от друг, за да можем да общуваме, но се приближават. Симулациите могат да ускорят процеса на договаряне, да установят основните правила, ако щеш. Когато корабите се доближат достатъчно, те ще им предадат набрания си до този момент опит. Първообразите ни от плът и кръв ще могат да прегледат онова, което вече е било обсъдено, и да вземат съответните решения много по-бързо, отколкото би било възможно иначе.

— Звучи приемливо, но в момента разговарям просто с набор от алгоритмични реакции; модел, опитващ се да предскаже реакцията на реалния Клавейн в подобна ситуация.

Слугата сви рамене.

— И какво искаш да кажеш с всичко това?

— Нямам гаранция, че истинският Клавейн би реагирал точно така, ако стоеше тук сега.

— Все старата заблуда. Говориш също като Галиана. Фактът е, че истинският Клавейн би могъл да реагира различно във всеки случай, когато бъде изправен пред същия стимул. Следователно не губиш нищо, като общуваш със симулацията в бета-ниво. — Машината вдигна едната си скелетоподобна ръка и я изгледа през празните пространства между нейните подпори и жици. — Но си даваш сметка, че това няма да помогне с нищо?

— Моля?

— Като ме поставяш в подобно, толкова очевидно механично тяло. А този глас… не съм аз, изобщо не съм аз. Видя трансмисията. Това тук няма нищо общо с мен. Аз например леко фъфля. Понякога дори го подчертавам. Вероятно може да се каже, че това е част от характера ми.

— Вече ти казах…

— Ето какво предлагам, Иля. Дай на машината достъп до твоите импланти, за да очертае осезаем призрак в твоето аудио-визуално поле.

Тя усети странна нужда да се защити.

— Аз нямам импланти, Клавейн.

Жужащият глас прозвуча учудено.

— Но нали си ултра?

— Да, но никога не съм имала импланти, даже преди чумата.

— Мислех, че разбирам ултрите — промълви замислено симулацията на Клавейн. — Изненадваш ме, признавам. Но трябва да имаш начин да гледаш прожектирана информация, когато не разполагаш с холограма.

— Имам си очила за тази цел — призна Вольова.

— Донеси ги. Това ще ти улесни живота, уверявам те.

Не ѝ харесваше някаква симулация в бета-ниво да ѝ нарежда какво да прави, но беше готова да признае, че предложението беше разумно. Накара друг слуга да донесе очилата и слушалки. Постави ги и позволи на симулацията да модифицира онова, което виждаше през очилата. Скелетоподобният робот изчезна от зрителното ѝ поле и бе заменен от образа на Клавейн, такъв, какъвто го беше видяла по време на трансмисията. Илюзията не беше съвършена и служеше за полезно напомняне, че не общува с човек от плът и кръв. Но като цяло беше значително подобрение след слугата.

— Ето — прозвуча в ухото ѝ истинският глас на Клавейн. — Сега вече можем да пристъпваме към работата. Вече те питах, но тъй като не ми отговори, ще повторя въпроса си дали би изпратила своя симулация в бета-ниво на „Зодиакална светлина”.

Ето сега вече я бе поставил в неудобно положение. Не искаше да признае, че не разполага с нужните средства за подобно нещо, така вече щеше да му се стори наистина странна.

— Ще помисля по въпроса. А междувременно, Клавейн, нека приключим този разговор, а? — Вольова се усмихна. — Прекъсна работата, която вършех.

Образът на Клавейн отвърна на усмивката ѝ.

— Нищо сериозно, надявам се.

Тя не беше прекъснала работата по изваждането на оръжията, дори докато се занимаваше със слугата. Беше казала на Капитана, че не иска да издава присъствието си, докато симулацията е включена, затова единственият начин, по който можеше да разговаря с нея, бяха същите слушалки. Той, на свой ред, можеше да разчита неизречените ѝ на глас мисли.

— Не искам Клавейн да знае повече, отколкото трябва, Капитане — беше казала Иля. — Особено пък за теб и случилото се с този кораб.

— А защо трябва Клавейн да научава нещо? Ако симулацията открие нещо, което не искаме да знаем, просто ще я убием.

— Но след това Клавейн ще задава въпроси.

— Ако има „след това”.

— Което означава?

— Означава… че ние нямаме намерение да преговаряме, нали?

Тя придружи слугата из кораба до мостика, като се стараеше да избира път, който щеше да ги преведе през най-малко изменените части на „Носталгия по безкрая”. Виждаше как симулацията на бета-ниво наблюдава всичко наоколо, очевидно осъзнавайки, че с кораба се бе случило нещо странно. Но не ѝ зададе нито един въпрос, свързан директно с дължащите се на чумата трансформации. Във всеки случай битката беше предварително обречена на неуспех. Приближаващият кораб съвсем скоро щеше да има възможност да види лично „Носталгия по безкрая” и щеше да узнае за чудноватите външни преобразувания.

— Иля — обади се гласът на Клавейн. — Нека не заобикаляме темата. Ние искаме трийсет и трите обекта, които сега се намират при вас, имаме страшна нужда от тях. Признаваш ли, че си наясно за какви обекти става дума?

— Би било малко неприемливо да го отричам, струва ми се.

— Добре. — Изображението на Клавейн кимна, за да подчертае съгласието си. — Това е някакъв напредък. Поне стана ясно, че въпросните обекти съществуват.

Вольова сви рамене.

— След като няма да го караме със заобикалки, защо не ги наречем направо с имената им? Това са оръжия, Клавейн, и ти го знаеш. И аз го знам. Те също го знаят, най-вероятно.

Тя свали за момент очилата си. Слугата на Клавейн крачеше из стаята, движенията му бяха почти, но не съвсем по човешки гъвкави. Върна очилата на мястото им и насложеното изображение започна да извършва същите, достойни за марионетка, движения.

— Вече започваш да ми допадаш, Иля. Да, това са оръжия. Много стари оръжия с по-скоро неизвестен произход.

— Не ми говори врели-некипели, Клавейн. Щом знаеш за тях, значи си наясно поне колкото мен, ако не и повече, кой ги е създал. Е, ето какво е моето предположение: мисля, че са дело на конджоинърите. Ти как смяташ?

— Близо си до истината, не отричам.

— Близо казваш?

— И то много.

— Защо не ми кажеш направо за какво точно става дума, дяволите да го вземат? Ако са оръжия на конджоинърите, как така си научил едва сега за тях?

— Те издават специални сигнали, позволяващи да ги открием. Така разбрахме къде се намират.

— Но вие не сте конджоинъри.

— Не… — Клавейн подчерта това твърдение с широк жест на ръката, почти синхронно със слугата. — Но ще бъда честен с теб, дори и само защото това би могло да наклони в моя полза везните при преговорите. Конджоинърите искат да си вземат оръжията обратно. Всъщност след „Зодиакална светлина” се носи цяла флота тежко въоръжени конджоинърски кораби.

Вольова си спомни думите на прасето Скорпион за това как Клавейн разкървавил носовете на паяците.

— Защо ми казваш всичко това? — попита тя.

— То те разтревожи, както виждам. И не те виня за това. Аз също бих се притеснил. Образът се почеса по брадата. — Затова би било добре да преговаряш първо с мен. Нека те освободя от оръжията. И по-нататък аз ще се оправям с конджоинърите.

— Защо смяташ, че ще имаш по-голям късмет от мен, Клавейн?

— Поради две причини, Иля. Първо, вече ги надхитрих няколко пъти. Второ и, може би най-важно — до неотдавна и аз бях един от тях.

— Направих справка, Иля — прошепна в ухото ѝ Капитанът. — Има Невил Клавейн, който е бил свързан с конджоинърите.

— И ти мислиш, че това би променило нещо? — попита Иля.

Той кимна.

— Конджоинърите не са отмъстителни. Ще те оставят на мира, ако нямаш какво да им предложиш. Но ако оръжията са все още при теб, ще те атакуват и ще те направят на пух и прах.

— В тезата ти има малък недостатък. След като оръжията са в мен, не смяташ ли, че аз ще ги направя на пух и прах?

Клавейн и намигна.

— Нима знаеш да боравиш толкова добре с тях?

— Имам известен опит.

— Не, нямаш. Едва си включила скапаните оръжия, Иля. Ако имаше опита, за който претендираш, щяхме да сме ги открили още преди векове. Не надценявай познанията си за технологии, които почти не разбираш. Това може да причини гибелта ти.

— Аз би трябвало да съдя за това, нали?

Клавейн — налагаше си да престане да мисли за симулацията като за Клавейн — се почеса отново по брадата.

— Не исках да те обиждам. Но оръжията са опасни. Напълно искрен съм в предложението си да ми ги предадеш още сега и да престанеш да се притесняваш повече заради тях.

— А ако откажа?

— Ще направим точно това, което обещахме: ще ги вземем със сила.

— Клавейн, искам да ти покажа нещо. Ще погледнеш ли? Спомена преди за нещо от този род, но аз искам да бъдеш напълно сигурен във фактите.

Беше програмирала сферата на дисплея да светне в този момент, изобразявайки разглобения от инхибиторите свят. Облакът от материя се беше свил и разкъсал на части, осеян с плътни възли от струпана на едно място материя. Но тромпетоподобният обект, израстващ от сърцето ѝ, беше десетократно по-голям от която и да е друга структура, и сега изглеждаше почти напълно оформен. Макар за сензорите ѝ да беше трудно да виждат през мегатоновете материя, която все още препречваше гледката, беше очевидно, че това е нещо с невероятна сложност, смайващо струпване на милиарди детайли в приличащо на дантела творение, което се губеше отвъд границата на резолюцията на нейния скенер. Машината имаше мускулест, органичен вид, с множество подутини и възли от хрущяли, сухожилия и жлези. Не приличаше на нищо, което човешкото въображение би произвело по свой замисъл. Но дори в момента нови слоеве маса се добавяха към гигантската ѝ плът: Вольова виждаше плътните струи, които продължаваха да носят материя на определени места. Но нещото изглеждаше почти завършено, един изключително тревожен факт.

— Виждал ли си ги досега, Клавейн?

— Само малко. Не така ясно.

— Какво смяташ, че е?

— Защо не ми кажеш първо ти, Иля. Какво смяташ, че е?

Тя присви очи.

— Стигнах до очевидното заключение, Клавейн. Наблюдавах как машините разнищиха три малки планети, преди да се прехвърлят тук. Те са извънземни. Тук ги привлече нещо, което направи Дан Силвест.

— Да. Предполагахме, че той има нещо общо с това. Ние също знаем за тези машини… поне подозирахме, че съществуват.

— Кои по-точно са тези „ние”?

— Конджоинърите. Аз дезертирах наскоро. — Той направи пауза, преди да продължи. — Преди няколко века изпратихме експедиции далече в междузвездното пространство, много по-далече от която и да било друга човешка фракция. Тези експедиции се натъкнаха на машините. Дадохме им кодовото име „вълците”, но мисля, че тук виждаме същите същности.

— Те самите нямат име за себе си — рече Вольова. — Но ние ги наричаме „инхибиторите”. Това е името, което са си спечелили в дните на своя апогей.

— И сте научили всичко това от наблюдения?

— Не. Не точно.

„Казвам му прекалено много” — помисли си тя. Но Клавейн беше толкова убедителен, че тя не успяваше да се удържи. Ако не внимаваше, не след дълго щеше да му разкаже всичко случило се около Хадес: как Хури бе зърнала за миг тъмната история на галактиката преди появата на хората, изпълнена с безкрайни унищожителни походи и войни, простиращи се назад във времето до самото зараждане на разумния живот…

Някои неща беше готова да обсъди с Клавейн, но други предпочиташе да запази за себе си, поне засега.

— Загадъчна жена си ти, Иля Вольова.

— Освен това съм жена, която я чака много работа, Клавейн. — Насочи зума на сферата към една тепърва създавана машина. — Инхибиторите строят някакво оръжие. Силно подозирам, че ще го използват, за да предизвикат някакъв звезден катаклизъм. Те са предизвикали взрив, изтрил от лицето на вселената амарантинците, но мисля, че това събитие ще бъде различно — много по-всеобхватно и вероятно — окончателно. И просто не мога да позволя да се случи. На Ризургам има двеста хиляди души и всички те ще умрат, ако това оръжие бъде използвано.

— Напълно ти симпатизирам, повярвай ми.

— Тогава ще разбереш защо няма да ти дам оръжията, сега, или в който и да е момент в бъдеще.

За първи път Клавейн ѝ се стори разгневен. Потърка с длан косите си, които щръкнаха като настръхнал бял таралеж.

— Дай ми оръжията и аз ще се погрижа да бъдат използвани срещу вълците. Какво не ти харесва в това?

— Нищо — отвърна жизнерадостно тя. — Само дето не ти вярвам. А ако тези оръжия са толкова мощни, колкото твърдиш, не съм сигурна, че бих искала да ги дам на когото и да било. Все пак ние се грижим за тях от векове. И досега с тях не е сторено нищо лошо. Според мен този факт ни представя в добра светлина, не мислиш ли? Проявихме се като добри пазачи. Би било проява на твърде голяма небрежност от наша страна да позволим сега да попаднат в ръцете на банда негодници. — Иля се усмихна. — Особено след като признаваш, че вие не сте законните им собственици.

— Ще съжаляваш, когато дойде ред да имаш вземане-даване с конджоинърите, Иля.

— Хмм! Е, поне ще имам вземане-даване с истинските им притежатели.

Клавейн подпря чело върху пръстите на дясната си ръка, сякаш бе получил пристъп на мигрена.

— Не, нищо подобно. Не в смисъла, който си мислиш. Те искат оръжията, за да могат да изчезнат в далечния Космос с тях.

— А подозирам, че вашата цел е да ги използвате безкрайно по-великодушно?

Клавейн кимна.

— Точно така. Искам да ги върна в ръцете на човешката раса. Демаршисти… ултри… армията на Скорпион… Не ме интересува кой ще ги вземе, стига да ме убеди, че ще ги използва правилно.

— И правилното използване е?

— За борба срещу вълците. Те приближават. Конджоинърите го знаеха и случващото се го доказва. Следващите няколко столетия обещават да бъдат много интересни, Иля.

— Интересни ли? — повтори тя.

— Да. Но не по начина, по който ни се иска.

Вольова изключи симулацията в бета-ниво. Образът на Клавейн се пръсна на милиони парченца и изчезна; остана само скелетоподобната форма на слугата. Преходът беше разтърсващ: беше усещала съвсем осезаемо неговото присъствие.

— Иля? — обади се Капитанът. — Вече сме готови. Последното оръжие от скривалището е навън.

Тя свали слушалките и заговори нормално.

— Добре. Има ли нещо за докладване?

— Нищо особено. Пет оръжия излязоха без инциденти. Колкото до останалите три, забелязах преходна аномалия с изтласкващата част на оръжие шест и периодични дефекти в управляващите подсистеми на оръжия четиринайсет и двайсет и три. Нито един от тях не се е появявал повече след изваждането им.

Вольова запали цигара и изпуши една четвърт от нея, преди да отговори.

— Не ми прилича на „нищо особено”.

— Сигурен съм, че дефектите няма да се появят отново — избумтя гласът на Капитана. — Електромагнитното обкръжение в оръжейната е съвсем различно от това извън корпуса. Преходът вероятно е предизвикал известно объркване, това е всичко. Оръжията ще се приспособят към новата среда, след като вече са навън.

— Приготви една совалка, ако обичаш.

— Моля?

— Чу ме. Излизам, за да проверя оръжията.

— Не е необходимо, Иля. Мога да следя непрестанно състоянието им.

— Може да си в състояние да ги контролираш, Капитане, но не ги познаваш така добре като мен.

— Иля…

— Няма да ми трябва голяма совалка. Бих излязла даже със скафандър, ако в него можеше да се пуши.

Въздишката на Капитана приличаше на рухване на далечна сграда.

— Добре тогава, Иля. Ще ти приготвя совалка. Ще внимаваш, нали? Ще се придържаш към страната на кораба, която инхибиторите не могат да видят.

— На тях изобщо не им е до това да ни обръщат внимание. Положението няма да се промени през следващите пет минути.

— Но разбираш притесненията ми.

Дали Капитанът беше действително загрижен за нея? Не беше сигурна, че го вярва наистина. Е, несъмнено се чувстваше малко самотен тук и тя беше единственият му шанс да има човешка компания. Но тя бе също така жената, която беше изобличила престъплението му и го беше наказала с тази трансформация. Чувствата му към нея несъмнено бяха смесени.

Беше изпушила достатъчно от цигарата си. Пъхна угарката в телената глава на слугата, между две тънки метални пръчки. Върхът ѝ просветна в оранжев цвят.

— Гаден навик — заяви Иля Вольова.

Взе двуместната совалка със змийска глава, която Хури и Торн бяха използвали, за да изследват работата на инхибиторите около някогашния газов гигант. Капитанът вече я беше затоплил и закарал край един от люковете. Тя беше претърпяла известни увреждания при срещата с машините на инхибиторите в атмосферата на Рок, но повечето бяха поправени лесно със съществуващия запас от компоненти. Останалите дефекти не бяха пречка совалката да се използва в близост до кораба като в този случай. Вольова се настани на командното място и се взря в дисплеите. Капитанът беше свършил много добра работа: дори цистерните с гориво бяха пълни до ръба, въпреки че нямаше да се отдалечава на повече от неколкостотин метра.

Нещо не ѝ даваше мира, но не можеше да определи точно какво.

Започна да изкарва совалката навън през бронираните врати, докато се озова в открито пространство. Излезе близо до значително по-големия отвор, през който бяха преминали оръжията. Те самите бяха изчезнали зад подобната на планина извивка на корпуса на кораба, така че бяха станали невидими за инхибиторите. Вольова следваше същия път, наблюдавайки как наподобяващата мъглявина маса на накълцаната планета остава зад острия хоризонт на корпуса.

Сега осемте оръжия се появиха пред погледа ѝ, подобни на чудовища. Различаваха се едно от друго, но очевидно бяха оформени от един и същ управляващ разум. Винаги беше подозирала, че са построени от конджоинърите, но сега, след като Клавейн го бе потвърдил, се чувстваше обезпокоена. Не виждаше причина да я е излъгал. Но защо конджоинърите бяха създали такива страховити неща? Имаше само едно обяснение — защото са възнамерявали в определен момент да ги използват. Ами ако мишената беше човечеството?

Към всяко оръжие бяха прикрепени насочващи се ракети и подсистеми за прицелване, както и малък брой допълнителни оръжия, предназначени главно за защита на основните. Всяко разполагаше със самостоятелна система за движение, която можеше да ги заведе до всяка точка на системата, но те бяха прекалено бавни за изискванията на Иля. Затова наскоро им беше прикрепила по осем теглещи ракети, разположени на срещуположни ъгли. Така за придвижването на осемте оръжия до другия край на системата щяха да бъдат нужни по-малко от трийсет дни.

Вольова насочи носа на совалката към групата оръжия. Усетили приближаването ѝ, те промениха положението си. Тя се плъзна между тях, после се наклони, направи завой и забави скорост, за да огледа внимателно онези, за които Капитанът бе докладвал за затруднения. На гривната на китката и започнаха да текат диагностични обобщения, стегнати, но по същество. Извика информация за всяко едно от оръжията и я прегледа педантично.

Сякаш имаше някаква грешка.

Или по-скоро нямаше грешка. Не забелязваше нищо нередно с нито едно от осемте оръжия.

Усети отново неопределеното настойчиво чувство, че нещо не е както трябва, че всъщност беше насочвана да прави нещо, което само ѝ се струваше по неин избор. Оръжията бяха абсолютно здрави, не виждаше никакви признаци за проблеми, пък било то преходни или постоянни. Това означаваше само едно: че Капитанът я беше излъгал, че беше докладвал за несъществуващи проблеми.

Наложи си да се успокои. Не трябваше да вярва на приказките му, а да провери сама, преди да напусне кораба…

— Капитане… — започна неуверено тя.

— Да, Иля?

— Капитане, получавам странни резултати от проверката. Всички оръжия изглеждат здрави, без абсолютно никакви проблеми.

— Сигурен съм, че имаше преходни грешки, Иля.

— Сигурен ли си?

— Да. — Но гласът му не прозвуча чак толкова убедено. — Да, Иля, съвсем сигурен. Защо иначе щях да докладвам за тях?

— Не знам. Може би защото си искал да ме отдалечиш от кораба поради една или друга причина?

— И защо ще го правя, Иля?

Звучеше възмутено, но не чак толкова възмутено, колкото би ѝ се искало.

— Не знам. Имам обаче ужасното чувство, че ще разбера защо.

Видя как едно от оръжията — беше номер трийсет и едно, оръжието с квинтесенциалната сила — се отдели от групичката. Плъзна се встрани, а от двигателите му изскачаха ярки искри. Изглеждаше невероятно, че тази огромна маса се движи толкова леко и гладко. Вольова се взря в гривната си. Жироскопите се въртяха, придвижвайки носещата част към центъра му на гравитация. Бавно, като голям железен показалец, който се готви да посочи обвиняемия, то избираше своята мишена.

Завиваше обратно към „Носталгия по безкрая”.

Със закъснение, като се проклинаше заради глупостта си, Иля разбра какво точно ставаше.

Капитанът се опитваше да се самоубие.

Трябваше да усети наближаването на тази криза. Изплуването от кататоничното му състояние беше само част от замисъла. Трябва да бе възнамерявал от самото начало да се довърши, да сложи край на мизерното си положение. И тя му беше осигурила идеалното средство. Беше го помолила да ѝ позволи да използва тайните оръжия и той се бе съгласил, прекалено лесно, както виждаше сега.

— Капитане…

— Съжалявам, Иля, но трябва да го направя.

— Не. Не трябва. Нищо не е задължително да се прави.

— Ти не разбираш. Знам, че искаш и мислиш, че го правиш, но няма как да знаеш какво е това.

— Капитане… чуй ме. Можем да поговорим. Каквото и да е това, което чувстваш и с което не си в състояние да се справиш, можем да го обсъдим.

Оръжието забавяше въртенето си — подобното му на цвете дуло беше почти точно насочено към потъналия в мрака корпус на лайтхъгъра.

— Времето за обсъждане е минало отдавна, Иля.

— Ще намерим начин — възкликна отчаяно Вольова, но дори тя самата не си вярваше. — Ще намерим начин да те направим отново такъв, какъвто беше — човешко същество.

— Не ставай глупава, Иля. Не можеш да поправиш онова, в което съм се превърнал.

— Тогава ще намерим начин да го направим поносимо… да сложим край на болката или дискомфорта, които изпитваш. Ще намерим начин да постигнем дори нещо повече от това. Можем да се справим, Капитане. Няма нещо, което двамата с теб да не сме в състояние да постигнем, стига да го решим.

— Казах, че не разбираш. И се оказах прав. Нима не усещаш, Иля? Не става дума за това в какво съм се превърнал или какво съм бил, а какво съм направил. Не съм в състояние да живея повече с осъзнаването на този факт.

Оръжието спря. Сега вече беше насочено право към кораба.

— Убил си човек — рече Вольова. — Убил си един човек и си взел тялото му. Това е престъпление, Капитане, ужасно престъпление. Саджаки не заслужаваше това, което направи с него. Но нима не разбираш? За престъплението вече е било платено. Саджаки умря два пъти: веднъж със своето съзнание в тялото си и веднъж — с твоето. Това беше наказанието и Господ е свидетел, че той страда заради извършеното. Няма никаква нужда от по-нататъшно изкупление, Капитане. То вече е факт. Ти също страда достатъчно. Всеки би се съгласил, че случилото се с теб е достатъчно справедливо възмездие. Ти плати за стореното хилядократно.

— Все още помня какво направих с него.

— Разбира се, че помниш. Но това не означава, че сега пък трябва да си причиниш това.

Тя хвърли поглед към гривната си. Оръжието се зареждаше. След миг щеше да бъде готово за използване.

— Напротив, трябва. Това не е някаква прищявка, както вероятно си даваш сметка. Планирам този момент много по-дълго, отколкото предполагаш. Във всеки наш разговор намерението да сложа край на живота си неизменно присъстваше.

— Можеше да го направиш, докато бях на Ризургам. Защо избра точно сега?

— Защо сега ли? — Това, което чу, почти можеше да мине за смях. Смразяващ кръвта смях. — Нима не е очевидно, Иля? Какъв смисъл има актът за възстановяване на справедливостта, ако няма свидетел?

Гривната я информира, че оръжието беше вече в състояние на пълна бойна готовност.

— И искаше аз да видя как става това?

— Разбира се. Винаги си била нещо специално за мен, Иля. Най-добрият ми приятел; ти единствена разговаряше с мен, когато бях болен. Ти единствена разбра.

— Но и аз те направих това, което си.

— Беше необходимо. Не те обвинявам за това, наистина не те обвинявам.

— Моля те, не го прави. Ще нараниш не само себе си. — Знаеше, че трябва да подбира внимателно всяка дума, че онова, което щеше да каже сега, беше решаващо. — Капитане, ние имаме нужда от теб. Имаме нужда от оръжията, които носиш, имаме нужда и от теб, за да ни помогнеш да избягаме от Ризургам. Ако сега се убиеш, ще убиеш още двеста хиляди души. Ще извършиш много по-голямо престъпление от онова, което искаш да изкупиш.

— Но това ще бъде просто грях от пропуска да се извърши нещо, Иля.

— Капитане, умолявам те… не прави това.

— Отдалечи совалката си, моля те, Иля. Не искам да пострадаш от това, което ще се случи. Никога не съм имал подобно намерение. Исках само да бъдеш свидетел, някой, който може да разбере.

— Но аз вече разбирам! Не е ли достатъчно?

— Не, Иля.

Оръжието се активираше. Лъчът, който излезе от дулото му, беше невидим, докато докосна корпуса. И тогава, сред буря от излизащ въздух и йонизирана броня, се прояви, премигвайки: дебел един метър сноп с изгаряща, разрушителна квинтесенциална сила, която неумолимо разяждаше кораба. Това оръжие, трийсет и едно, не беше сред най-разрушителните в нейния арсенал, но имаше огромен радиус на действие. Затова го беше избрала за атаката срещу инхибиторите. Квинтесенциалният лъч преминаваше през целия лайтхъгър и излизаше от другата му страна сред подобна вихрушка. Оръжието започна да се движи по дължината на корпуса, като буквално го изгризваше.

— Капитане…

— Съжалявам, Иля — дочу се гласът му. — Вече не мога да спра.

Очевидно се измъчваше от болка. И в това нямаше нищо изненадващо. Нервните му окончания достигаха до всяка част на „Носталгия по безкрая”. Той усещаше пораженията на режещия лъч така агонизиращо, както би усетила и Вольова, ако започнеше да си реже ръката с трион. Тя го разбираше и сега. Това не трябваше да бъде бързо самоубийство. Тогава нямаше да бъде достатъчно възмездие за извършеното престъпление. Самоубийството трябваше да протече бавно, продължително, мъчително. Беше необходима екзекуция с фанфари, под погледа на прилежен свидетел, който би оценил и запомнил какво си бе причинил сам Капитанът.

Лъчът беше направил в корпуса дълъг сто метра проход. От Капитана изтичаха въздух и течности.

— Спри — възкликна Вольова. — За Бога, спри!

— Остави ме да го довърша, Иля. Моля те да ми простиш.

— Не. Няма да го позволя.

Не си остави време, за да помисли какво трябва да се направи. Иначе надали щеше да намери смелост да действа. Никога не се беше смятала за смела и определено не беше проявявала желание за саможертва.

Иля насочи совалката си към лъча, за да застане между оръжието и фаталната рана, която правеше в „Носталгия по безкрая”.

— Не! — чу тя вика на Капитана.

Но беше прекалено късно. Той не можеше да спре действието на оръжието за по-малко от секунда, нито да го придвижи достатъчно бързо, така че Вольова вече да не се намира на огневата линия. Совалката се сблъска с лъча — не се беше прицелила достатъчно точно — и краят му изпепели моментално цялата ѝ дясна част. Броня, изолация, вътрешни укрепления, мембраната за налягането — всичко изчезна в един миг на безжалостно изтребление. Иля разполагаше само с частица от секундата, за да осъзнае, че не бе улучила точния център на лъча, и още миг, за да разбере, че това всъщност нямаше значение.

Така или иначе щеше да умре.

Зрението ѝ се замъгли. В гръкляна си усети шокиращ, внезапен студ, сякаш някой бе излял в гърлото ѝ течен хелий. Опита се да поеме въздух и студът нахлу в белите ѝ дробове. Последва ужасното усещане, че в гърдите си има твърд гранит. Вътрешните ѝ органи бяха смразени.

Отвори уста, опитвайки се да каже нещо, да изрече последните си думи. Стори ѝ се, че това е правилната постъпка.

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

— Защо, Вълк? — попита Фелка.

Срещаха се сами на същите стоманеносиви камъни под сребърно небе, където вече бе срещнала Вълка по настояване на Скейд. Сънуваше в будно състояние; беше отново на кораба на Клавейн и Скейд беше мъртва, но Вълкът не изглеждаше по-малко реален от преди. Формата му се очертаваше едва-едва, като димен стълб, и от време на време придобиваше насмешливо подобие на човешка форма.

— Защо какво?

— Защо мразиш толкова живота?

— Не го мразя. Не го мразим. Просто правим това, което трябва.

Фелка коленичи върху камъка, заобиколена от животински части. Разбираше, че присъствието на вълците обясняваше една от големите космически загадки, парадокса, който вълнуваше човешките умове от самото начало на космическите полети. Галактиката беше пълна със звезди и около много от тях имаше светове. Наистина, много от тези светове не бяха на подходящо разстояние от своите слънца, за да благоприятстват появата на живот и не всички разполагаха с нужното съотношение на металите, за да позволят осъществяването на сложни химически реакции. Понякога звездите не бяха достатъчно стабилни за оцеляването на вече възникналия живот. Но всичко това беше без значение, защото те бяха стотици милиарди на брой. Достатъчно беше само малка част от тях да бъдат обитавани и щяха да са свидетели на шокиращо изобилие от живот в Галактиката.

Нямаше обаче никакви доказателства, че някога разумният живот се бе разпространявал от звезда до звезда, въпреки че подобно нещо беше сравнително лесно. Вглеждащите се в звездите човешки философи бяха стигнали до извода, че разумният живот трябва да е изключително рядко явление, че може би човешкият род е единствената мислеща култура в Галактиката.

Грешаха, но го разбраха едва в зората на междузвездното общество. Тогава експедициите започнаха да откриват свидетелства за изчезнали култури, за унищожени светове, за избити видове. И броят им беше смущаващо голям.

Изглежда въпросът не беше там, че разумният живот е рядкост, а че бе изложен на голяма, много голяма опасност от изтребление. Сякаш нещо го унищожаваше умишлено.

Вълците бяха липсващият елемент от пъзела, те носеха отговорността за унищожаването. Щом доловяха признаци за разумен живот, неумолимите, безкрайно търпеливи машини задействаха страшна, смазваща наказателна акция. Затова галактиката беше толкова мълчалива и самотна, патрулирана единствено от бдителните машини-часови.

Това бе отговорът на загадката. Но той не обясняваше защо го правеха.

— Но защо? — попита отново тя. — Какъв е смисълът да действате по този начин? След като мразите толкова много живота, защо не го прекратите веднъж завинаги?

— Завинаги?

Вълкът изглеждаше развеселен от нейните умувания, които явно предизвикаха любопитството му.

— Вие можете да отровите всеки свят в галактиката или да го направите на пух и прах. Човек ще рече, че не ви достига смелост, за да сложите край на живота веднъж завинаги.

Последва бавна, лавиноподобна въздишка на речни камъчета.

— Не става въпрос за слагане на край на разумния живот — отвърна Вълкът.

— Така ли?

— Става дума точно за обратното, Фелка — за опазване на живота. Ние сме пазачи на живота, ръководим го през най-големите му кризи.

— Но вие убивате. Избивате цели култури.

Вълкът ту изчезваше, ту се появяваше отново в полезрението и. Когато отговори, гласът му заприлича мъчително на гласа на Галиана:

— Понякога трябва да бъдеш жесток, за да бъдеш добър, Фелка.

Почти никой не беше виждал Клавейн след смъртта на Галиана. Сред екипажа, включително и сред най-нископоставените членове на армията на Скорпион, съществуваше негласно споразумение, че не трябваше да го притесняват, освен при възникване на особено сериозни проблеми: не по-малки от свързани с кораба особено спешни въпроси. Не беше ясно дали това указание идваше от самия Клавейн или просто бе предположение на неговите помощници. Най-вероятно беше комбинация от двете. Той се превърна в мрачна фигура, която понякога виждаха, но никога не чуваха да говори, призрак, бродещ из коридорите на „Зодиакална светлина” в часовете, когато другите спяха. От време на време, когато гравитацията в кораба нарастваше особено, чуваха ритмичното думкане на външния му скелет по плочите, когато прекосяваше някой коридор на горен етаж. Но самият Клавейн се беше превърнал в неуловима фигура.

Говореше се, че прекарвал часове наред в наблюдателния купол, загледан в мрака зад тях, като хипнотизиран от лишеното от звезди пространство. Онези, които го бяха видели, отбелязваха, че изглеждал много по-стар, отколкото в началото на пътуването, сякаш по някакъв начин беше останал закотвен към по-бързия ход на планетарното време, вместо да възприеме по-забавеното му протичане на борда на кораба. Говореше се, че приличал на човек, който се е отказал от живота и в момента просто носеше бремето на последното си задължение.

Всички признаваха, без да бъдат непременно наясно с подробностите, че Клавейн е бил принуден да вземе ужасно лично решение. Някои от членовете на екипажа смятаха, че Галиана беше „умряла” много преди това и случилото се сега беше просто като тегленето на черта под вече приключено събитие. Според други обаче, ситуацията бе много по-лоша. Предишната смърт на Галиана беше само условна. Конджоинърите я пазеха в замразено състояние, мислейки, че в даден момент щеше да се изчисти от Вълка. Вероятността за подобно развитие беше малка, но в някакво ъгълче на съзнанието на Клавейн трябва да се бе загнездила надеждата, че Галиана, която бе обикнал още при първата им среща на Марс, може да му бъде върната, изцелена и възобновена. Но сега сам бе унищожил тази възможност завинаги. Говореше се, че основна роля за вземането на това решение бе изиграла Фелка, но окончателният избор все пак беше на Клавейн; неговите ръце бяха изцапани с кръвта от тази безмилостна екзекуция.

Оттеглянето на Клавейн не се отрази толкова сериозно върху корабните дела, колкото би могло да изглежда. Той вече беше възложил голяма част от отговорността върху други, така че подготовката за предстоящата битка вървеше гладко и ефективно без ежедневната му намеса. Механичните производствени линии действаха с пълна мощност, бълвайки оръжие и брони. Корпусът на „Зодиакална светлина” беше настръхнал от противокорабно оръжие. Специално подбраният тренировъчен режим превръщаше батальоните от армията на Скорпион в безупречна военна машина. Те започваха да си дават сметка, че успехите им досега се бяха дължали единствено на късмет, но в бъдеще определено нямаше да бъде така. Можеха да се провалят, но причината нямаше да бъде липса на тактическа подготовка или дисциплина.

Сега, когато корабът на Скейд беше унищожен, нямаше защо да се тревожат толкова, че ще бъдат атакувани, докато са на път. Дълбоко проникващите скенери потвърждаваха, че ги следват други конджоинърски кораби, но те можеха само да достигнат ускорението на „Зодиакална светлина”, не и да го надминат. Очевидно никой нямаше желание да опита да премине в състояние четири след случилото се с „Куче грозде”.

На половината път до Ризургам лайтхъгърът премина към режим на намаляване на скоростта, което незабавно го превърна в много по-трудна мишена за преследващата го флота, защото тя вече не можеше да разчита на главния си ориентир — релативистично усилените отработени газове. Рискът от атака намаля още повече и това даде възможност на екипажа да се съсредоточи върху главната цел на мисията си. Идващата от наближаваната система информация ставаше все по-разбираема и умовете се съсредоточаваха върху конкретните моменти на операцията по възвръщането на оръжията.

Беше ясно, че около Делта Павонис става нещо извънредно странно. Сканирането на планетарната система свидетелстваше за необяснимото изчезване на три големи астрономически тела — все едно че просто бяха изтрити. Още по-тревожно беше онова, което бе заместило най-големия газов гигант на системата: от металното му ядро бяха останали само някакви жалки останки, обвити в освободена материя, десетки пъти по-голяма от първоначалната планета. Натрапваше се мисълта за някакъв огромен механизъм, използван за завъртането на планетата до окончателното ѝ разпадане: дъги, рогове и намотки, които в момента разглобяваха, за да ги трансформират след това в нова машинария. А в сърцето на облака се намираше нещо дори още по-голямо от въпросните второстепенни компоненти: широк две хиляди километра мотор, който не можеше да има човешки произход.

Рьомонтоар помогна на Клавейн да направи сензори за улавяне на неутринните почерци на оръжията от адска класа. С наближаването на системата установиха, че трийсет и трите оръжия бяха горе-долу на същото място, докато други шест се намираха в спящо състояние и чакаха, докато обикаляха в орбита около неутронната звезда Хадес. За едно от оръжията нямаше никаква информация, но Клавейн бе запознат с този факт още от Майка Нест. По-детайлните сканирания, които станаха възможни, когато забавиха още, след като наближиха на четвърт светлинна година до целта си, показаха, че трийсет и трите оръжия почти със сигурност се намират на борда на кораб от същия базов тип като „Зодиакална светлина”. Корабът, който трябва да беше „Носталгия по безкрая” на триумвир Иля Вольова, обикаляше в орбитата на Делта Павонис в точката на Лагранж между звездата и Ризургам.

Сега най-сетне добиха известна представа за своя противник. Но какво беше положението със самия Ризургам? Нямаше никакъв радио- или какъвто и да било електромагнитен трафик, идващ от единствената обитавана планета на системата, но колонията явно все още съществуваше. Анализът на газовете, от които бе образувана атмосферата, показваше наличие на землепреобразуваща дейност, а по повърхността ѝ вече се забелязваха значителни по размери водни пространства. Ледените шапки се бяха оттеглили към полюсите. Въздухът беше по-топъл и по-влажен откогато и да било досега от почти един милион години насам. Инфрачервените сигнатури на повърхностната флора отговаряха на моделите, които могат да се очакват от потомци на земния генофонд, модифицирани да оцеляват при студ, сухота и недостиг на кислород. Горещите термални петна обозначаваха местата, където действаха големите атмосферни процесори. Пречистените метали свидетелстваха за интензивна индустриализация на повърхността. При изключително силно увеличение се забелязваха дори намеци за пътища или тръбопроводи, а понякога се долавяше ехо от големи трансатмосферни товарни превозни средства като дирижабли. Планетата определено беше населена, дори сега. Но нейните обитатели очевидно не проявяваха особен интерес към осъществяването на връзки с външния свят.

— Няма значение, Клавейн — рече Скорпион. — Ти си дошъл тук за оръжията, толкоз. Не е нужно да усложняваме нещата повече, отколкото трябва.

Прасето беше заварило Клавейн сам.

— Тоест, да мисля само как ще се справим с междузвездния кораб, така ли?

— Можем да започнем преговорите незабавно, ако им изпратим посредник в бета-ниво. Тогава е възможно и да приготвят оръжията и като пристигнем да установим, че вече ни чакат. Бърза, чиста смяна на собствениците и се махаме оттук. Другите кораби дори още няма да са стигнали до системата.

— Никога нищо не става така лесно, Скорп.

Клавейн говореше с мрачно примирение, вперил очи в обсипания със звезди хоризонт зад прозореца.

— Не мислиш, че от преговорите ще излезе нещо? Добре. Тогава да го пропуснем и да действаме направо с оръжието.

— В такъв случай по-добре да се надяваме, че не знаят как да боравят с оръжията от адска класа. Защото, ако се стигне до битка, ние няма да имаме абсолютно никакъв шанс.

— Мислех, че няма вероятност Вольова да обърне оръжията срещу нас.

Клавейн се извърна от прозореца.

— Рьомонтоар не може да ми обещае, че блокиращите кодове ще проработят. А ако ги изпробваме прекалено рано, ще дадем на Вольова време да намери алтернативен вариант за действие. Ако такова нещо съществува, убеден съм, че тя ще го открие.

— Тогава продължаваме да залагаме на преговорите — заяви Скорпион. — Изпрати посредника, Клавейн. Това ще ни даде време и няма да ни струва нищо.

Той не му отговори направо.

— Мислиш ли, че те са наясно със ставащото в тяхната система, Скорпион?

Прасето премигна. Понякога му беше трудно да следва острите завои и промени в настроенията на Клавейн. Той беше много по-сложен и многозначен от всяко друго човешко същество, с което се бе запознавал от времето си на борда на яхтата.

— Наясно ли?

— Че машините са вече там, че вече действат. Достатъчно е да погледнат към небето; няма как да не видят ставащото. И несъмнено ще си дадат сметка, че то не обещава нищо добро.

— Какво друго могат да направят, Клавейн? Нали прочете резюметата от проучванията? Там вероятно не разполагат дори с една-единствена совалка. Какво друго им остава освен да се преструват, че не става нищо?

— Не знам.

— Нека изпратим трансмисия с посредника — настоя Скорпион. — Само до кораба, с тясно насочен лъч.

Клавейн не отговори в продължение на повече от минута. Беше насочил отново вниманието си към прозореца, загледан в безкрая. Скорпион се запита какво ли очакваше да види там. Да не си въобразяваше, че може да развали проблясването на светлината, сигнализирала края на Галиана, ако се постарае достатъчно? Не познаваше Клавейн толкова отдавна, колкото някои от останалите членове на екипажа, но виждаше в него разумен човек. Предполагаше обаче, че скръбта, виещата, изпълнена с угризения скръб, бе в състояние да смаже логиката. Скорпион смяташе, че влиянието на една толкова разпространена емоция като тъгата върху хода на историята, никога не бе подобаващо изследвано. Мъката и угризенията, загубата и болката, тъгата и скръбта участваха поне толкова активно в оформянето на събитията, колкото гневът, алчността и отмъстителността.

— Клавейн… — настоя той.

— Никога не съм предполагал, че в живота може да се наложи да бъде направен толкова труден избор — промълви възрастният мъж. — Но X имаше право. Единствено трудният избор има значение. Мислех, че дезертирането бе най-трудното, което съм правил някога. Но то не беше нищо в сравнение с онова, което се наложи да направя по-късно. Аз убих Галиана, Скорпион. И най-лошото е, че го направих доброволно.

— Но отново си върна Фелка. Винаги има и някаква утеха.

— Да — съгласи се Клавейн, но приличаше на човек, който се хваща и за сламката, с надеждата да му донесе утеха. — Върнах си Фелка. Или поне си върнах някого. Но тя не е същата като преди. Сега тя носи Вълка, наистина само сянка от него, но когато разговарям с нея, не съм сигурен дали отговаря Фелка или той. Каквото и да стане от сега нататък, не мисля, че ще мога да приема казаното от нея за чиста монета.

— Ти я обичаше достатъчно, за да рискуваш живота си, като опиташ да я спасиш. Това също беше труден избор. Но не те прави уникален. — Скорпион почеса подобния си на зурла нос. — Всички тук неведнъж сме правили труден избор. Да вземем Антоанет. Знам историята ѝ. Тръгва да извърши едно добро дело, да погребе баща си така, както е искал той, но попада насред битка, решаваща бъдещето на целия човешки род. Прасета, хора… всички. Бас държа, че не е имала това предвид, когато е тръгнала да успокоява съвестта си. Ние обаче не можем да отгатнем къде ще ни отведат събитията, нито какви по-трудни въпроси ще изникнат от даден избор. Ти си мислел, че дезертирането е завършен акт сам по себе си, но той е просто начало на нещо много по-голямо.

Клавейн въздъхна. Може би това се дължеше на въображението му, но на Скорпион му се стори, че настроението на възрастния човек мъничко просветля. Гласът му определено беше поомекнал, когато заговори отново.

— Ами ти, Скорпион? На теб налагало ли ти се е да избираш?

— Да. Когато тръгнах с вас, човешките кучи синове.

— А последствията?

— Някои от вас си остават кучи синове, заслужаващи да умрат по най-бавния и мъчителен начин, който мога да измисля. Но това не се отнася за всички.

— Приемам го като комплимент.

— Приемай го както искаш. Утре може да си променя мнението.

Клавейн въздъхна отново, почеса се по брадата и каза:

— Добре. Направи го. Изпрати посредника в бета-ниво.

— Ще имаме нужда от някакво изявление, което да го съпровожда. Излагане на условията, ако искаш.

— Направи каквото е необходимо, Скорпион. Каквото е необходимо.

През своето дълго, съкрушително царуване, инхибиторите се научиха да убиват по петнайсет различни начина една звезда-джудже.

Разбира се, мислеше си надзирателят, имаше и други методи, повече или по-малко ефективни, които може би щяха да бъдат изобретени или използвани в различни епохи на галактическата история. Галактиката беше много голяма, много стара, и познанията на инхибиторите за нея съвсем не бяха изчерпателни. Факт беше обаче, че през последните четиристотин и четирийсет милиона години към хранилището на техните знания не беше прибавена нито една нова техника за убиване на звезди. Галактиката бе направила две завъртания от последното осъвременяване на тяхната методология. Дори според ледените пресмятания на инхибиторите, това бе тревожно дълъг период да не научиш нито един нов трик.

Макар методът, който прилагаха сега — разбиване на звезда чрез пеене — вече да бе използван преди четиристотин и четирийсет милиона години, надзирателят не можеше да не го наблюдава с известно упоение и любопитство. Точно така един възрастен касапин би се вторачил в някакво ултрамодерно съоръжение, предназначено да увеличи продуктивността на кланицата. Сегашната чистка щеше да изиграе ролята на важен тест за техниката, да даде възможност да бъде окончателно оценена. Ако не останеше доволен, надзирателят щеше да остави в архивите препоръка при следващите чистки да се приложи някой от четиринайсетте по-стари методи за унищожаване на звезди. Но засега щеше да се довери на ефикасността на певеца.

Всички звезди вече си пееха. Външните слоеве на всяка звезда звънтяха постоянно на различни честоти, като вечно ехтящ звънец. Огромните сеизмични модели създаваха вибрации, които навлизаха дълбоко в звездата, до химическата сърцевина, непосредствено над разтопеното ядро. Тези колебания бяха умерени в звезда с размери на джудже като Делта Павонис. Но певецът се настройваше към тях, залюлявайки се около звездата в областта на въртене на екватора, напомпвайки я с гравитационна енергия в тези резониращи честоти, които биха увеличили интензивността на вибрациите. Певецът беше това, което бозайниците биха нарекли гравьор, гравитационен лазер.

В сърцето на певеца микроскопична космическа струна, малка реликва от бързо изстиващата ранна Вселена, беше издърпана от кипящата пяна на квантовия вакуум. Струната беше нищожна на фона на космическите размери, но беше достатъчна за целите на певеца. Тя се издърпваше и удължаваше като конец от топъл карамел, надувана от енергията на същата вакуумна фаза, от която певецът черпеше за всичките си нужди, докато достигне макрокосмически размери и макроскопична плътност на маса-енергията. Тогава струната се връзваше умело в сложна конфигурация и се дърпаше, за да генерира тесен конус от пулсиращи гравитационни вълни.

Амплитудите на колебанията нарастваха, бавно, но сигурно. Същевременно, предизвиквайки гравитационни пулсации с точност и елегантност, певецът извайваше самите модели, вкарвайки в играта нови вибрационни режими, като подсилваше едни и потискаше други. Въртенето на звездата вече бе унищожило сферичната симетрия в първоначалните начини на вибриране, но те бяха все така симетрични по отношение на оста на въртене. Сега певецът работеше върху въвеждането на още по-асиметрични режими в звездата, фокусирайки своите усилия върху една екваториална точка непосредствено между самия себе си и центъра на масата на звездата. Той увеличаваше своята мощ и фокус, а космическата струна вибрираше все по-силно. Непосредствено под певеца, на външната обвивка на звездата, потоците маса се стесняваха и отразяваха, загрявайки и компресирайки водорода на повърхността до близки до предизвикването на ядрени реакции условия. И те действително избухваха във вид на три-четири концентрични пръстена звездна маса, но това беше инцидентно. Онова, което имаше значение, онова, към което се стремеше певецът, беше нагъването и изкривяването на обвивката. Във врялата повърхност на звездата се появяваше нещо като пъп, трапчинка, достатъчно голяма, за да погълне цяла скалиста планета. Концентрични пръстени, ослепително ярки кръгове, се разпространяваха във всички посоки от „трапчинката”, изхвърляйки в пространството рентгенови лъчи и неутрино. Певецът продължаваше да помпа звездата с гравитационна енергия, изчислявайки моментите с хирургическа точност, „трапчинката” ставаше все по-дълбока, сякаш невидим пръст натискаше повърхността на балон. Около нея звездата се издуваше все no-навън в пространството, успоредно с преразпределянето на материята. Материята трябваше да отиде някъде, защото певецът изравяше дълбока дупка в звездата.

И щеше да го прави, докато достигне горящото ѝ ядро.

Пътуването от орбитата на Ризургам до „Носталгия по безкрая” траеше петнайсет часа и Хури прекара всяка минута от него в огромно напрежение. И то не само заради странното и тревожно нещо, което започваше да става с Делта Павонис. Беше видяла как инхибиторското оръжие започна да действа. Как се насочи като голям ловджийски рог към повърхността на звездата, както и реакцията на звездата, изразена в появата на изпепеляващо око на повърхността ѝ. Увеличението показа, че окото представлява зона на топене, всъщност няколко зони, заобиколили непрекъснато задълбочаващата се яма в обвивката на звездата. Това ставаше върху страната, която бе обърната към Ризургам, и този факт несъмнено не беше случаен. Каквото и да правеше оръжието, определено го правеше с учудваща бързина. Приготвянето му бе отнело доста време и Хури бе стигнала до погрешния извод, че и окончателното разрушаване на Делта Павонис щеше да бъде извършено със същия спокоен ритъм. Но очевидно този път случаят нямаше да бъде такъв. Беше си мислила за нещо като екзекуция, за която се говори много и която се бави от всевъзможни правни спънки и протакания, но бива осъществена внезапно с изстрелването на един-единствен куршум. Същото щеше да стане и със звездата: дълга, сериозна подготовка, последвана от изключително бърза екзекуция.

А бяха евакуирали едва две хиляди души. Всъщност положението беше още по-обезкуражаващо: бяха извозили две хиляди души от повърхността но Ризургам, но никой от тях все още не беше видял „Носталгия по безкрая” нито пък имаше представа какво щеше да завари, когато стъпи на борда ѝ. Хури се надяваше, че нервността ѝ не се забелязва, защото пасажерите и без това бяха достатъчно експанзивни.

И не само поради факта, че корабът бе предназначен за превозване на много по-малко хора и затова бяха принудени да изтърпят пътуването натъпкани като сардели, докато поддържащите системи работеха с максимален капацитет, само за да осигуряват достатъчно въздух, вода и охлаждане. Тези хора бяха поели огромен риск, доверявайки се на сили, които не контролираха. Единствено присъствието на Торн ги крепеше, но дори той изглеждаше на ръба на нервното изтощение. Из кораба непрестанно избухваха дребни свади и пререкания и Торн неизменно се озоваваше там, за да успокои положението, след което трябваше незабавно да тича другаде, за да прави същото. Обаянието му се изчерпваше. Той трябваше да прекара буден не само цялото пътуване, но и деня преди последното излитане на совалката и шестте часа, които бяха необходими, за да намерят места за петстотинте новодошли.

Цялата тази работа се проточваше прекалено дълго, Хури нямаше как да го отрече. А за осъществяването на цялата операция по евакуацията трябваше да бъдат осъществени още деветдесет и девет такива полета и следователно щеше да има още деветдесет и девет възможности нещата да се провалят. Може би щеше да стане по-лесно, когато из Ризургам плъзнеше мълвата, че в края на пътуването действително ги чакаше междузвезден кораб, а не някакъв дяволски капан на правителството. От друга страна, не беше изключено, когато точната природа на лайтхъгъра се изяснеше, нещата да се влошат още повече. А по всичко личеше, че оръжието щеше скоро да завърши онова, което бе започнало да прави около Делта Павонис.

Поне бяха почти в края на това пътуване.

Междинният кораб не беше предназначен за трансатмосферни полети. Той представляваше некрасива сфера с купчина мотори на единия полюс и отделение за пасажерите на другия. Първите петстотин пътници бяха прекарали много дни на борда, изследвайки всеки сантиметър от спартанския интериор. Но поне разполагаха с известно пространство. След пристигането на следващата партида нещата се поусложниха. Водата и храната трябваше да се разпределят строго, на порциони, и за всеки пасажер да се определи местенце. Но положението беше все още търпимо. Децата все още имаха възможност да тичат насам-натам и да досаждат, а възрастните все още можеха да се усамотят, ако имат нужда. Но с пристигането на следващите петстотин души цялата атмосфера в кораба се промени, и то към лошо. Правилата трябваше да се налагат, вместо да се обявяват любезно. На борда бе създадено нещо много близко до миниатюрна полицейска държава с безмилостна таблица от наказания за различните престъпления. Засега имаше много малко нарушения на новите драконовски закони, но Хури се съмняваше, че всяко пътуване щеше да преминава така гладко. Рано или късно най-вероятно щеше да й се наложи да накаже някого за назидание на другите.

Последните петстотин предизвикаха най-големи главоболия. Разполагането им наподобяваше събиране на някакъв пъклен пъзел: каквото и да направеха, в совалката все оставаха петдесет чакащи човека, даващи си мрачно сметка, че са се превърнали в досаден остатък в задача, която щеше да бъде разрешена много по-лесно, ако не бяха съществували.

В крайна сметка, неизвестно как, беше намерен начин всички да бъдат натъпкани на борда. Това поне щеше да бъде осъществено по-лесно следващия път, но правилникът за дисциплината вероятно щеше да бъде дори още по-строг. На хората нямаше как да бъдат давани права, докато се намираха в трансферния кораб.

След тринайсетия час на полета в кораба се възцари спокойствие, дължащо се единствено на изтощението. Ана се срещна с Торн край един страничен отвор, достатъчно далече, за да не бъдат чути от най-близко стоящите пасажери. На пепелявата светлина лицето му наподобяваше статуя. Стори ѝ се обезсърчен, лишен от каквато и да било радост от постигнатото.

— Справихме се — рече тя. — Каквото и да се случи сега, ще сме спасили поне две хиляди души.

— Дали? — попита той, като се стараеше да говори достатъчно тихо, за да не го чуят.

— Те няма да се върнат на Ризургам, Торн.

Разговаряха като бизнес сътрудници, избягвайки всякакъв физически контакт. Торн все още беше „гост” на правителството и не трябваше да изглежда, че зад сътрудничеството му се крият задни мисли. Заради тази необходима дистанция, която трябваше да поддържат през цялото време в совалката, желанието ѝ да спи с него беше по-силно от всякога досега. Знаеше, че се бяха сближили много на борда на кораба след срещата с инхибиторските кубове сред атмосферата на Рок. Но не го бяха направили тогава, нито докато бяха на Ризургам. Еротичното напрежение, което съществуваше помежду им от този момент, беше едновременно вълнуващо и мъчително. Никога досега не ѝ се бе струвал така привлекателен, а знаеше също, че той я желае поне толкова силно. Знаеше и че щеше да се случи. Просто трябваше да приеме нещо, което отдавна бе наясно, че се налага да приеме. А трябваше да приеме, че с предишния ѝ живот беше приключено и бе дошъл моментът да започне нов. Въпросът беше да избере да остави миналото там, където му беше мястото, и да приеме, да си наложи да повярва, че не накърнява честта на съпруга си като нарушава дадения обет. Надяваше се само, че където и да се намираше, жив или мъртъв, Фазил Хури беше стигнал до същия извод и бе намерил сили да затвори главата към тази част от своя живот, която включваше Ана Хури. Двамата бяха влюбени, отчаяно влюбени, но Вселената не се интересуваше от превратностите на човешкото сърце. Сега всеки от двамата трябваше да следва собствения си път.

Торн нежно докосна ръката ѝ. Жестът бе скрит в увисналите помежду им сенки.

— Не — отвърна той. — Няма да ги върнем на Ризургам. Но можем ли да признаем с ръка на сърцето, че ги водим на по-добро място? Ами ако просто ги водим на друго място, където да умрат?

— Това е космически кораб, Торн.

— Да, който не се е разбързал да ходи никъде.

— Засега — допълни тя.

— Искрено се надявам, че си права.

— Иля осъществи известен напредък с Капитана — рече Хури. — Той започна да излиза от черупката си. Щом успя да го убеди да извади тайните оръжия, ще успее да го уговори и да тръгне.

Той се обърна; острите сенки подчертаваха лицето му.

— И тогава?

— Друга система. Няма значение коя. Ще изберем. Всичко е за предпочитане пред оставането тук.

— За известно време, може би. Но не трябва ли поне да проверим какво би могъл да стори за нас Силвест?

Тя издърпа дланта си от ръката му и попита предпазливо:

— Силвест ли? Сериозно ли говориш?

— Той прояви интерес към ставащото с нас на Рок. Или поне нещо прояви интерес. Ти разпозна в него Силвест или копие на неговата личност. И обектът, каквото и да представлява, се върна на Хадес.

— Какво предлагаш?

— Да помислим за немислимото, Ана: да потърсим неговата помощ. Ти ми каза, че матрицата Хадес е по-стара от инхибиторите. И може би е по-силна от тях. Поне така изглеждаше на Рок. Не е ли редно да разберем какво има да каже по въпроса Силвест? Може би няма да има възможност да ни помогне директно, но нищо чудно да разполага с информация, която би ни свършила работа. Той е прекарал там субективни вечности и има достъп до архивите на цяла, пътуваща сред звездите култура.

— Ти не разбираш, Торн. Мисля, че ти казах, но очевидно не е стигнало до теб. Няма лесен достъп до матрицата на Хадес.

Спомням си много добре. Но все пак има начин, дори това да означава, че човек трябва да умре, нали?

— Имаше и друг начин, но няма гаранция, че все още действа. Умирането е единственият начин, който знам аз. И няма да отида отново там, нито в този, нито в следващия живот.

Торн сведе поглед. Лицето му се беше превърнало в маска, която ѝ бе трудно да разчете. Разочарован ли беше или изпълнен с разбиране? Той нямаше представа какво е да падаш към Хадес със съзнанието, че те очаква сигурна смърт. Беше възкресена веднъж, след срещата си със Силвест и Паскал, но нямаше гаранция, че щеше да има същия шанс втори път. Самият този акт бе консумирал значителна част от изчислителните ресурси на Хадес и те, които и да бяха агентите, ръководещи безкрайните му изчисления, може би нямаше да наредят отново същото нещо. На Торн му беше лесно — той нямаше представа какво е това.

— Торн… — започна тя.

Но в този момент лицето му се освети от розови и сини светлини.

Хури се намръщи.

— Какво беше това?

Той се обърна така, че да вижда навън.

— Светлини. Проблясващи като далечни светкавици. Виждам ги всеки път, когато преминавам край някой прозорец. Изглежда се намират близо до еклиптичната равнина, в същата половина на небето като машината на инхибиторите. Не бяха там, когато напуснахме орбита. Каквото и да е това, трябва да е започнало през последните дванайсет часа. Не мисля, че има нещо общо с оръжието.

— Тогава трябва да са нашите оръжия — възкликна Ана. — Иля трябва да е започнала да ги използва.

— Тя каза, че ще ни даде гратисен период.

Наистина беше така. Иля Вольова им беше обещала да не вкарва в употреба нито едно от тайните оръжия в продължение на трийсет дни, след което щеше да преразгледа решението си в зависимост от успеха на операцията по евакуирането.

— Трябва да се е случило нещо — каза Ана.

— Или ни е излъгала — добави Торн.

Под прикритието на тъмнината хвана отново ръката ѝ и прокара с пръст линия от китката до мястото, където се свързваха показалецът и средният ѝ пръст.

— Не. Не би ни излъгала. Случило се е нещо, Торн. Планът се е променил.

Гледката изплува от мрака два часа по-късно. Нищо не можеше да бъде направено някои от пасажерите в трансферния кораб да не видят отвън „Носталгия по безкрая”. На Хури и Торн не им оставаше друго освен да чакат с надеждата реакцията да не бъде прекалено крайна. Ана бе поискала да поставят прегради на прозорците — корабът беше прекалено стар, за да дава възможност прозорците му просто да бъдат свити, докато изчезнат. Торн обаче я предупреди да не прави нищо, което би намекнало, че гледката по някакъв начин е странна или обезпокоителна.

Може да не е толкова зле, колкото очакваш — прошепна той. — Ти знаеш как би трябвало да изглежда един лайтхъгър и този кораб те смущава, защото трансформациите на Капитана са го превърнали в нещо чудовищно. Но повечето от хората, които превозваме, са родени на Ризургам и не са виждали никога космически кораб, нито дори снимки, така че нямат представа как би трябвало да изглежда. Имат просто някаква неопределена представа въз основа на старата документация и на космическите опери, с които са отхранени от Дома за излъчване на емисиите. „Носталгия по безкрая” може да им се стори малко… необичаен… но няма непременно да направят извода, че е заразен от чума.

— А когато се качат на борда му — попита Хури.

— Тогава вече положението няма да бъде същото.

Оказа се обаче, че Торн е повече или по-малко прав. Шокиращите израстъци и архитектурни завъртулки на мутиралата външност на кораба изглеждаха патологични за Хури, но тя знаеше за чумата повече от когото и да било на Ризургам. В крайна сметка се оказа, че сравнително малка част от пасажерите се притесниха така, както бе очаквала. Повечето бяха готови да приемат, че причинените от болестта завъртулки изпълняваха някакви неясни военни функции. Все пак те вярваха, че това бе именно корабът, изтрил цяла колония от лицето на Ризургам. Нямаха почти никаква предварителна представа как би трябвало да изглежда, освен че поради самата си природа, трябва да е извънредно злокобен.

— Те усещат най-вече облекчение, че изобщо има кораб — обясни Торн. — А и повечето от тях няма как да се доберат до прозорец. Приемат това, което им се казва, или то изобщо не ги интересува.

— Как може да не ги интересува, когато изоставиха досегашния си живот, за да дойдат тук.

— Уморени са. Толкова са уморени, че не са в състояние да се интересуват от нищо друго освен от възможността да излязат оттук.

Трансферният кораб мина бавно покрай едната страна на „Носталгия по безкрая”. Хури беше виждала достатъчно пъти това приближаване, за да го наблюдава без какъвто и да било интерес. Сега обаче нещо я накара да се намръщи.

— Това преди го нямаше тук — обяви тя.

— Кое?

Като се стараеше да говори тихо и да не сочи, Ана обясни:

— Ето този белег. Виждаш ли го?

— Онова нещо ли? Няма как да го пропусна.

Белегът представляваше прорез, лъкатушещ в продължение на неколкостотин метра по дължината на корпуса. Изглеждаше дълбок, много дълбок, и достигаше много навътре в кораба, освен това по всичко личеше, че е съвсем скорошен: краищата му бяха остри и нямаше следи от опити за ремонтиране. Стомахът на Хури се сви мъчително.

— Нов е — каза тя.

ТРИЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Трансферната совалка се плъзгаше край лайтхъгъра, подобна на самотно въздушно мехурче, носещо се покрай хълбока на огромен кит. Хури и Торн се насочиха към рядко използваната кабина за управление на полета, затвориха херметически вратата след себе си и наредиха да бъдат включени част от прожекторите. Светлинните струи обляха странично корпуса, откроявайки топологията на особения му релеф. Странните трансформации се виждаха до най-малките подробности — гънки, издатини и акри от нещо като гущерови люспи — но не се виждаха следи от по-големи поражения.

— Е? — прошепна Торн. — Какво смяташ?

— Не знам — отвърна тя. — Едно обаче е сигурно. Ако всичко беше нормално, Иля вече щеше да се е обадила по един или друг начин.

Торн кимна.

— Мислиш, че се е случило нещо катастрофално, така ли?

— Видяхме някаква битка или нещо подобно. Няма как да не започна да си правя някакви изводи.

— Беше много далече.

— Можеш ли да бъдеш сигурен в това?

— Ами, честно казано — да. Светкавиците не бяха разпределени случайно по небето. Бяха струпани на едно място и лежаха в близост до еклиптичната равнина. Това означава, че видяното, каквото и да е било то, е било далече, на десетки светлинни минути, може би дори на цели светлинни часове оттук. Ако този кораб се намираше в центъра на събитията, видените от нас светкавици щяха да се простират на много по-големи пространства.

— Добре. Извини ме, ако не се изпълвам с особено облекчение.

— Пораженията, които виждаме тук, няма как да са свързани с въпросните светкавици, Ана. Ако те наистина са се намирали в далечния край на системата, тогава отделената енергия трябва да е била ужасяваща. Този кораб явно е понесъл някакъв удар, но не може да е било директно попадение от същите оръжия, иначе сега тук изобщо нямаше да има кораб.

— Значи е бил улучен от шрапнел или нещо подобно.

— Малко вероятно…

— Торн, абсолютно ясно е, че се е случило нещо.

Дисплеите върху конзолата се оживиха. Никой от тях не бе направил нищо. Хури се приведе напред и запита нещо совалката, като прехапа устна.

— Какво има — поинтересува се Торн.

— Канят ни на дока — отвърна тя. — Нормален вектор за приближаване. Все едно че не се е случило нищо необичайно. Но ако е така, защо Иля не разговаря с нас.

— На нас разчитат две хиляди души. По-добре първо да се уверим, че там не ни чака капан.

— Напълно ми е ясно.

Ана прокара пръст по конзолата, като от време на време натискаше някой бутон, предизвиквайки съответната реакция от страна на системата.

— И какво правиш сега? — попита Торн.

— Приземявам совалката. Ако лайтхъгърът искаше да направи някоя гадост, вече имаше предостатъчно възможности да го стори.

Торн се нацупи, но не каза нищо. Усетиха подръпването на микрогравитацията, когато трансферната совалка превключи в режим на приближаване за паркиране, преминавайки под директния контрол на по-големия кораб. Корпусът му надвисна над тях и после в него се появи отвор, даващ им достъп до хангара. Хури затвори очи — отворът изглеждаше точно толкова голям, колкото голяма беше трансферната совалка — но преминаха без сблъсък. Совалката се задвижи върху колесниците си и миг по-късно се намести на едно от местата за паркиране. В последния момент усетиха лек тласък, последван от едва доловимо потрепване при осъществяването на контакта със задържащите елементи. И тогава дисплеите върху конзолата се промениха отново, за да обозначат, че совалката бе осъществила здравото си свързване с кораба. Всичко беше абсолютно нормално.

— Това не ми харесва — промълви Хури. — Не е типично за Иля.

— Не може да се каже, че тя беше особено благо настроена при последната ни среща. Може би просто сръднята ѝ е продължила прекалено дълго.

— Не е в нейния стил — сопна се Ана, но веднага съжали. — Нещо не е наред. Само дето не знам точно какво.

— Какво ще правим с пасажерите?

— Ще ги задържим тук, докато разберем какво става. След петнайсетте часа все ще могат да издържат още един-два.

— Това няма да им хареса.

— Налага се. Някой от твоите хора може да измисли някакво извинение, а?

— Несъмнено сме стигнали до положение, когато една лъжа повече или по-малко няма да промени нищо. Ще измисля нещо… може би проблем в напасването на атмосферното налягане.

— Това ще свърши работа. Не е нужно да бъде нещо кардинално, само основателно, за да ги задържи на борда на совалката няколко часа.

Торн отиде да уреди въпроса с помощта на своите сътрудници. „Няма да бъде особено трудно” — помисли си Хури Повечето пътници така или иначе не очакваха да излязат от совалката през следващите няколко часа и следователно нямаше да си дадат веднага сметка, че нещо не е наред. Стига да не се разчуеше, че все още никой не е слязъл, бунтът можеше да бъде отложен с няколко часа.

Зачака връщането на Торн.

— Сега какво — попита той. — Не можем да излезем през главния люк, иначе хората ще станат подозрителни, ако не се върнем.

— Тук има второстепенен люк — каза Хури и кимна към бронираната врата в едната стена на кабината. — Поисках да ни осигурят свързваща тръба от хангара. Така ще можем да влизаме и излизаме от кораба без никой да разбере.

Тръбата вече висеше от едната страна на корпуса. Засега лайтхъгърът беше изключително послушен. Хури и Торн си облякоха скафандри, макар от индикациите да ставаше ясно, че съставът и налягането на въздуха в тръбата са нормални. Приближиха се до вратата, отвориха я и влязоха в камерата от другата ѝ страна. Външната врата се отвори почти веднага, защото нямаше нужда от изравняване на налягането.

Нещо ги чакаше в тунела.

Хури трепна и усети как Торн реагира по същия начин. От войнишките години ѝ беше останала непоносимост към роботите. На Края на небето роботът често беше последното нещо, което виждаш. Беше се научила да потиска тази фобия, откакто се движеше сред други култури, но все още се стряскаше при неочаквана среща с някой робот.

Този слуга обаче не ѝ беше познат. Имаше човешка форма и същевременно нямаше човешки вид. Беше предимно кух, буквално скеле от тънки като тел стави и сухожилия и нямаше почти никакви солидни части. В скелетоподобната му форма се забелязваха механизми от различни сплави, жужащи сензори и артериални връзки. Очакващият ги слуга беше запречил коридора с протегнатите си крайници.

— Не изглежда обещаващо — прошепна Хури.

— Здравейте — обади се слугата или по-скоро излая с грубовато синтезирания си глас.

— Къде е Иля? — попита Ана.

— Неразположена е. Имате ли нещо против да натоварите скафандрите си с тълкуването на фактите от околната среда и предаването им по визуален и аудио път. Това ще улесни значително нещата.

— Какви ги говори — учуди се Торн.

— Иска да го оставим да манипулира видяното от нас чрез скафандрите.

— Може ли да го направи?

— Всяко нещо на кораба може, ако го оставим. Повечето ултри имат импланти за постигане на същия ефект.

— А ти?

— Моите ги махнаха преди да сляза на Ризургам. Не исках някой да успее набързо да установи връзката ми с „Носталгия по безкрая”.

— Разумно.

Слугата се обади отново.

— Уверявам ви, че няма да има никакви трикове. Както виждате, аз съм безопасен. Иля нарочно ми избра такова тяло — за да не мога да пакостя.

— Иля ли го избра?

Слугата кимна с теленото си подобие на череп. Нещо се заклати в отворената клетка — между два тела висеше бяло парченце, което приличаше много на угарка от цигара.

— Да. Тя ме изобрети. Аз съм симулацията в бета-ниво на Невил Клавейн. Е, не съм картина, излязла изпод четката на някой художник, но определено не приличам на това тук. Но ако все пак искате да ме видите такъв, какъвто съм в действителност…

Слугата направи подканващ жест с едната си ръка.

— Внимавай — прошепна Торн.

Хури даде на скафандъра си беззвучни команди да приема и тълкува информацията за заобикалящите я полета. Промяната се осъществи меко. Слугата избледня и изчезна от зрителното ѝ поле. Скафандърът ѝ запълни празнините, където трябваше да се намира той, базирайки се върху догадки и върху задълбочените си познания за триизмерното обкръжение. Всички защити останаха по местата си. Ако се раздвижеше бързо или направеше нещо подозрително според скафандъра, слугата щеше да се появи отново в зрителното ѝ поле.

Сега обаче на мястото му се появи солидната фигура на мъж. Съществуваше леко несъответствие между него и обкръжението му — той беше прекалено остро фокусиран, прекалено ярък, а сенките не падаха върху му както трябваше — но тези грешки бяха умишлени. Скафандърът можеше да го направи да изглежда абсолютно реален, но се смяташе за разумно образът да не се предава абсолютно реалистично. Така нямаше опасност в някой момент наблюдателят да забрави, че всъщност общува с машина.

— Така е по-добре — каза фигурата.

Пред Ана стоеше възрастен човек, хилав, с бяла брада и коса.

— Вие ли сте Невил… как казахте е второто ви име?

— Невил Клавейн. А вие трябва да сте Ана Хури.

Сега вече гласът му беше почти човешки. Оставена беше, пак умишлено, съвсем лека изкуствена нишка.

— Никога не съм чувала за вас — отвърна тя и погледна към Торн.

— Нито пък аз — додаде той.

— Няма как да сте чували — съгласи се Клавейн. — Току-що пристигам. Или по-скоро, все още не съм пристигнал, но съм на път да го направя.

Хури можеше да чуе подробностите по-късно.

— Какво се е случило с Иля?

Лицето му се изопна.

— Страхувам се, че новините не са добри. По-добре елате с мен.

Клавейн се обърна и се запъти към другия край на коридора; очевидно очакваше да го последват.

Хури погледна към Торн. Той кимна, без да каже нито дума.

Двамата тръгнаха след него.

Той ги поведе из катакомбите на „Носталгия по безкрая”. Ана си повтаряше непрестанно, че слугата не може да ѝ направи нищо, че Иля вече беше взела нужните предпазни мерки, за да не допусне подобно нещо. След като бе инсталирала симулация в бета-ниво, със сигурност бе ограничила възможностите и действията му. Симулацията само се водеше на слугата; софтуерът — непрекъснато си напомняше, че това не е нищо повече от софтуер, много умен софтуер — се пресъздаваше на някоя от корабните мрежи.

— Кажи ми какво се е случило, Клавейн — рече тя. — Каза, че си на път да пристигнеш. Какво означава това?

— Корабът ми се намира в последната си фаза на намаляване на скоростта. Нарича се „Зодиакална светлина”. Ще пристигне в тази система съвсем скоро и ще спре до вашия кораб. Физическото ми съответствие се намира на него. Подканих Иля да инсталира тази симулация в бета-ниво, защото изоставането след светлината не ни позволява да осъществим нещо подобно на значими преговори. Иля се съгласи… и ето ме тук.

— И къде е Иля?

— Мога да ви кажа къде е тя — отвърна Клавейн. — Но не съм съвсем сигурен какво се случи. Беше ме изключила.

— Тогава трябва да те е включила отново — обади се Торн.

Ходеха — или по-скоро газеха — в стигаща до коленете им корабна тиня с цвят на жлъчка. Откакто бяха напуснали хангара се движеха из въртящи се около оста си части, но постигнатата в резултат гравитация варираше в зависимост от пътя, който следваха.

— Всъщност не тя ме включи — отговори Клавейн. — Ето това е необичайното. Дойдох на себе си, би могло да се каже, и открих… е, започвам да тичам като пърле пред майка си.

— Мъртва ли е тя, Клавейн?

— Не — отвърна с известно натъртване той. — Не, не е мъртва. Но и не е добре. Добре е, че дойдохте. Предполагам, че на тази совалка имате пасажери.

Нямаше смисъл да го лъже.

— Две хиляди човека — призна Хури.

— Иля каза, че ще трябва да осъществите общо сто пътувания в двете посоки. И това е едва първото, нали?

— Дай ни време и ще се справим с всичките — обади се Торн.

— Твърде възможно е времето вече да е непостижим лукс. Съжалявам, но такова е положението.

— Спомена за някакви преговори — намеси се Ана. — За какво, по дяволите, трябва да се преговаря?

Старческото лице насреща ѝ се разпъна в изпълнена със симпатия усмивка.

— За доста много, страхувам се. Вие имате нещо, което моят прототип желае изключително силно.

Слугата познаваше кораба. Клавейн ги водеше из лабиринт от коридори и шахти, наклонени проходи и канали, камери и преддверия, прекосяваше райони, които Хури познаваше съвсем повърхностно. Някои участъци на лайтхъгъра не бяха посещавани от десетилетия световно време. Дори Иля бе проявявала подчертана неохота да ходи там. Корабът беше огромен и заплетен, топологията му беше неразгадаема като изоставено метро на запустяла столица. Обитаваха го множество призраци, като не всички имаха непременно кибернетичен или въображаем произход. Ветровете въздишаха из дългите му километри празни коридори. Гъмжеше от плъхове, в сенките му дебнеха машини и побъркани хора. Той имаше своите настроения и трескави състояния, също като някоя стара къща.

Но сега нещо се бе променило неуловимо. Напълно възможно беше всичките му някогашни обитатели и заплашителни места все още да съществуваха. Сега обаче се усещаше един всеобхватен дух, разумно присъствие, проникващо във всеки кубически сантиметър, което обаче не можеше да бъде локализирано в определена точка на кораба. Където и да отидеха, бяха заобиколени от Капитана. Той ги усещаше и те го усещаха, дори само като настръхване на космите на тила от острото чувство, че ги наблюдават. И от това целият кораб изглеждаше едновременно и повече, и по-малко заплашителен от преди. Всичко зависеше от това на чия страна беше Капитанът.

Хури не знаеше отговора на този въпрос. Не мислеше, че дори Иля можеше да каже със сигурност.

Най-сетне Ана започна да разпознава района, през който се движеха. Той бе сред най-малко променените от претърпяната от Капитана трансформация. Стените имаха червеникавокафявия цвят на стари ръкописи, в коридорите преобладаваше характерният за манастирите полумрак, нарушаван единствено от премигващите като свещи охрено-жълти светлинки по стените. Клавейн ги водеше към болничното отделение.

Стаята, в която се озоваха, беше с нисък таван и без прозорци. Слугите от медицинския персонал представляваха клекнали по ъглите части от машини, сякаш имаше малка вероятност да се появи нужда от тях. Единственото легло беше разположено почти в центъра на помещението, обслужвано от ансамбъл тумбести съоръжения. В леглото лежеше по гръб жена, ръцете ѝ бяха скръстени на гърдите, а очите — затворени. Графиките на биомедицинските ѝ показатели проблясваха над нея като зора.

Хури се приближи до леглото. В него несъмнено лежеше Вольова. Но изглеждаше като неин вариант, подложен на някакъв ужасен експеримент за ускорено стареене, нещо свързано с лекарства, засмукващи кожата до самите кости и други лекарства, превръщащи я в безжизнена мембрана. Изглеждаше учудващо крехка, сякаш щеше да се разсипе на прах всеки момент. Ана не виждаше за първи път Иля тук, в болничното отделение. Беше се лекувала и след престрелката на повърхността на Ризургам, когато плениха Силвест. Тогава Вольова бе ранена, но изобщо не бе ставало и дума, че може да умре. Сега беше необходимо да се вгледаш много внимателно в нея, за да се увериш, че вече не е мъртва. Иля изглеждаше изсушена като чироз.

Хури се обърна ужасена към симулацията.

— Какво се е случило?

— Все още не знам точно. Преди да ме приспи ѝ нямаше нищо. А когато после дойдох на себе си, се озовах в тази стая. Тя лежеше в леглото. Машините бяха стабилизирали състоянието ѝ, но това е всичко, което са в състояние да направят. В крайна сметка тя пак умира. — Клавейн кимна към дисплеите над Иля. — Виждал съм подобни рани и преди, по време на войните. Вдишала е вакуум без никаква защита срещу загубата на влага на вътрешните органи. Въздухът трябва да е излязъл бързо, но не достатъчно, за да я убие мигновено. Уврежданията са най-вече в белите ѝ дробове — пострадали са всички алвеоли, където са се образували ледени кристалчета. Ослепяла е и с двете очи, има увреждания и на мозъчните функции. Уврежданията на трахеята пък затрудняват говора ѝ.

— Тя е ултра — възкликна отчаяно Торн. — Ултрите не умират, само защото са глътнали малко вакуум.

— Тя не прилича особено на другите ултри, които съм срещал — отвърна Клавейн. — В нея нямаше импланти. Ако е имала, явно ги е махнала. Иначе медишинките можеха да предотвратят удара срещу главния ѝ мозък. Но тя няма нищо подобно в себе си. Доколкото разбирам, самата мисъл да позволи нещо да нахлуе в нея я е отблъсквала.

Хури погледна симулацията.

— Ти какво направи, Клавейн?

— Каквото трябваше. Бях помолен да направя каквото мога. Очевидното беше да инжектирам доза медишинки.

— Чакай — вдигна ръка Хури. — Кой те помоли за това?

Симулацията се почеса по брадата.

— Не съм сигурен. Просто се почувствах длъжен да го направя. Трябва да разберете, че съм просто един софтуер. Не претендирам да съм повече от това. Напълно е възможно нещо да се е намесило в моите действия, принуждавайки ме да постъпя по един или друг начин.

Хури и Тори се спогледаха. Ана разбра, че и двамата мислеха едно и също. Единственият, който би могъл да включи отново симулацията и да я помоли да помогне на Вольова, беше Капитанът. Хури усети, че настръхва. Прекрасно си даваше сметка, че я наблюдават.

— Клавейн — рече тя. — Чуй ме. Не знам какво си в действителност. Но трябва да разбереш: тя би предпочела да умре, вместо да те остави да направиш това, което си сторил.

— Знам — промълви Клавейн, като протегна безпомощно дланите си напред. — Но трябваше да го направя. Така щях да постъпя и ако самият аз бях там.

— Да пренебрегнеш най-съкровеното ѝ желание, това ли имаш предвид?

— Да, може да се каже и така. Защото някога един човек направи същото за мен. Намирах се в същото положение като нея. Ранен… всъщност умиращ. Бях ранен, но определено не желаех никакви гадни машини в черепа си. Предпочитах да умра, но не и да допусна подобно нещо. Но един човек ги вкара там въпреки всичко. И сега съм му благодарен. Това ми подари четиристотин години живот, от който иначе щях да се лиша.

Хури погледна към леглото, към лежащата в него жена, и отново към мъжа, който, ако не беше спасил живота ѝ, поне бе отложил момента на смъртта.

— Клавейн… — започна тя. — Кой, по дяволите, си ти?

— Клавейн е конджоинър — промълви тих като полъх глас. — Добре е да го слушаш много внимателно, защото той знае какво говори.

Беше Вольова, но фигурата на леглото така и не помръдна. Единственият показател, че сега, за разлика от момента на пристигането им, бе дошла в съзнание, бяха променените графики за състоянието ѝ върху апаратурата над нея.

Ана свали шлема си. Привидението на Клавейн изчезна, заместено от машината-скелет. Тя постави шлема на пода и коленичи до леглото.

— Иля?

— Да, аз съм.

Гласът напомняше триене на шкурка. Хури забеляза съвсем леко движение на устните на Вольова при оформянето на думите, но звуците идваха някъде отгоре.

— Какво стана?

— Злополука.

— На идване видяхме повредите по корпуса. Това…

— Да. Вината беше моя. Както всичко останало. Грешката е винаги моя. Скапаната вина винаги е моя.

Ана погледна към стоящия отзад Тори.

— Твоя ли?

— Бях надхитрена. — Устните ѝ се разтегнаха в нещо, което почти можеше да мине за усмивка. — От Капитана. Реших, че най-сетне е възприел моя начин на мислене. Че ще използваме тайните оръжия срещу инхибиторите.

Хури почти беше в състояние да си представи какво се бе случило.

— И как те надхит…

— Извадих осем от оръжията извън корпуса. Той докладва за някаква лека функционална повреда. Повярвах, че е така. Оказа се, че това е било просто начин да ме накара да изляза вън от кораба.

— Искал е да те убие? — понижи глас Ана.

Това бе абсурдна постъпка — от Капитана вече не можеше да се скрие нищо, — но не успя да се овладее.

— Не — изсъска в отговор Иля. — Искаше да убие себе си, не мен. Но аз трябваше да бъда там, за да го видя. Трябваше да бъда свидетел на ставащото.

— Но защо?

— За да разбера угризенията му. За да разбера, че е умишлено, а не инцидентно. Торн се приближи до тях. Той също бе свалил шлема си и го бе стиснал уважително под едната си ръка.

— Но корабът е все още тук. Какво стана, Иля?

Отново се появи уморената полуусмивка.

— Насочих совалката си към лъча. Помислих, че така мога да го накарам да спре.

— И изглежда си успяла.

— Не очаквах да оцелея. Но не улучих както трябва целта си.

Слугата се приближи на свой ред до леглото. Освободени от образа на Клавейн, движенията му автоматично придобиваха по-машинен и заплашителен вид.

— Те знаят, че инжектирах медишинки в главата ти — обяви той. Гласът му бе загубил човешкото си звучене. — А сега пък знаят, че ти знаеш.

— Клавейн… бета-нивото… нямаше избор — промълви Вольова преди някой от посетителите и да успее да каже нещо. — Без медишинките вече щях да бъда мъртва. Дали ме ужасяват? Да. Безкрайно, до самата сърцевина на цялото ми същество. Изпълва ме отвращение при мисълта, че сега пълзят из черепа ми като легион от паяци и змии. Но същевременно приемам, че са необходими. Все пак те са инструментите, с които работя открай време. И знам много добре, че не могат да правят чудеса. Пораженията са прекалено сериозни. Не подлежа на ремонт, така да се каже.

— Ще намерим някакъв начин, Иля — каза Хури. — Раните ти не може да са…

Шепотът на Вольова я прекъсна.

— Забрави за мен. Аз съм без значение. Сега единствено оръжията имат значение. Те са мои деца, и колкото и зли, колкото и лоши да са, няма да позволя да попаднат в неподходящи ръце.

— Сега явно се приближаваме до проблема — обади се Торн.

— Клавейн… истинският Клавейн иска оръжията — продължи Иля. — Според собствената му преценка той разполага с необходимите средства да ни ги вземе. — Гласът ѝ стана по-силен. — Така ли е, Клавейн.

Слугата се поклони.

— Бих предпочел многократно да се договорим по този въпрос, както добре знаеш, Иля, особено сега, след като инвестирах време, за да ти помогна. Но не си прави илюзии. Моят първообраз е способен да действа доста безжалостно, когато става дума за справедлива кауза. Той вярва, че правдата е на негова страна. А хората, които смятат, че правдата е на тяхна страна, са най-опасните.

— Защо ни казваш това — попита Хури.

— Това е в негов… в наш интерес — отвърна любезно слугата. — Предпочитам да предадете оръжията без бой. Така най-малкото ще избегнем всякакъв риск да увредим проклетите предмети.

— Не ми приличаш на чудовище — заключи Ана.

— И не съм — отговори слугата. — Нито пък моето физическо съответствие. Той винаги избира пътя на най-малкото кръвопролитие. Но ако се налага да се пролее кръв… е, моят първообраз няма да се откаже заради хирургическото пускане на кръв. Особено пък сега.

Изрече последните думи така натъртено, че Торн попита:

— Какво му е особеното на сега?

— Ами всичко, което трябваше да направи, за да стигне дотук. — Слугата направи пауза, отворената му глава ги огледа един подир друг. — Предаде всичко, в което е вярвал през последните четиристотин години. Не му беше леко, уверявам ви. Наложи се да излъже приятелите си и да изостави любимите си хора, защото знаеше, че няма друг начин да извърши необходимото. А напоследък му се наложи да вземе ужасно решение. Унищожи нещо, което обичаше безкрайно. И това му донесе непоносима болка. В този смисъл аз не съм точно копие на истинския Клавейн — личността ми беше оформена преди извършването на този ужасен акт.

Гласът на Вольова застърга отново, като привлече незабавно вниманието им.

— Истинският Клавейн не е като теб?

— Аз съм скеч, направен преди животът му да бъде затъмнен от ужасен мрак, Иля. Мога само да правя предположения до каква степен се различаваме. Но не бих желал да се шегувам с физическото си съответствие в сегашното му душевно състояние.

— Психологическа война — изсъска тя.

— Моля?

— Затова си дошъл, нали? Не да ни помогнеш да се договорим за нещо разумно, а за да всееш в душите ни страх.

Слугата се поклони отново, със същата механична скромност.

— Ако можех да го постигна, щях да смятам, че съм си свършил добре работата — отвърна той. — Възможно най-малко кръвопролитие, нали си спомняте?

— Щом искаш кръвопролитие — заяви Иля Вольова, — значи си дошъл точно при когото трябва.

Малко след това тя изпадна в друго състояние на съзнанието, може би не твърде различно от съня. Дисплеите се успокоиха, синусоидните вълни и хармоничните хистограми на Фурие отразяваха сеизмична промяна в основната нервна активност. Посетителите ѝ я наблюдаваха няколко минути в това състояние, като се чудеха дали спеше или правеше някакъв номер, и дали това изобщо имаше значение.

Следващите шест часа минаха бързо. Торн и Хури се върнаха в трансферната совалка и се посъветваха с преките ри подчинени. Научиха с благодарност, че по време на посещението им при Вольова не бяха възникнали никакви кризи. Не липсваха дребни пререкания, но в по-голямата си част двете хиляди пасажери бяха приели измислената история за възникването на проблем с атмосферната съвместимост между двата кораба. Сега вече увериха пътниците, че техническото затруднение е било преодоляно и всъщност е ставало дума просто за неправилно функциониране на сензор. Слизането от совалката можеше да започне по вече определения ред. Те щяха да бъдат настанени на неколкостотин метра от хангара, в част на кораба, която бе сравнително незасегната от причинените от чумата трансформации на Капитана. Хури и Вольова се бяха постарали здраво да прикрият по един или друг начин най-смущаващите места.

Там беше студено и усойно и макар да бяха сторили всичко възможно да го направят по-удобно, атмосферата все още наподобяваше крипта. Бяха добавени междинни прегради, за да бъде разделено пространството на по-малки помещения, като всяко едно бе в състояние да побере стотина човека, и тези помещения на свой ред бяха снабдени с допълнителни прегради, за да се осигури известна интимност на отделните семейства. Този район можеше да побере десет хиляди пасажери, тоест пристигналите и при следващите четири курса на трансферната совалка, но след шестия курс щеше да се наложи да започнат да пръскат новодошлите в главния корпус на кораба. И тогава неизбежно истината щеше да изплува: не само че бяха доведени на борда на поразен от страшната Смесена чума кораб, ами този кораб се беше превърнал в част от собствения си капитан, който го трансформираше непрекъснато и сега се намираха, във всякакъв смисъл, вътре във въпросния Капитан.

Хури очакваше осъзнаването на този факт да бъде съпроводено с паника и ужас. Най-вероятно щеше да се наложи да прибягнат до налагането на военно положение, дори още по-строго от съществуващото в момента на Ризургам.

Но дори това нямаше да струва пукнат грош, когато изплуваше другата истина, а именно че Иля Вольова, мразеният от всички триумвир, е все още жива и е инициатор и осъществител на цялата тази евакуация.

Тогава вече щяха да започнат истинските неприятности.

Ана наблюдаваше как трансферната совалка се отдели от мястото си в хангара и се устреми обратно към Ризургам. Трийсет часа за полет плюс, ако имаха късмет, не повече от половината от това време за качването и настаняването на хората. След два дни Торн щеше да се върне. Ако успееше да задържи нещата дотогава, щеше да се чувства така, сякаш бе изкачила цяла планина.

Но след това трябваше да се справят с още деветдесет и осем полета…

Едно по едно — помисли си тя. На това я бяха научили през войнишките ѝ дни — да разгражда всеки проблем на малки, осъществими части. Тогава, колкото и зашеметяващ да изглежда, проблемът може да бъде разрешен малко по малко. Съсредоточи се върху детайлите и се притеснявай за общата картина след това.

Навън далечната космическа битка продължаваше да бушува. Светкавиците наподобяваха пробягване на синаптични сигнали в напречен разрез на мозък. Беше сигурна, че Вольова знае нещичко за ставащото, симулацията на Клавейн вероятно също бе осведомена. Но Иля спеше, а Хури не вярваше, че слугата ще ѝ каже нещо друго освен майсторски скроени лъжи. В такъв случай оставаше Капитанът, който също знаеше нещо.

Ана тръгна сама. Слезе с раздрънкания асансьор до оръжейната, както бе правила стотици пъти досега в компанията на Вольова. Преследваше я странното чувство, че върши нещо нередно, като отива там без придружител.

Помещението беше тъмно и в безтегловност, също както го помнеше. Хури спря асансьора на нивото на водещата към оръжейната херметична камера и си сложи скафандър с двигател. След малко вече беше вътре, носейки се в безтегловност в мрака. Отблъсна се от стената, опитвайки да не обръща внимание на смущението, което я обземаше винаги в присъствието на тайните оръжия. Направи нужните корекции на навигационната система на скафандъра и изчака, докато се настрои. Сиво-зелените форми се изправяха пред прозорчето на скафандъра ѝ, отстоящи на разстояние от десетина до неколкостотин метра. Подобната на паяжина решетка на системата от една релса представляваше серии от линии, пресичащи помещението под всевъзможни ъгли. Все още се виждаха оръжия, но не толкова, колкото беше очаквала.

Преди да тръгне за Ризургам броят им беше трийсет и три. Вольова беше извадила осем от тях, преди Капитанът да опита да се самоунищожи. Но формите, които виждаше в момента бяха прекалено малко, и в никакъв случай не бяха двайсет и пет. Започна да ги брои. Подозренията ѝ се оказаха верни. На борда на „Носталгия по безкрая” бяха останали само тринайсет оръжия. Двайсет от проклетите неща бяха в неизвестност.

Но всъщност знаеше съвсем точно къде са, нали? Осем бяха някъде навън, както най-вероятно и останалите дванайсет, които липсваха. Най-вероятно вече бяха прекосили половината система и това обясняваше поне отчасти светкавиците, които беше видяла от совалката.

Вольова — или някой друг — бе хвърлил двайсет от тайните оръжия в битката срещу инхибиторите.

Оставаше да се отгатне кой щеше да победи.

„Опознай врага си” — помисли си Клавейн.

Само дето той изобщо не познаваше врага.

Беше сам на мостика на „Зодиакална светлина”, потънал в размисъл. С почти затворени очи и загрижено сбърчено чело, приличаше на гросмайстор, който се готви да направи върху шахматната дъска най-важния ход в своята кариера. Пред него висеше прожектирана форма: изображение на лайтхъгъра, в който се намираха отдавна изгубените оръжия.

Спомни си какво му беше казала Скейд още в Майка Нест. Доказателствата сочеха, че този кораб е „Носталгия по безкрая”, чийто командир беше най-вероятно някоя си Иля Вольова. Спомняше си дори снимката на жената, която му беше показала Скейд. Но дори всички тези предположения да бяха верни и той да имаше вземане-даване с въпросната Вольова, това не му говореше почти нищо. Единственото, на което можеше да има доверие, бе наученото благодарение на разширените си сетива в настоящето.

Изображението пред него обединяваше цялата тактическа информация за кораба, получена по логически път. Детайлите се доуточняваха и се променяха непрекъснато, защото събиращите информация системи на „Зодиакална светлина” подобряваха точността на предположенията си. Дългата интерферометрия на базовата линия противоречеше на електромагнитния профил на кораба в целия спектър, от меките гама-лъчи до нискочестотните радиовълни. На всички дължини на вълната отразяването на радиацията беше объркващо, в резултат на което тълкуващият софтуер се проваляше напълно или правеше нелогични предположения. Налагаше се Клавейн да се намесва всеки път, когато софтуерът даваше поредната си абсурдна интерпретация. Неизвестно поради каква причина програмата продължаваше да настоява, че лайтхъгърът наподобява особена смесица между кораб, катедрала и морски таралеж. Клавейн виждаше намиращата се в основата форма на напълно правдоподобен кораб и трябваше непрестанно да отклонява софтуера от по-чудатите му предположения. Можеше само да предполага, че лайтхъгърът се бе обвил в черупка от объркващ материал, като объркващите облаци, които използваше от време на време Ръждивият пояс.

Алтернативата, а именно че софтуерът е прав и той само му налагаше собствените си очаквания, беше прекалено изнервяща, за да я приеме.

В този момент на вратата се почука.

Клавейн се обърна с вдървено движение на външния си скелет.

— Да?

В стаята влезе Антоанет Бакс, следвана от Зейвиър. Двамата също носеха външни скелети, но ги бяха орнаментирали със светеща боя. Това бе доста разпространено сред екипажа на „Зодиакална светлина”, особено сред хората от армията на Скорпион, но Клавейн не беше сметнал за необходимо да наложи по-строга дисциплина. Той лично приветстваше всяко нещо, което спомагаше за създаването на чувство за другарство и целенасоченост.

— Какво има, Антоанет? — попита Клавейн.

— Искаме да обсъдим нещо, Клавейн.

— Става въпрос за атаката — добави Зейвиър Лиу.

Клавейн кимна и направи усилие да се усмихне.

— Ако сме големи късметлии, няма да има такава. Екипажът ще се вразуми и ще предаде оръжията, и ще можем да се приберем без нито един изстрел.

Разбира се, вероятността за подобно разрешение изглеждаше все по-малка с всеки следващ час. Вече беше научил от оставените от оръжията следи, че двайсет от тях бяха пръснати извън кораба и на борда му бяха останали само тринайсет. Още по-зле, шаблоните за диагностициране показваха, че някои от тях даже бяха активирани. Три от шаблоните даже бяха изчезнали през последните осем часа корабно време. Нямаше представа какви изводи да прави от всичко това, но имаше гадното усещане, че знае какво означава то.

— А ако не ги предадат? — попита Антоанет, като се отпусна на един от столовете.

— Тогава може би ще се наложи да прибегнем до силови методи — отвърна Клавейн.

Зейвиър кимна.

— И ние така си помислихме.

— Надявам се, че ще бъде кратко и решително — додаде Клавейн. — И има всички основания да бъде така. Скорпион се зае изключително сериозно с подготовката. Техническата помощ на Рьомонтоар е безценна. Разполагаме с добре тренирани хора за осъществяването на атаката и оръжия, които да ги подкрепят.

— Но така и не си помолил за нашата помощ — заяви Зейвиър.

Клавейн се обърна отново към изображението на кораба, за да види дали през последните минути бяха настъпили нови промени. За негова досада, софтуерът беше започнал да изгражда подобни на струпеи израстъци и шипове с необясним произход от едната страна на лайтхъгъра. Той изруга под нос. Все едно че гледаше някоя от поразените от чума сгради в Казъм сити. Тази тревожна мисъл заседна в ума му.

— Какво каза? — попита той, като насочи вниманието си отново към младите хора.

— Искаме да помогнем — каза Антоанет.

— Вече помагате — увери я Клавейн. — Без вашата помощ най-вероятно сега изобщо нямаше да бъдем в този кораб. Да не говорим, че именно вие ми помогнахте при дезертирането.

— Това беше преди. Имаме предвид да помогнем в предстоящата атака — уточни Зейвиър.

— Ааа. — Клавейн се почеса по брадата. — Искаш да кажеш да помогнете във военен смисъл.

— Корпусът на „Буревестник” може да поеме още оръжия — рече Антоанет. — Корабът е бърз и маневрен. Трябваше да бъде такъв, за да ни прехранва.

— Освен това е брониран — допълни Зейвиър. — Видя какви поражения направи, когато се наложи да напусне екстремно карусел Ню Копенхаген. А вътре в него има доста място. Вероятно би могъл да пренесе половината армия на Скорпион и пак да остане място.

— Не се съмнявам.

— Какви са тогава възраженията ти? — попита Антоанет.

— Това не е вашата битка. Помогнахте ми и аз съм ви благодарен. Но ако познавам добре ултрите, а мисля, че случаят е такъв, те няма да ни върнат нищо, без да създадат неприятности. Вече бе пролята предостатъчно кръв, Антоанет. Оставете аз да се оправям с останалото.

Двамата млади хора — Клавейн се питаше дали и преди му се бяха сторили наистина толкова млади — се спогледаха. Имаше чувството, че бяха запознати с някакъв неизвестен нему сценарий.

— Ще направиш грешка, Клавейн — каза Зейвиър.

Клавейн го погледна право в очите.

— Добре ли си обмислил това, Зейвиър?

— Разбира се…

— Наистина не смятам, че трябва да го правите. — Клавейн върна вниманието си към изображението на чуждия лайтхъгър. — А сега, ако нямате нищо против… чака ме доста работа.

ТРИЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

— Иля. Събуди се.

Хури стоеше край леглото ѝ и наблюдаваше диагностичните показатели, за да разбере, че Вольова идва в съзнание. Вероятността да е умряла не трябваше да се изключва — визуалната индикация, че е жива, беше наистина доста ограничена, — но показанията бяха горе-долу същите, както ги бе видяла преди да се отправи към тайната оръжейна.

— Мога ли да помогна с нещо?

Хури се обърна, едновременно стресната и засрамена. Скелетоподобният слуга стоеше в очакване на отговора ѝ.

— Клавейн… Не мислех, че си все още включен.

— Не бях допреди един миг.

Слугата се отдели от тъмния ъгъл, където се намираше, и спря от другия край на леглото, до обслужващия го тумбест апарат. После протегна ръка и направи някакви настройки по него.

— Какво правиш? — попита Ана.

— Издигам я към съзнателно състояние. Нали това искаше?

— Аз… не съм сигурна дали трябва да ти се доверя или не трябва просто да те смажа.

Слугата отстъпи от апарата.

— Определено не трябва да ми се доверяваш, Ана. Основната ми цел е да ви убедя да ми предадете оръжията. Не мога да използвам сила, но мога да прибягна до убеждение и дезинформация.

После бръкна под леглото и ѝ подхвърли нещо с широко движение на единия си крайник.

Хури хвана чифт очила, оборудвани със слушалки. Изглеждаха доста използвани, протрити и загубили цвета си. Сложи ги и видя как човешката форма на Клавейн обгърна скелетоподобния робот. Гласът, който достигна до нея през слушалките, имаше човешки тембър и модулация.

— Така е по-добре — заяви той.

— Кой те пуска и спира, Клавейн?

— Иля ми разказа нещичко за вашия Капитан — обясни слугата. — Засега той не ми се е представил, нито ми е казал нещо, но ми се струва, че ме използва. Включи ме, когато Иля бе ранена, и така успях да ѝ помогна. Но аз съм просто една симулация в бета-ниво. Притежавам познанията на Клавейн, а той е преминал доста задълбочено медицинско обучение. Предполагам обаче, че Капитанът има възможност да прибегне и до много други източници за тази цел, включително собствените си спомени. Единственото ми заключение е, че той не желае да се намесва директно, затова предпочита да използва мен като посредник. Аз съм негова марионетка, в по-голяма или по-малка степен.

Ана изпита желание да не се съгласи с него, но нищо в поведението му не я навеждаше на мисълта, че той лъже или си дава сметка за по-правдоподобно обяснение. Капитанът бе излязъл от своята самоизолация, само за да оркестрира самоубийството си, но след като опитът се беше провалил и на всичкото отгоре Иля бе пострадала, той се бе оттеглил и изпаднал в дори още по-мрачна психоза. Не беше сигурна само дали всичко това превръщаше Клавейн в негова марионетка или в оръжие.

— Какво бих могла да ти поверя да свършиш в такъв случай? — Хури премести поглед от Клавейн към Вольова. — Ами ако я убиеш?

— Не. — Той заклати енергично глава. — Вашият кораб или вашият Капитан не би го допуснал, убеден съм. А и аз не бих си и помислил да извърша подобно нещо. Аз не съм хладнокръвен убиец, Ана.

— Ти си просто софтуер. А един софтуер е способен на всичко.

— Не бих я убил, уверявам те. Искам тези оръжия, защото вярвам в единството на човечеството и в хуманността. Никога не съм смятал, че целта оправдава средствата. Нито в тази, нито в която и да било друга от проклетите войни, в които съм участвал. Ако се наложи да убия, за да постигна каквото искам, ще го направя. Но не и преди да съм направил всичко възможно, за да го избегна. Иначе с нищо няма да бъда по-добър от другите конджоинъри.

Без никакво предупреждение Иля Вольова се обади от леглото си.

— Защо са ти тези оръжия, Клавейн?

— Аз бих могъл да ти задам същия въпрос.

— Това са моите оръжия.

Хури се взираше в лицето на ранената, но тя не ѝ изглеждаше по-будна, отколкото преди пет минути.

— Те всъщност не принадлежат на вас — каза Клавейн. — Собственост са на конджоинърите.

— И сега си посвещаваш скапаното време да си ги искаш обратно, така ли?

— Не съм аз този, който си ги иска обратно, Иля. Аз съм добрият, дошъл да те отърве от тях, преди да са пристигнали лошите. Тогава оръжията ще бъдат моя, а не твоя грижа. А като казвам „лоши”, говоря напълно сериозно. По-добре да си имаш вземане-даване с мен, защото съм разумен човек. Конджоинърите обаче дори няма да си направят труда да преговарят. Просто ще си вземат оръжията, без да питат.

— Все още ми е трудно да повярвам на онази история с дезертирането, Клавейн.

— Иля… — Ана се надвеси над леглото. — Иля, остави Клавейн засега. Има нещо, което трябва да знам. Какво направи с тайните оръжия? Преброих само тринайсет в оръжейната.

Вольова се засмя преди да отговори. Като че ли се радваше на собствения си ум.

— Разпръснах ги. Убих два заека с един куршум. Сега са навсякъде из системата, така че Клавейн няма как да се добере лесно до тях. Същевременно ги програмирах да стрелят автоматично срещу машините на инхибиторите. Как са моите красавици, Хури? Впечатляващи ли са фойерверките тази нощ?

— Фойерверки наистина има, Иля, но нямам абсолютно никаква представа кой побеждава.

— Е, значи, поне битката все още продължава. Това трябва да е добър знак, а?

Вольова не направи нищо видимо, но над главата ѝ се появи сплескана сфера, приличаща на мехурче-мисъл от карикатура. Макар да беше ослепена при атаката на оръжието, сега носеше малки сиви очила, които бяха във връзка с инсталираните от посредника на Клавейн импланти в главата ѝ. „В някои отношения сега тя има по-добро зрение отпреди” — помисли си Хури. Така беше в състояние да вижда на всички дължини на вълната и ленти извън електромагнитния диапазон, които предлагаха очилата, и можеше да черпи от генерираните от машината полета със значително по-голяма яснота, отколкото беше възможно преди. И въпреки всичко, присъствието на чуждите машини в черепа ѝ несъмнено я изпълваше с нямо отвращение. Подобни неща винаги я бяха възмущавали и сега ги приемаше единствено поради нуждата.

Проектираната сфера беше по-скоро всеобща халюцинация, отколкото холограма. Беше цялата осеяна със зелени линии на екваториална координатна система, леко изпъкнала на екватора и стесняваща се на полюсите. Еклиптиката на системата представляваше млечнобял диск, обхващащ мехура от едната до другата страна, осеян с множество символи. В средата светеше оранжевото око на звездата Делта Павонис. Яркочервено петно обозначаваше разрушения Рок, а по-тъмночервеното ядро представляваше огромното оръжие на инхибиторите, което сега се движеше в ротационна фаза със звездата. Самата звезда беше очертана с блестящи лилави контурни линии. Петното на повърхността ѝ, непосредствено под оръжието, навлизаше навътре в нея, като стигаше до една осма от диаметъра ѝ, тоест една четвърт от разстоянието до ядрото, където се осъществяваше ядрено горене. Разбеснели се виолетово-бели пръстени разтопена материя се разпространяваха от ямата, замръзнали като вълнички на повърхността на езеро, но те бяха само искри в сравнение с експлозивната мощ на ядрото. Но колкото и смущаваща да беше тази информация, звездата не беше непосредствено привличащата вниманието точка. Хури преброи двайсетина триъгълничета в същия квадрант на еклиптиката, в който се намираше и инхибиторското оръжие, и реши, че това са оръжията от тайната оръжейна.

— Такова е състоянието на играта — обяви Вольова. — В реално време. Не ми ли завиждаш за играчките, Клавейн?

— Нямаш представа колко са важни тези оръжия — отвърна слугата.

— Така ли мислиш?

— От тях зависи дали целият човешки род ще оцелее или ще бъде затрит. Ние също знаем за инхибиторите, Иля, и знаем какво могат да направят те. Видяхме го в послания от бъдещето: човешката раса се намира на ръба на пълното унищожение от машините на инхибиторите. Нарекохме ги вълците, но няма съмнение, че говорим за един и същ враг. Ето затова не трябва да разпиляваш оръжията.

— Да ги разпилявам ли? Аз не ги разпилявам. — Звучеше смъртно обидена. — Използвам ги тактически, за да забавя действията на инхибиторите. Осигурявам безценно време за Ризургам.

— И колко оръжия изгуби откакто започна кампанията?

— Нито едно.

Слугата се наклони над нея.

— Иля… слушай ме внимателно. Колко оръжия изгуби?

— Какво имаш предвид под „изгуби”? Три оръжия дадоха функционален дефект. Толкова за конджоинърското майсторство. Две други са предназначени да бъдат използвани само веднъж. Надали това може да бъде определено като „загуби”, Клавейн.

— Значи нито едно оръжие не е било унищожено от ответен огън от страна на инхибиторите?

— Две оръжия бяха донякъде повредени.

— Бяха унищожени напълно, нали?

— Все още получавам телеметрична информация от тях. Няма да знам какви точно са пораженията, преди да огледам бойната сцена.

Образът на Клавейн отстъпи от леглото. Беше станал една степен по-блед, ако такова нещо изобщо беше възможно. Затвори очи и измърмори нещо под носа си, нещо, което приличаше най-вече на молитва.

— В началото ти разполагаше с четирийсет оръжия. Досега, доколкото разбирам, си изгубила девет. Още колко си изгубила, Иля?

— Толкова, колкото трябва.

— Не можеш да спасиш Ризургам. Опитваш да се бориш с невъобразима сила. Така само хабиш оръжията. Трябва да ги опазим, докато ни се удаде възможност да ги използваме подобаващо, по начин, който би променил нещо. Това е просто авангард на вълците, тепърва ще дойдат още много. Но ако имаме възможност да изследваме оръжията, може би ще бъдем в състояние да произведем още хиляди като тях.

Вольова се усмихна отново. Хури беше убедена в това.

— А ти, Клавейн, вярваш ли поне на дума от всички тези красиви приказки за това как целта не оправдавала средствата?

— Знам само, че ако разпилееш оръжията, всички на Ризургам пак ще умрат. Единствената разлика ще бъде може би, че ще умрат по-късно, но заедно с милиони други хора. Но предадеш ли оръжията веднага, може би все още ще има достатъчно време да променим нещо.

— Да оставя двеста хиляди да умрат, за да могат милиони да живеят в бъдеще?

— Не милиони, Иля. Милиарди.

— Почти успя да ме заблудиш, Клавейн. Почти бях започнала да си мисля, че с теб може да се свърши някаква работа. — Тя се усмихна така, сякаш това щеше да бъде последната усмивка в живота ѝ. — Но съм се излъгала, нали?

— Аз не съм лош човек, Иля. Просто знам точно какво е необходимо да се направи.

— Както каза, винаги най-опасното.

— Моля те, не ме подценявай. Ще взема тези оръжия.

— Ти си на седмици оттук, Клавейн. Докато пристигнеш, ще бъда напълно готова да те посрещна.

Фигурата на Клавейн не отговори. Хури нямаше представа какво означаваше липсата на отговор, но тя определено силно я смути.

Корабът ѝ се извисяваше над нея, побирайки се с мъка в монтажното скеле. Светлините вътре в „Буревестник” бяха запалени и в най-горните прозорци Антоанет виждаше силуета на Зейвиър, увлечен в работа. В ръцете си държеше лаптоп, а между зъбите стискаше писец, очевидно записваше усърдно нещо. „Вечният счетоводител” — помисли си тя.

Младата жена отпусна външния си скелет и седна. От време на време Клавейн даваше възможност на екипажа си да пребивава в продължение на няколко часа в условия на нормална гравитация и инерция, но това не беше един от тези периоди. Външният скелет правеше десетки постоянни ранички там, където поддържащите подплънки и дактилните сензори се допираха до кожата ѝ. Изпитваше почти перверзното желание най-после да стигнат до Делта Павонис, защото тогава щеше да може да се отърве от външния скелет.

Вгледа се продължително в „Буревестник”. Не го беше виждала откакто си бе тръгнала оттук, отказвайки да влезе в това, което вече не чувстваше като своя собствена територия. Струваше ѝ се, че оттогава са минали месеци и част от гнева ѝ, но не целия, беше отзвучал.

Беше наистина много ядосана.

Корабът ѝ определено беше готов за полет. Необученото око нямаше да забележи кой знае какви промени във външния му вид. Допълнителните оръжия, които бяха закрепени за корпуса му, се изразяваха в появата на още няколко подутини, шипове и асиметрии към вече присъстващите. Тъй като фабриките бълваха оръжия с тонове, не беше проблем част от продукцията им да бъде отклонена насам, и Скорпион прояви готовност да се направи, че не забелязва. Рьомонтоар и Зейвиър дори бяха работили заедно, за да свържат някои от по-екзотичните оръжия към контролната мрежа на „Буревестник”.

Известно време се беше чудила откъде идваше подтикът ѝ да се включи в битката. Не се смяташе за привърженик на насилието или на героичните жестове. Безсмислените, глупави жестове, като например да погребе баща си на газов гигант, бяха съвсем друго нещо.

Започна да се изкачва вътре в кораба, докато стигна до кабината за управление на полета. Зейвиър продължи работата си и след нейното влизане. Беше погълнат от нея и трябва да бе свикнал с факта, че тя вече не се появява в кораба.

Антоанет се настани на мястото до него, очаквайки да усети присъствието ѝ и да вдигне поглед. Когато го направи, той само кимна, като ѝ даде възможност и време да каже каквото има нужда. Тя оцени жеста му.

— Бийст — повика тихо Антоанет.

Паузата преди отговорът на Лайл Мерик да дойде, вероятно не беше по-дълга от обикновено, но ѝ се стори цяла вечност.

— Да, Антоанет?

— Върнах се.

— Да… така подразбрах. — Последва ново дълго прекъсване. — Приятно ми е, че се върна.

Гласът звучеше както и преди, но все пак нещо се бе променило. Антоанет предположи, че Лайл просто вече не беше длъжен да имитира старата субперсона, която бе заместил преди шестнайсет години.

— Защо? — попита остро тя. — Да не би да ти липсвах?

— Да — отвърна Мерик. — Да, липсваше ми.

— Не мисля, че някога ще мога да ти простя, Лайл.

— Никога не бих поискал или очаквал прошката ти, Антоанет. Определено не я заслужавам.

— Така е, не я заслужаваш.

— Но все пак разбираш, че съм дал обещание на баща ти?

— Така каза Зейвиър.

— Баща ти беше добър човек, Антоанет. Той искаше само най-доброто за теб.

— Както и за теб, Лайл.

— Задължен съм му. Не мога да го оспорвам.

— Как живееш с това, което си направил?

Последва нещо, което можеше да бъде смях или дори самоосъдително кикотене.

— Онази моя част, която имаше най-голямо значение, не е особено смутена от този въпрос. Моето аз от плът и кръв беше екзекутирано. Аз съм просто сянка, единствената сянка, която пропуснаха изтриваните на глави.

— Сянка със силно развито чувство за самосъхранение.

— Не бих се опитал да отрека и това.

— Иска ми се да те мразех, Лайл.

— Тогава давай. Милиони вече го правят.

Младата жена въздъхна.

— Но не мога да си го позволя. Това е все още моят кораб. А ти все още го управляваш, независимо дали ми харесва или не. Така ли е, Лайл?

— Вече съм бил пилот, госпож… искам да кажа Антоанет. Бях запознат отблизо с космическите операции преди злощастната случка. Затова не ми беше трудно да се интегрирам в „Буревестник”. Съмнявам се, че една истинска субперсона би могла да ми бъде адекватен заместник.

Тя изпръхтя пренебрежително.

— О, не се притеснявай. Нямам подобно намерение.

— Така ли?

— Да. Но поради напълно прагматични причини. Не мога да си го позволя, не и без да влоша сериозно възможностите на кораба си. Не искам да преминавам отново през обучението на ново гама-ниво, особено пък сега.

— Тази причина е достатъчна за мен.

— Не съм свършила. Баща ми се е споразумял нещо с теб. Това означава, че ти си се споразумял със семейство Бакс. Не мога да не изпълня това задължение, дори да исках. Няма да бъде добре за бизнеса.

— Малко сме отдалечени от каквито и да било възможности за бизнес, Антоанет.

— Е, може би. Но има още нещо. Слушаш ли ме?

— Разбира се.

— Предстои ни битка. Ти ще ми помогнеш. Под тези думи разбирам, че ще управляваш този кораб и ще го караш да изпълнява всичко, което поискам. Ясно? Всичко. Независимо на каква опасност ме излага.

— Обетът да те пазя бе също част от договорката ми с баща ти, Антоанет.

Тя сви рамене.

— Било е между вас двамата, не с мен. От сега нататък аз ще поемам собствените си рискове, дори да са такива, които могат да ми струват живота. Разбра ли?

— Да… Антоанет.

Младата жена стана.

— А, и още едно нещо.

— Да?

— Никакви „госпожички” повече.

Хури беше слязла при евакуираните, като правеше всичко възможно, за да ги успокои, че не са забравени, когато усети как целият кораб се наклони на една страна. Движението беше силно и внезапно, достатъчно, за да я събори и да я запрати в най-близката стена. Ана изруга, през ума ѝ преминаха като светкавица хиляда възможности, но мислите ѝ бяха удавени незабавно под паническия рев, издаден от две хиляди пасажери. Чу викове и писъци и трябваше да минат безкрайно дълги секунди, преди звукът да започне постепенно да замира и да премине в неспокойно буботене. Движението не се повтори, но ако някой все още бе хранил илюзии, че корабът е нещо солидно и непроменливо, от тях не бе останала и следа.

Хури премина незабавно в режим на ограничаване на щетите. Тръгна измежду преградите, разделящи обширното помещение, без да предлага нищо повече освен успокоително махване с ръка на хората, които опитваха да я спрат и да я питат какво се е случило. Все още не беше намерила отговора за себе си.

Вече се бяха договорили преките ѝ помощници да се съберат в случай, че възникне нещо неочаквано. Завари десетина от тях, които я чакаха, и всички изглеждаха почти толкова паникьосани, колкото и поверените на грижите им хора.

— Вюйомие… — възкликнаха почти в хор те, щом я видяха.

— Какво, по дяволите, се случи току-що? — попита един от тях. — Имаме хора със счупени кости, други не могат да си кажат името от уплаха. Не беше ли редно някой да ни предупреди?

— Избягване на сблъсък — отвърна тя. — Корабът засече носещ се към нас скален блок. Нямаше време да го разбие, затова се наложи да се отклони сам. — Това беше лъжа, при това дори не ѝ звучеше убедително, но все пак представляваше опит за логическо обяснение. — Затова нямаше предупреждение — додаде тя. — Но това всъщност е добър признак: означава, че осигурителните подсистеми все още действат.

— Никога не е ставало дума, че няма да действат — измърмори някой от групата.

— Е, сега вече знаем със сигурност, нали така?

После им каза да съобщят на хората, че внезапното движение не е причина за тревоги и да се погрижат за ранените.

За щастие нямаше убити, а всички фрактури се оказаха чисти счупвания, които можеха да се оправят с прости процедури, така че нямаше да се наложи да водят никой в медицинското отделение. Мина час, после — два, и се възцари нервно спокойствие. Очевидно мнозинството евакуирани бяха приели обяснението ѝ.

„Страхотно — помисли си тя. — Сега остава само да убедя и самата себе си.”

Но след още един час корабът се размърда отново.

Този път не така силно като първия и единственият ефект беше, че накара Хури да изгуби равновесие и да побърза да се хване за нещо. Тя изруга, но този път не толкова от изненада, колкото от досада. Нямаше представа какво щеше да каже сега на пасажерите, а последното ѝ обяснение щеше да им се стори изведнъж далече не толкова убедително. Реши засега да не дава никакво обяснение и да остави помощниците си да се справят сами. Ако им дадеше време, може би щяха да измислят нещо по-добро от онова, което бе способна да съчини тя самата.

Насочи се отново към болничното отделение, където лежеше Иля Вольова, като през цялото време си мислеше, че нещо не е наред, изпитвайки особено чувство на объркване, без да може обаче да посочи точно за какво става въпрос. Струваше ѝ се, че всички вертикални повърхности в кораба бяха леко наклонени на една страна. Подът не беше вече абсолютно равен, така че отпадъчните течности в наводнените зони се събираха повече в едната страна на коридорите. Когато пък се процеждаха от стените, не падаха отвесно, а под изразен ъгъл. Когато стигна при Вольова, повече нямаше как да не обръща внимание на промените. Вървеше изправена с цената на усилие и ѝ се струваше по-лесно и безопасно да се движи край една от стените.

— Иля.

Слава Богу тя беше будна, погълната от мехура на дисплея, където бе изобразена битката. До нея стоеше симулацията на Клавейн. Слугата бе скръстил замислено пръсти под носа си, загледан в същото абстрактно изображение.

— Какво има, Хури? — прозвуча стържещият глас на Иля.

— Нещо става с кораба.

— Да, знам. И аз го усетих. Както и Клавейн.

Ана си сложи очилата и видя и двамата както трябва: болната жена и възрастния белокос мъж, който стоеше търпеливо край леглото ѝ. Изглеждаха така, сякаш се бяха познавали цял живот.

— Мисля, че се движим — обяви Хури.

— Повече от това, бих казал — отвърна Клавейн. — Ускоряваме, нали? Местният вертикал е променлив.

Той имаше право. Когато бе паркиран някъде в орбита, корабът генерираше гравитация като въртеше отделни части от интериора си около осите им. Намиращите се вътре хора се чувстваха така, сякаш нещо ги изхвърляше навън, по-далече от дългата ос на кораба. Но когато „Носталгия по безкрая” ускоряваше, възникваше друг източник на фалшива гравитация, точно под прави ъгли спрямо генерираната от въртенето около оста псевдосила. Комбинирани, двата вектора даваха сила, която действаше под ъгъл спрямо тях.

— Около една десета гравитационна константа — добави Клавейн, — или нещо от този род. Достатъчно, за да изкриви местния вертикал с пет-шест градуса.

— Никой не е казвал на кораба да се движи — каза Хури.

— Изглежда го е решил сам — отвърна Вольова. — Предполагам, точно поради това усетихме друсането по-рано. Финият контрол на нашия домакин е поръждясал. Така ли е, Капитане?

Но Капитанът не ѝ отговори.

— Защо се движим? — попита Ана.

— Според мен сигурно има нещо общо с това — каза Иля.

Мехурът, където бе изобразена битката, се увеличи. На пръв поглед изглеждаше така, както бе изглеждал и преди. Останалите оръжия от тайната оръжейна бяха все още разпръснати около съоръжението на инхибиторите. Виждаше се обаче нещо ново: икона, която не си спомняше да бе стояла преди там. Тя се носеше към бойната арена под остър ъгъл спрямо еклиптиката, сякаш идваше от междузвездното пространство. Край нея проблясваха символи и цифри.

— Корабът на Клавейн? — възкликна Хури. — Но това не е възможно. Не очаквахме да го видим преди още няколко седмици…

— Явно сме грешили — отвърна Вольова. — Нали, Клавейн?

— Не бих могъл да давам предположения по въпроса.

— Синьото му отместване се извършваше прекалено бързо — рече Иля. — Аз обаче не повярвах на доказателствата, които ми даваха моите сензори. Нищо, способно да извършва междузвездни полети, не би могло да намалява скоростта така бързо, както явно я намалява корабът на Клавейн. И въпреки това…

— Го прави — довърши вместо нея Хури.

— Да. И вместо един месец, от нас го делят само два-три дни, ако не и по-малко. Умно, Клавейн, признавам ти го. Как успя да направиш този номер, ако смея да попитам?

Симулацията поклати глава.

— Не знам. Тази информация бе извадена от личността ми, преди да бъда изпратен тук. Но и аз като теб, Иля, имам своите предположения. Или моят първообраз разполага с по-мощни двигатели от всичко, познато на конджоинърите, или разполага с нещо тревожно близко до технология за потискане на инерцията. Избирай. Но какъвто и да е случаят, не бих казал, че новините са добри.

— Да не искаш да кажеш, че Капитанът е забелязал пристигането на другия кораб — попита Ана.

— Можеш да си сигурна в това — отвърна Вольова. — Всичко, което виждам аз, вижда и той.

— Защо тогава се движим? Не иска ли да умре?

— Не тук, както изглежда — отговори Клавейн. — И не сега. Тази траектория ще ни върне в пространството на Ризургам, нали така?

— След около дванайсет дни — потвърди Иля. — Което ми се вижда прекалено дълго, за да бъде от полза. Разбира се, това е при положение че през цялото време се придържа към една десета от гравитационната константа… което в крайна сметка не му е нужно. При една гравитационна константа той ще стигне до Ризургам за два дни, преди Клавейн.

— И каква ще бъде ползата — попита Хури. — Там сме също толкова уязвими колкото и тук. Клавейн може да стигне до нас, където и да отидем.

— Изобщо не сме уязвими — отвърна Вольова. — Все още разполагаме с тринайсет от проклетите тайни оръжия и волята да ги използваме. Няма да гадая какъв е по-дълбокият мотив на Капитана за това придвижване, но знам едно: това улеснява значително операцията по евакуирането, нали?

— Мислиш, че в крайна сметка опитва да помогне?

— Не знам, Хури. Признавам, че това е далечна теоретична възможност, нищо повече. При всяко положение е по-добре да съобщиш на Торн.

— Какво да му съобщя?

— Да започне да ускорява нещата. Може би от сега нататък операцията ще се осъществява по-гладко.

ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Фигурата придоби плътност с примигване в цилиндъра за изображенията на „Зодиакална светлина”. Клавейн, Рьомонтоар, Скорпион, Блъд, Крус и Фелка седяха в полукръг около апарата, докато човешката фигура ставаше все по-ясна и най-сетне започна да се раздвижва.

— Е — обади се симулацията на Клавейн, — ето, че се върнах.

Клавейн имаше смущаващото усещане, че гледа собственото си отражение, където всички неуловими асиметрии на лицето му бяха придобили подчертан релеф. Той не харесваше симулациите в бета-ниво, особено на самия себе си. Цялата идея да бъдеш имитиран му се струваше неестествена и колкото по-точна беше имитацията, толкова по-малко му допадаше. „Трябва ли да се почувствам поласкан, че същината ми е доловена толкова лесно от сбор лишени от разум алгоритми” — помисли си той.

— Подложили са те на хакерство — каза Клавейн на изображението си.

— Моля?

Рьомонтоар се приведе напред към цилиндъра и заговори:

— Вольова е махнала големи части от теб. Почеркът ѝ се вижда ясно, както и пораженията, които е нанесла, но не можем да кажем точно какво е направила. Най-вероятно е успяла само да изтрие блокажи на сензитивната памет, но тъй като няма как да разберем със сигурност, ще трябва да те третираме като потенциален преносител на вируси. Това означава, че ще бъдеш изолиран, щом приключи този разговор. Спомените ти няма да бъдат смесени по невронен път със спомените на Клавейн поради опасност от заразяване. Ще бъдеш замразен до твърдо състояние на субстрата на паметта и архивиран. Фактически ще бъдеш мъртъв.

Изображението на Клавейн сви извинително рамене.

— Нека тогава се надяваме, че преди това ще успея да бъда от помощ.

— Научи ли нещо — попита Скорпион.

— Научих много, струва ми се. Разбира се, не мога да бъда сигурен кои от спомените ми са истински и кои — присадени.

— Остави тази грижа на нас — каза Клавейн. — От теб се иска само да ни разкажеш какво си открил. Командирът на кораба наистина ли е Вольова?

Симулацията закима енергично.

— Да, тя е.

— И знае ли за оръжията? — попита Блъд.

— Да, знае.

Клавейн погледна хората си, после се взря отново в цилиндъра.

— А смята ли да ни ги предаде без бой?

— Не мисля, че можете да разчитате на това, не. Според мен по-скоро приемете, че е възможно да усложни нещата.

Сега заговори Фелка:

— Какво знае тя за произхода на оръжията?

— Не много, струва ми се. Може да има някакви подозрения, но не мисля, че това я интересува особено. Знае обаче нещичко за вълците.

Фелка се намръщи.

— Как така?

— Не знам. Не сме говорили по този въпрос. По-добре просто да приемем, че Вольова вече е имала някакво вземане-даване с тях… и е оцеляла, както надали трябва да отбележа. Това според мен я прави най-малкото достойна за нашето уважение. Тя ги нарича инхибиторите. Така и не разбрах точно защо.

— Аз знам защо — промълви едва-чуто Фелка.

— Не е задължително да е била замесена директно с тях — обади се Рьомонтоар. — В тази система вече се наблюдава активност от страна на вълците и явно не е от вчера. Напълно вероятно е просто да е направила някои проницателни умозаключения.

— Мисля, че опитът ѝ не се ограничава единствено с това — отвърна симулацията на Клавейн, но не доуточни защо.

— Съгласна съм — потвърди Фелка.

— Подчерта ли пред нея колко сериозни са нашите намерения — попита Клавейн, като насочи отново вниманието си към своето бета-ниво. — Даде ли и да разбере, че е много по-добре за нея да има вземане-даване с нас, отколкото с останалите конджоинъри?

— Мисля, че го разбра.

— И?

— Не, благодаря, такава беше основната идея.

— Тази Вольова трябва да е много глупава — заяви Рьомонтоар. — Жалко. Щеше да бъде толкова по-лесно, ако имахме възможност да действаме по мирен начин, без да се налага да прибягваме до грубата сила.

— Има още нещо — додаде симулацията. — Върви някаква операция по евакуиране. Вече видяхте какво прави със звездата машината на вълците, как я гризе с някаква сонда с фокусирани гравитационни вълни. Скоро ще стигне до ядрото, където се извършва атомно горене, и ще освободи енергията в сърцевината на звездата. Все едно ще пробие дупка в основата на бент и водата ще рукне под огромно налягане. Само дето в този случай няма да бъде вода. Ще бъде течен водород, с температурата и налягането, съществуващи в ядрото на звездата. Според мен това ще превърне звездата в огнехвъргачка, така да се каже. Енергията на ядрото ще изтече навън много бързо, след като сондата достигне до него, и звездата ще умре… или най-малкото ще стане много по-мъждива и студена. Но същевременно ще се превърне в оръжие, способно да изпепели всяка планета, намираща се на разстояние от няколко светлинни часа от Делта Павонис, просто като облее с този течен огън лицето на планетата. Предполагам, че по този начин от атмосферата може да изчезне газов гигант, а скалист свят да се превърне в метална лава. Те не знаят какво точно ще се случи с Ризургам, но можете да бъдете убедени, че най-голямото им желание е да се махнат оттам възможно най-бързо. На борда на кораба вече има хора, докарани от повърхността на планетата. Поне няколко хиляди.

— И ти имаш доказателства за това, нали? — осведоми се Скорпион.

— Не, нищо, което съм в състояние да докажа.

— Тогава ще приемем, че не съществуват. Това очевидно е неумел опит да ни убедят да не атакуваме.

Торн стоеше на повърхността на Ризургам, закопчал всички копчета на палтото си, за да се предпази от силния полярен вятър, който дереше всеки изложен сантиметър на кожата му. Не беше като някогашните пясъчни бури, но пак достатъчно неприятно, когато нямаше къде да се скриеш. Намести не особено качествените си очила, предпазващи от прахта, като премигваше на звездната светлина и следеше с поглед миниатюрната светеща точица на трансферния кораб.

Беше привечер. Небето над него приличаше на тъмнопурпурно кадифе, което на юг преминаваше постепенно в черно. През очилата си виждаше само най-ярките звезди, но от време на време дори те изчезваха, когато очите му се настройваха към внезапната светкавица, произведена от някое от воюващите оръжия. На север и достигайки донякъде на изток и запад, на невидимия вятър потрепваха меките розови завеси на зората. Светлинното шоу можеше да се възприеме като красиво, само ако човек нямаше представа какво го причинява и следователно — колко е злокобно в действителност. Горивото на тази зора представляваха йонизираните частици, издълбавани от повърхността на звездата от оръжието на инхибиторите. Влизащата навътре издатина, тунелът, който оръжието пробиваше в звездата, вече заемаше половината разстояние до горящото ѝ ядро. Около неговите стени, задържани встрани една от друга от напомпваната гравитационна енергия, вътрешният строеж на звездата бе претърпял драстични промени, тъй като нормалните конвекционни процеси опитваха да се приспособят към нашествието на оръжието. Ядрото вече започваше да променя формата си поради трансформацията в плътността на обгръщащата го маса. Песента на потока от неутрино, струящ от сърцето на звездата, бе променила тоналността си, което бе сигнал за предстоящия пробив в ядрото. Все още нямаха ясна представа какво щеше да стане, когато оръжието завърши работата си, но Торн беше убеден, че не беше препоръчително да останат, за да видят резултата.

Той чакаше да приключи качването на хората за последния за деня полет на совалката. Елегантният кораб беше паркиран под него, заобиколен от вълнуващата се маса кандидати за евакуиране. Непрекъснато избухваха свади, защото хората се опитваха да минат по-напред. Сбирщината го отвращаваше, макар да изпитваше само възхищение и симпатия към отделните ѝ елементи. През всичките си години на агитация беше общувал единствено с малък брой доверени хора, но от самото начало беше наясно, че рано или късно щеше да се стигне до това. Сбирщината беше свойство, произлизащо от тълпата, и той имаше заслуга за съществуването на тази конкретна сбирщина. Но не беше задължително да харесва това, което бе направил.

„Достатъчно” — помисли си Торн. Сега не беше моментът да започне да презира хората, които бе спасил, просто защото позволяваха на страховете си да излязат навън. Ако беше сред тях, надали и той самият би се държал много по-добре. Главното му желание щеше да бъде да изведе семейството си от тази планета и ако това означаваше да провали нечии планове, щеше да го стори.

Но той не беше сред тълпата, нали така? Той беше човекът, намерил начин да напусне тази планета. Именно той беше направил това възможно.

Вероятно това все пак означаваше нещо.

В този момент трансферният кораб се появи в небето. Пресече зенита му и се гмурна в мрака. Изпита облекчение, че той бе все още тук. Орбитата му беше точно определена и всяко отклонение от нея най-вероятно щеше да предизвика атака от страна на защитните системи от повърхността. Макар Хури и Вольова да бяха пуснали пипалата си в много клонове на правителството, все още имаше министерства, върху които бяха успели да повлияят единствено индиректно. Едно от тях беше Министерството за гражданска защита. Същевременно то бе и едно от тези, които създаваха най-големи притеснения, защото бе натоварено със задачата да осигури защита за предотвратяване на нещо подобно на инцидента с Вольова. Министерството разполагаше с ракети за бързо реагиране, обхващащи областта от повърхността на Ризургам до неговата орбита, снабдени с бойни глави с антиматерия. Целта им беше свалянето на движещ се в орбита кораб, преди да се е превърнал в заплаха за колонията като цяло. По-малките кораби на ултрите успяваха да се гмурнат под мрежата от радари, но трансферната совалка беше прекалено голяма за подобни хитрини. Беше се наложило да се водят преговори и да се дърпат определени лостове зад кулисите. Резултатът беше, че ракетите щяха да си останат по местата, ако трансферният кораб и трансатмосферните совалки не се отклоняваха от строго определените си въздушни коридори. Торн знаеше това и се надяваше, че управляващите системи на корабите също го знаеха, но въпреки всичко изпитваше необяснимо облекчение всеки път, когато видеше отново трансферния кораб.

Мобилният му телефон звънна. Торн го измъкна от джоба на палтото си и натисна нужните бутони, движенията му бяха непохватни заради дебелите ръкавици.

— Торн.

Беше гласът на един от операторите от Дома на инквизицията.

— Записано е съобщение от „Носталгия по безкрая”, сър. Да ви свържа ли или ще приемете обаждането, когато се качите в орбита?

— Свържи ме, ако обичаш.

Изчака момент, заслушан в лекото тракане на електромеханичните релета и съскането на аналоговата лента. Представяше си как тъмната телефонна машина на Дома на инквизицията се задвижва, за да го обслужи.

— Торн, Вюйомие е. Слушай ме внимателно. Има известна промяна в плана. Дълга история, но с две думи — приближаваме се към Ризургам. Ще изпратя новите навигационни координати за трансферния кораб, така че не трябва да се тревожиш за това. Сега вече пътуването в двете посоки на совалката ще отнема много по-малко от трийсет часа. Възможно е да успеем да се доближим дори толкова, че да нямаме нужда повече от трансферния кораб и просто да закарваме хората направо с трансатмосферните совалки на борда на „Носталгия по безкрая”. Това означава да ускорим времето за полетите от повърхността до орбита. Ще ни бъдат необходими само петстотин полета със совалка в двете посоки, за да евакуираме цялата планета. Торн, внезапно започва да изглежда, че ще имаме късмет. Ще можеш ли да уредиш нещата при теб?

Торн погледна към вълнуващата се тълпа. Хури изглежда очакваше отговора му.

— Оператор, запиши и предай това, ако обичаш. — Изчака малко, преди да отговори. — Тук е Торн. Посланието е разбрано. Ще сторя каквото мога, за да ускоря процеса на евакуиране, след като знам, че има смисъл да се прави. Но междувременно бих искал да вметна едно предупреждение. Ако успеете да намалите трийсетчасовото пътуване в двете посоки, ще бъде страхотно. Подкрепям го с двете си ръце. Но корабът не трябва да се приближава прекалено много до Ризургам. Дори да не успеете да уплашите до смърт половината планета, няма да убегнете от вниманието на Министерството за гражданска защита. А това е достатъчен повод за тревога. Ще поговорим по-късно, Ана. Страхувам се, че ме чака работа. — Погледна надолу към тълпата и забеляза вълнение там, където само допреди миг всичко изглеждаше спокойно. — Може би дори малко повече, отколкото се опасявах.

Торн каза на оператора да изпрати съобщението и да го предупреди, ако пристигне отговор. Прибра телефона в джоба си и той легна там, тежък и инертен като жезъл. И веднага забърза обратно към тълпата, вдигайки прах при слизането си.

— По-далече от „Зодиакална светлина”, Антоанет.

— Добре — отвърна тя. — Мисля, че мога да започна да дишам отново.

Зад прозорците лайтхъгърът се издигаше все така огромен, подобен на висока тъмна скала, по която тук-там се очертаваха ясно странни механистични оголвания, дефилета и възвишения. Мястото за паркиране, което бе освободил току-що „Буревестник”, представляваше непрестанно смаляващ се четириъгълник от златна светлина в най-близката част на скалата; огромните зъбчати врати вече се плъзгаха една към друга. Но все още имаше достатъчно място за излизането на по-малки кораби. Тя ги видя със собствените си очи и на различните тактически дисплеи и радарни сфери, с които бе пълна кабината за ръководене на полета. Докато бронираните челюсти продължаваха да се доближават с плъзгане, между зъбите им успяха да се промушат малки, скелетоподобни кораби, не много по-големи от велосипеди. Профучаваха, яхнали леки ядрени ракети, катализирани от антиматерия. Те караха Антоанет да се сеща за паразитите, почистващи устата на някое огромно подводно чудовище. В сравнение с тях „Буревестник” беше порядъчно голяма риба.

Потеглянето беше най-трудното в техническо отношение в практиката ѝ. Изненадващата атака на Клавейн изискваше „Зодиакална светлина” да поддържа намаляване на скоростта от три гравитационни константи, докато се приближи на десет светлинни секунди от „Носталгия по безкрая”. В резултат всички атакуващи кораби бяха принудени да излетят също при три гравитационни константи. Излизането от пристанищната част на голям кораб беше достатъчно деликатна в техническо отношение операция само по себе си, още повече, когато излитащите съдове пренасяха оръжие и големи запаси от гориво. Трудността нарастваше значително, когато трябваше да се поддържа определена мощност. Напрежението щеше да бъде предостатъчно, ако Клавейн бе изискал да го направят при половин гравитационна константа — условията, при които излитаха и се приземяваха в рамките на карусел Ню Копенхаген. Но три гравитационни константи? Това беше направо садизъм. Въпреки всичко Антоанет се справи. Сега на стотици метри във всички посоки беше заобиколена от празно пространство; разстоянията в повечето посоки всъщност бяха несравнимо по-големи.

— Спри токамака, когато кажа, Корабе. Пет… четири… три… две… давай.

Цялото ѝ тяло се напрегна в очакване на лекия тъп удар в седалката, който винаги възвестяваше преминаването от ядрените ракети към чистото ядрено горене.

Но удар така и не последва.

— Ядреното горене е стабилно. Три гравитационни константи, Антоанет.

Тя повдигна изненадано вежди и кимна.

— По дяволите, колко гладък беше преходът.

— Можеш да благодариш на Зейвиър за това, и може би — на Клавейн. Те откриха някакъв дефект в един от най-старите подрежими за управление на двигателите. Той беше отговорен за лекото несъответствие в мощностите при преминаването от един режим в друг.

Тя премина към по-малко увеличение на образа на лайтхъгъра, за да може да го вижда в цялата му дължина. Поток от импровизирани атакуващи кораби, предимно с големина на велосипеди, но някои достигащи размерите на малки совалки, излизаха от петте различни пристанищни палуби на „Зодиакална светлина”. Много от тях бяха просто примамки и разполагаха с гориво, колкото да се доближат на една светлинна секунда от „Носталгия по безкрая”. Но гледката беше впечатляваща дори за запознатия с този факт човек. От лайтхъгъра като че ли изтичаха потоци светлина.

— И ти нямаш нищо общо с това?

— Всеки се старае винаги да даде най-доброто от себе си.

— Никога не съм си мислила нещо друго, Корабе.

— Съжалявам за случилото се, Антоанет…

— Вече го надмогнах, Корабе.

Вече не можеше да го нарича „Бийст. И в никакъв случай не беше в състояние да се насили да го назове „Лайл Мерик”.

„Корабе” щеше да свърши работа.

Превключи дори към още по-малко увеличение, за да вижда множеството атакуващи летателни тела, давайки им кодово обозначение според типа, екипажа и оръжието, и разделяйки ги според вектора им на движение. Започваше да добива известна представа за мащабите на атаката. Корабите бяха общо около сто. Шейсетина от тях бяха велосипеди и в около трийсет от тях имаше членове на щурмовия отряд. Това обикновено беше едно тежковъоръжено прасе, но имаше също така един-два тандемни велосипеда за специални операции. Всички, в които имаше екипаж, носеха някакво оръжие, от гразери за еднократна употреба до Брайтенбахови бозери с измерващ се с гигаватове коефициент на полезно действие. Екипажът носеше допълнителна защитна броня и лично оръжие или щеше да отдели оръжието от съответния велосипед, когато стигнеше до вражеския кораб.

Корабите със средни размери бяха около трийсет: дву- или триместни совалки. Всичките бяха с граждански дизайн, или приспособени от корабите, които се намираха на борда на „Зодиакална светлина” при пленяването му, или бяха осигурени от X от собствената му флота. Бяха оборудвани с подобен спектър оръжия като велосипедите, но носеха и по-тежко въоръжение като ракетни установки. И най-накрая имаше девет средно големи до големи совалки и корвети, в състояние да пренасят поне двайсет тежковъоръжени човека, чиито корпуси бяха достатъчно дълги, за да носят най-малките видове тежки космически оръдия. Три от тези кораби носеха машини за потискане на инерцията, което увеличаваше възможностите им за ускоряване от четири на осем гравитационни константи. Набитите им форми и асиметричен дизайн показваха, че не са предназначени за летене при атмосферни условия, но това нямаше да представлява проблем при предстоящата битка.

„Буревестник” беше много по-голям от останалите кораби, достатъчно голям, за да носи в трюма си три совалки и дузина велосипеди заедно с техния екипаж. Той не разполагаше с машина за потискане на инерцията — беше се оказало, че технологията не може да се повтаря масово на борда на „Зодиакална светлина”, но като компенсация имаше повече оръжие и защитна екипировка от който и да било друг кораб от щурмовата флота. Сега вече това не беше търговски, а боен кораб, помисли си Антоанет, и по-добре беше да започне да свиква още сега с тази идея.

— Госпожи… искам да кажа, Антоанет?

— Да? — отвърна тя, като стисна зъби.

— Исках просто да кажа… сега… преди да е станало прекалено късно…

Тя натисна бутона, който караше гласа да замлъкне, после стана от мястото си и се освободи от външния скелет.

— По-късно, Корабе. Трябва да огледам войската.

Сам и стиснал здраво ръце зад гърба си, Клавейн стоеше в здравата прегръдка на външния си скелет и наблюдаваше излитането на атакуващите кораби от един от наблюдателните куполи. Роботите, примамките, велосипедите и корабите образуваха истински ескадрон. Специалното стъкло на купола предпазваше очите му от ослепителния блясък на излизащите от двигателите пламъци, така че виждаше само виолетовите им краища. В далечината, зад рояка излитащи кораби, се виждаше сиво-кафявият сърп на Ризургам. Цялата планета изглеждаше колкото топче за игра на една ръка разстояние. Имплантите му показваха позицията на лайтхъгъра на Вольова, макар да се намираше прекалено далече, за да бъде видян с невъоръжено око. Една-единствена невронна команда обаче, беше достатъчна да накара купола да увеличава избирателно тази част от картината, така че от мрака изплува приемливо ясен образ на „Носталгия по безкрая”. Корабът на триумвира беше действително на десет светлинни секунди разстояние, но пък беше много голям, така че се намираше в оптичните възможности и на най-малките телескопи на „Зодиакална светлина”. Лошото в случая беше, че Вольова имаше също толкова добра гледка към неговия кораб. Ако беше насочила вниманието си към него, нямаше как да не забележи излитането на щурмовия отряд.

Сега вече, подпомогнат от съответния софтуер, Клавейн знаеше, че странните трансформации, които бе видял преди и отхвърлил като фантомни, бяха реални; че нещо учудващо и странно се бе случило с кораба на триумвира. Той се бе превърнал във варварска карикатура на това, което би трябвало да представлява един космически кораб. Можеше само да предполага, че заслуга за това има Смесената чума. Подобни фантасмагорични промени беше виждал само на едно друго място — в разкривената архитектура на Казъм сити. Беше чувал за заразени от чумата кораби. Понякога тя засягаше механизмите за монтаж и трансформация, която им позволяваше да еволюират. Никога обаче не беше чувал някой кораб да е обезформен до такава степен като този и въпреки това, доколкото виждаше, да е в състояние да продължава да функционира като такъв. Беше достатъчно да погледне към него, за да настръхне. Надяваше се нито едно живо същество да не е засегнато от трансформациите.

Бойната сфера щеше да обхване десетте светлинни секунди между двата лайтхъгъра, но фокусът ѝ щеше да се определя от действията на Вольова. Това бе добро пространство за война. Тактически важен беше не толкова мащабът, колкото типичното време за кръстосване на пътищата на различните кораби и оръжия.

При три гравитационни константи, сферата можеше да бъде прекосена за четири часа, и за малко повече от два от най-бързите кораби във флотата. За свръхбързата ракета бяха необходими по-малко от четирийсет минути, за да я пресече. Клавейн вече бе преровил спомените си от предишни военни кампании, търсейки тактически паралели. Битката за Англия — объркан диспут по въздух от една от ранните транснационални войни, проведен със самолети, движещи се с по-малка от звуковата скорост с двигатели с бутала — беше включила същия обем от гледна точка на времето за прекосяването му, въпреки че триизмерният елемент съвсем не беше чак толкова важен. Глобалните войни от двайсет и първи век имаха по-малко съответствия. При наличието на подорбитални, яздещи вълните кораби без екипаж, нямаше точка на планетата, която да отстои на повече от четирийсет минути от унищожението. Клавейн размишлява и над последвалата криза Земя-Луна, и върху битката за Меркурий, припомняйки си победите и провалите и причината за всеки един от тях. После дойде ред на спомените му за Марс, за битката срещу конджоинърите в края на двайсет и втори век. Сферата на битката се бе разпростряла далече отвъд Фобос и Деймос, така че ефективното време за прекосяване за най-бързите едноместни бойни самолети беше между три и четири часа. Съществуваха също така проблеми поради различните часови зони, тъй като визуалната комуникация бе блокирана в резултат на пясъчните облаци.

Имаше и други кампании, други войни. Не беше нужно да си ги спомня всичките. Логическите уроци вече бяха налице. Беше наясно с допуснатите от другите грешки, както и със собствените си грешки в ранния етап на своята кариера. Грешките му никога не бяха сериозни, иначе сега нямаше да бъде тук. Всеки урок обаче беше безценен.

По стъклото на купола се плъзна бледо отражение.

— Клавейн.

Той се обърна рязко и външният му скелет издаде особено бръмчене. Мислеше, че е сам.

— Фелка… — възкликна изненадано той.

— Дойдох да наблюдавам ставащото — обясни тя.

Външният ѝ скелет я придвижваше към него с вдървени, маршируващи движения, сякаш беше ескортирана от часови. Двамата впериха погледи в остатъците от атакуващия ескадрон, които се появиха на сферата.

— Ако човек не знаеше, че това е война… — започна той.

— … би било почти красиво — довърши Фелка. — Да, съгласна съм.

— Постъпвам правилно, нали? — попита Клавейн.

— Защо ме питаш?

— Ти си най-близкото подобие на съвест, което ми е останало. Непрекъснато се питам как би постъпила Галиана, ако беше тук сега…

— Щеше да се притеснява, точно както се притесняваш и ти — прекъсна го Фелка. — Именно хората, които не се притесняват и никога нямат съмнения дали онова, което правят, е правилно, причиняват проблемите. Хора като Скейд.

Той си спомни ослепителната светкавица, когато бе унищожил „Куче грозде”.

— Съжалявам за онова, което се случи.

— Аз ти казах да го направиш, Клавейн. Знам, че това бе желанието на Галиана.

— Да я убия ли?

— Тя умря още преди години. Просто не беше… довършена. Ти само затвори книгата.

— Лиших я завинаги от възможността някога да се върне отново към живота.

Фелка хвана осеяната му със старчески петна ръка.

— Тя би направила същото за теб, Клавейн. Убедена съм.

— Може би. Но все още не си ми отговорила дали си съгласна с това.

— Съгласна съм, че притежанието на тези оръжия ще послужи за осъществяването на краткосрочните ни цели. Не съм сигурна за нищо повече от това.

Клавейн я изгледа внимателно.

— Тези оръжия са ни нужни, Фелка.

— Знам. Ами ако и тя, триумвирът, също се нуждае от тях? Твоят пълномощник каза, че опитвала да евакуира населението на Ризургам.

Той подбираше грижливо думите си.

— Това не е… непосредствената ми грижа. Ако тя се е заела да евакуира планетата, а аз нямам доказателство за това, тогава има още една причина да ми даде каквото искам, за да не се намеся в евакуацията.

— А не ти ли е минало за момент през ума да ѝ помогнеш?

— Тук съм, за да взема онези оръжия. Всичко друго, колкото и добронамерено да е, е просто подробност.

— Така си и мислех — промълви Фелка.

Клавейн усети, че е по-добре да не отговаря.

Двамата наблюдаваха в мълчание как виолетовите пламъци на корабите от щурмовия отряд приближаваха към Ризургам и лайтхъгъра на триумвира.

Щом приключи отговора си на последното послание на Торн, Хури достигна до смущаващо заключение. Ходенето бе станало дори още по-трудно отпреди, видимият наклон на пода бе още по-голям. Ставаше точно така, както бе предсказала Вольова: Капитанът беше увеличил скоростта, защото очевидно една десета от гравитационната константа вече не му се струваше достатъчна. Според Ана, и симулацията на Клавейн се бе съгласила с нея, скоростта вече беше двойно по-голяма и вероятно нарастваше. До неотдавна хоризонталните повърхности сега като че ли бяха наклонени под ъгъл от дванайсет градуса, достатъчно, за да затрудни сериозно прекосяването на по-хлъзгавите места. Но не това я тревожеше.

— Иля, чуй ме. Имаме извънредно шибан проблем.

Вольова изплува от съзерцанието на бойния си пейзаж.

Иконките плуваха в сплесканата сфера на проекцията като ярки, замразени рибки. Картината се беше променила от последния път, когато Ана я беше видяла.

— Какво има, дете?

— Става въпрос за района, където държим евакуираните.

— Продължавай.

— Не е предназначен за обитаване, когато корабът ускорява. Приспособихме го за временно обитаване, докато бяхме неподвижни. Този регион се върти около оста си, заради създаването на гравитация, така че силата се разпространява равномерно във всички посоки, независимо от дългата ос на лайтхъгъра. Но сега положението се промени. Вече имаме нов източник, въздействащ по дължината на оста. За момента става дума само за една пета от гравитационната константа, но можеш да се обзаложиш, че ситуацията ще се влоши. Дори да спрем въртенето на района около собствената му ос, нещата няма да се променят. Стените се превръщат в под.

— Това е лайтхъгър, Хури, и преходът е нормален при преминаване в режим на междузвезден полет.

— Не ме разбра, Иля. Натъпкали сме две хиляди души в едно помещение, но те не могат да останат повече там. Вече започват да нервничат, защото подът се наклони прекалено много. Имат чувството, че се намират на палубата на потъващ кораб, но никой не им казва, че има някакъв проблем. — Ана замълча за момент; беше малко задъхана. — Иля, ето какво предлагам. Ти се оказа права относно бързината на евакуирането. Казах на Торн да ускори нещата на Ризургам. Това означава, че съвсем скоро ще пристигнат още хиляди хора. Винаги сме знаели, че ще трябва да започнем да изпразваме хангара. Сега се налага просто да се захванем с тази работа малко по-рано.

— Ho това би означавало…

Вольова като че ли не беше в състояние да довърши мисълта си.

— Да, Иля. Ще им се наложи да видят повечко неща от кораба. Независимо дали им харесва или не.

— Но това би могло да завърши твърде зле, Хури. Наистина твърде зле.

Ана погледна някогашната си наставница.

— Знаеш ли какво ми харесва в теб, Иля? Смразяващ оптимист си.

— Млъкни и хвърли един поглед към дисплея с битката, Хури. Атакуват ни… или ще ни атакуват съвсем скоро.

— Клавейн ли?

Иля кимна почти незабележимо.

— От „Зодиакална светлина” излетя цял щурмови ескадрон, около стотина кораба. Насочили са се насам, повечето със скорост от три гравитационни константи. Няма да им бъдат необходими повече от четири часа, за да стигнат до нас, каквото и да правим.

— Клавейн не може да вземе тези оръжия, Иля.

Триумвирът, която изглеждаше много по-стара и хилава откогато и да било досега, откакто я познаваше Ана, поклати едва забележимо глава.

— Няма да ги вземе. Не и без бой.

Размениха ултиматуми. Клавейн даде на Иля Вольова последна възможност да предаде оръжията от адска класа; ако го направеше, той щеше да призове обратно бойната си флота. Триумвирът каза на Клавейн, че ако не отзове флотата си незабавно, ще насочи тринайсетте останали оръжия срещу него.

Клавейн бе подготвил отговора си — Съжалявам. Неприемливо. Тези оръжия ми трябват страшно много.

Изпрати го и почти не се изненада, когато отговорът на Вольова пристигна само три секунди по-късно. Беше същият като неговия. Не беше разполагала с достатъчно време, за да види неговия отговор.

ТРИЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Вольова наблюдаваше как пет от тринайсетте останали оръжия от тайната оръжейна заемат позиция за атака извън „Носталгия по безкрая”. Цветните им иконки се носеха над леглото ѝ като дрънкулките, които поставяха над кошчетата, за да забавляват малките деца в тях. От време на време Иля протягаше ръка и разместваше позицията на оръжията спрямо кораба си, като при възможност винаги използваше корпуса му като камуфлаж. Иконките се движеха упорито, отразявайки мудните движения в реално време на самите оръжия.

— Веднага ли смяташ да ги използваш? — попита Хури.

Вольова премести погледа си към нея.

— Не. Не още. Не и преди той да ме е принудил да го направя. Не ми се иска инхибиторите да разберат, че разполагаме с още тайни оръжия освен двайсетте, за които вече знаят.

— В крайна сметка ще се наложи да ги използваш.

— Освен ако Клавейн не се вразуми и не осъзнае, че няма как да победи. Може би ще го направи. Все още не е късно.

— Но ние нямаме представа с какво оръжие разполага той. Ами ако има нещо също толкова мощно?

— Това няма да промени абсолютно нищо, Хури. Той иска нещо от мен, нали разбираш? Аз не искам нищо от него. Това ми дава явно предимство.

— Не…

Вольова въздъхна, разочарована, че се налага да изрече дума по дума това.

— Ударът му срещу нас трябва да бъде хирургически. Иначе рискува да увреди оръжията, които иска толкова силно. Ако искаш да ограбиш някого, няма да хвърлиш отгоре му бомба, нали? Аз обаче не съм вързана от подобни ограничения. Клавейн няма нищо, което да искам.

„Е — помисли си триумвирът, — почти нищо.” Изпитваше известно любопитство, свързано с онова, което му позволяваше да намалява така бързо скоростта. Дори да не беше нещо толкова екзотично като технология за потискане на инерцията… но не. Това не беше нещо, от което имаше отчаяна нужда. Следователно можеше да използва цялата си огнева мощ срещу него. Можеше да го зачеркне от лицето на света и единствената ѝ загуба щеше да бъде нещо, в чието съществуване даже не беше сигурна.

Смущаваше я обаче и друго. Клавейн определено можеше да си дава сметка за всичко това. Особено ако това бе същият онзи Клавейн, Палачът на Тарзис. Нямаше да оцелее в продължение на повече от четиристотин толкова опасни години от човешката история, ако допускаше трагично елементарни грешки.

Ами ако Клавейн знаеше нещо, което тя не знаеше?

Прокара пръсти през проекцията, променяйки нервно конфигурацията на иконките, като се питаше кои от тях би трябвало да използва първо. Минаваше ѝ през ума също, че като имаше предвид ограниченията на Клавейн, щеше да бъде по-интересно да остави битката да ескалира, вместо да свали незабавно кораба му.

— Някакви вести от Торн? — попита тя.

— На път е от Ризургам с други две хиляди пътници.

— И знае ли за малките ни затруднения с Клавейн?

— Казах му, че се приближаваме към Ризургам. Не виждам причина да му давам повече поводи за тревога.

— Така е — съгласи се веднъж с нея Вольова. — Хората са поне в същата безопасност в Космоса, както биха били и на Ризургам. Поне веднъж щом са се отделили от планетата, имат някаква надежда за оцеляване. Не кой знае каква, но…

— Сигурна ли си, че няма да използваш тайните оръжия?

— Ще ги използвам, Хури, но нито миг по-рано, отколкото се налага. Никога ли не си чувала израза „да видиш бялото на очите им”? Може би не си; само един войник би могъл да знае подобни неща.

— Аз съм забравила за войниклъка повече неща, отколкото ти някога ще научиш, Иля.

— Просто ми се довери. Толкова много ли искам?

Двайсет и две минути по-късно битката започна. Салютът, с който я откри Клавейн, беше почти обидно неточен. Вольова беше доловила почерка на тежките космически оръжия, вълните от електромагнитна енергия, предназначени да запратят снаряд с огромна плътност със скорост от една-две хиляди километра в секунда. Щеше да им бъде нужен един час, за да стигнат до нея от мястото си на изстрелване близо до „Зодиакална светлина”. На самата граница на различителната способност на своите телескопи тя успя да види скелетоподобната форма на оръдията и после да наблюдава пулсациите на последователните експлозии материя-антиматерия, които ускоряваха снарядите до максималната им скорост, като при този процес унищожаваха самите оръдия. Клавейн не разполагаше с достатъчно от тях, за да обхване непосредственото пространство около „Носталгия по безкрая”, следователно можеше да избегне попадението, като се погрижеше — или по-скоро Капитанът се погрижеше — лайтхъгърът да поддържа произволен модел на движение, без никога да влиза в границите на пространство, в което се е намирал преди час, където щеше да бъде насочен всеки пристигащ снаряд.

В началото точно това и стана. Дори не се наложи да казва на Капитана какво да прави. Той разполагаше със същата тактическа информация като Вольова и очевидно бе в състояние да достигне до същите изводи. Усещаше леко полюшване, сякаш леглото ѝ се намираше на сал в морето при леко вълнение, сякаш „Носталгия по безкрая” се движеше с кратка, буреносни изблици на множеството двигатели по корпуса си.

Тя обаче можеше да направи нещо още по-добро.

Благодарение на електромагнитните сигнатури на оръдията Вольова можеше да определи точната посока на прицелване на всеки един снаряд. Съществуваше известна вероятност за грешка, но тя не беше голяма, и Иля се забавляваше като оставаше на мястото си до последния възможен момент и едва тогава преместваше кораба. Преглеждаше симулациите на тактическия дисплей, показваше на Капитана проекцията на точката на попадение на всеки новоизстрелян снаряд и, за нейна радост, той преразгледа досегашната си стратегия. Така ѝ харесваше повече. Беше много по-елегантно и икономисваше гориво, а и се надяваше, че Клавейн ще получи нужния урок.

Искаше той да действа по-умно, за да може и тя самата да действа по-умно.

Клавейн наблюдаваше как последното от тежките му космически оръдия стреля и се самоунищожава сред водопад от бързи, ярки експлозии.

Беше започнал атаката преди един час и не очакваше тя да има друг ефект освен да запълни свободното време на триумвира, отвличайки вниманието ѝ от другите елементи на щурма. Ако един от снарядите улучеше лайтхъгъра, щеше да се освободи около един килотон кинетична енергия, достатъчна за да осакати кораба, може би дори да го пробие, но не и за да го унищожи напълно. Все още оставаше някаква вероятност за успех — четири снаряда още летяха натам, — но триумвирът бе показал, че е в състояние да се справи с тази заплаха. Клавейн не изпитваше почти никакво съжаление, а по-скоро облекчение, че бяха приключили стадия на преговорите и бяха навлезли в по-почтената арена на битката. Подозираше, че Вольова се чувства по същия начин.

Фелка и Рьомонтоар се носеха във въздуха край него в наблюдателния купол, който беше откачен от въртящата се около оста си част на кораба. Сега, след като „Зодиакална светлина” бе спрял на края на бойното пространство, вече нямаха нужда от външните си скелети и Клавейн се чувстваше странно уязвим.

— Разочарован ли си, Клавейн? — обади се Рьомонтоар.

— Не. Всъщност съм успокоен. Ако всичко изглежда прекалено лесно, започвам да се опасявам, че има някакъв капан.

Рьомонтоар кимна.

— Тя не е глупава, това е ясно, независимо какво е направила с кораба си. Ти все още не вярваш на историята за опита за евакуиране, доколкото разбирам?

— Сега имаме по-голямо основание да ѝ повярваме, отколкото имахме преди — обади се Фелка. — Нали така, Клавейн? Видяхме движещи се между повърхността и орбита совалки.

— Но това е всичко, което сме видели.

— И един по-голям кораб, движещ се между орбита и лайтхъгъра — продължи тя. — Какво по-убедително доказателство ни е нужно за това, че тя казва истината?

— Това не е непременно индикатор за програма за евакуиране — отвърна той през стиснати зъби. — Може да е предизвикано от още безброй причини.

— Тогава поне я оправдай поради липса на доказателства — рече Фелка.

Клавейн се обърна към нея, внезапно кипнал от неудържим гняв. Все пак се надяваше, че не му личи.

— Това е нейният избор. Оръжията са в нея, а те са единственото, което искам.

— Оръжията няма да променят нищо в дългосрочен план.

Сега вече той не направи опит да скрие гнева си.

— Какво, по дяволите, трябва да означава това?

— Точно каквото казах. Знам го, Клавейн. Знам, че всичко ставащо тук, всичко, което означава толкова много за тебе, за нас, не означава абсолютно нищо в дългосрочен план.

— И тази перла на мъдростта дължим на Вълка, така ли?

— Знаеш, че донесох част от него от кораба на Скейд.

— Да. И това означава, че имам още по-основателна причина да не обръщам внимание на това какво казваш, Фелка.

Тя се придвижи, изтегляйки се с ръце, до едната страна на купола, и изчезна през отвора за излизане. Клавейн отвори уста, за да я повика, за да произнесе някакво извинение. Не излезе никакъв звук.

— Клавейн?

Той погледна към Рьомонтоар.

— Какво, Рем?

— Първите свръхбързи ракети трябва да пристигнат след минута.

Антоанет видя как първата вълна от свръхбързи ракети прелетя покрай „Буревестник” с разлика в скоростта почти хиляда километра в секунда. Ракетите бяха четири и макар да преминаха от четирите страни на кораба ѝ, миг по-късно се събраха пред него и пламъците от двигателите им се сляха.

Две минути по-късно друга вълна премина от дясната страна, последвана от трета, след още три минути, този път доста по-далече вляво.

— Дяволите да го вземат — промърмори под носа си тя. — Май не си играем на война, а?

— Уплашена ли си? — попита Зейвиър, който бе заел мястото зад нея.

— Повече от уплашена. — Вече се беше върнала от инспекцията на бронирания щурмови ескадрон, който носеше в товарния трюм на кораба си. — Но това е хубаво. Татко винаги е казвал…

— … „Бъди уплашен, ако не си уплашен.” Да — кимна Зейвиър. — Това беше един от неговите лафове.

— Всъщност…

И двамата погледнаха към контролното табло.

— Какво, Корабе? — попита Антоанет.

— Всъщност беше един от моите лафове. Но баща ти го харесваше достатъчно, за да ми го открадне. Приемам го като комплимент.

— Значи всъщност Лайл Мерик казваше… — започна Зейвиър.

— Да.

— Не ни ли поднасяш? — попита младата жена.

— Не ви поднасям, госпожичке.

Последната вълна от снаряди беше все още на път, когато Клавейн премина към следващото ниво на атаката си срещу Вольова. Отново нямаше момент на изненада. Но той почти винаги липсваше в космическите битки, където местата за криене и възможностите за камуфлаж бяха изключителна рядкост. Човек можеше да планира и да изготвя стратегии с надеждата, че от вниманието на врага ще убягнат очевидните или коварни капани, намиращи се в разположението на силите, но във всяко друго отношение войната в Космоса беше напълно прозрачна. Всяка от страните можеше да предположи почти със сигурност, че неприятелят ѝ е всезнаещ. Подобно на игра на шахмат, изходът често можеше да се отгатне само след няколко хода, особено ако опонентите бяха неравностойни.

Вольова проследяваше траекториите на свръхбързите ракети, летящи от тежките оръдия на „Зодиакална светлина”. Те ускоряваха със сто гравитационни константи, като ги поддържаха в продължение на четирийсет минути, преди да придобият чисто балистични свойства. Движеха се малко по-бавно от един процент от скоростта на светлината, което ги правеше трудни мишени, но все пак във възможностите на автономната защита на корпуса на „Носталгия по безкрая”. Всеки междузвезден кораб би трябвало да бъде в състояние да проследява и унищожава бързо движещи се обекти като нормална част от процедурите си за избягване на сблъсък, затова не се налагаше Вольова да обновява съществуващите охранителни мерки на лайтхъгъра си.

Това бе въпрос на числа. Всяка ракета ангажираше определена част от оръжията по корпуса, с които разполагаше корабът, но статистически винаги съществуваше макар и малка вероятност по едно и също време да пристигнат твърде много ракети, за да може Капитанът, който всъщност се занимаваше със защитата, да се справи с тях.

Такова нещо обаче така и не се случи. Иля направи анализ на изстреляните ракети и заключи, че Клавейн не се опитва да я улучи. Във възможностите му беше да го направи. Той имаше известен контрол над ракетите до момента, в който престанеха да ускоряват, достатъчно, за да коригира траекторията им при всяка малка промяна в позицията на „Носталгия по безкрая”. А директното попадение на свръхбърза ракета, дори с бутафорна бойна глава, би изкарало светкавично от строя цял кораб. Траекториите на всички ракети обаче бяха такива, че профучаваха неизменно покрай лайтхъгъра, на десетки километри от него, и само една от двайсет се взривяваше малко по-близо до Ризургам. Сигнатурите им говореха за малки експлозии материя-антиматерия: или остатъчно гориво, или бойни глави с размери на връхчета на игла. Другите деветнайсет бяха всъщност бутафорни.

Една по-близка детонация несъмнено щеше да увреди „Носталгия по безкрая”. Петте извадени навън тайни оръжия бяха достатъчно здрави, за да не се притеснява за тях, но близкият взрив материя-антиматерия бе в състояние да извади от строя оръжията по корпуса и да остави кораба почти беззащитен срещу по-концентрирана атака. Тя нямаше намерение да позволи да се случи подобно нещо, но за тази цел трябваше да използва доста голяма част от своите ресурси. Най-досадното бе, че повечето ракети, които се налагаше да унищожава, не представляваха реална опасност: те или се движеха по взаимно пресичащи се траектории, или изобщо не носеха боен заряд.

Вольова не стигна чак дотам да поздрави Клавейн. Той не беше направил нищо повече от дословното изпълнение на учебников подход за щурмуване чрез насищане, ангажиращ защитните ѝ системи със заплаха от типа ниска вероятност/ значителни последствия. Това не беше нито умно, нито оригинално, но в по-голяма или по-малка степен тя щеше да постъпи точно така при същите обстоятелства. Можеше да му признае поне едно: не я беше разочаровал.

Иля реши да му даде последна възможност, преди да сложи край на забавленията му.

— Клавейн — каза тя, излъчвайки на същата честота, която вече бе използвала, за да изпрати ултиматума си. — Клавейн, чуваш ли ме?

Изминаха двайсет секунди и тогава чу гласа му.

— Слушам, триумвир. Може би това е предложение да се предадете?

— Предлагам ти една възможност, Клавейн, преди да приключа с тази работа. Възможност да си тръгнеш и да насочиш усилията си срещу не толкова ентусиазиран противник.

Изчака, докато отговорът му пропълзи до нея. Забавянето може би беше изкуствено, но едно бе сигурно — той все още се намираше на борда на „Зодиакална светлина”.

— И защо искаш да ми дадеш тази възможност, триумвир?

— Ти не си лош човек, Клавейн. Просто… заблуден. Мислиш, че се нуждаеш повече от мен от тези оръжия, но грешиш, бъркаш. Няма да те виня за това. Все още никой не е пострадал сериозно. Обърни флотата си и ще определим станалото като „недоразумение”.

— Говориш така, сякаш вярваш, че предимството е на твоя страна, Иля. На твое място не бих бил толкова сигурен.

— Оръжията са в мен, Клавейн. — Усети, че едновременно се усмихва и мръщи. — Този факт променя значително нещата, не мислиш ли?

— Съжалявам, Иля, но мисля, че един ултиматум е достатъчен за когото и да било.

— Голям глупак си, Клавейн. Тъжното е, че никога няма да разбереш колко голям глупак си.

Той не отговори.

— Е, Иля? — обади се Хури.

— Дадох на онова копеле шанс. Настъпи моментът да прекратим игричките. — Повиши глас. — Капитане? Чуваш ли ме? Искам да ми дадеш пълен контрол над оръжие седемнайсет. Съгласен ли си да го направиш?

Не последва отговор. Моментът се проточи. Космите на тила ѝ настръхнаха в очакване. Ако Капитанът не беше готов да й'позволи да използва петте извадени навън оръжия, тогава всичките ѝ планове отиваха на кино и внезапно Клавейн вече нямаше да изглежда чак толкова глупав.

Тогава забеляза почти недоловима промяна в статуса на оръжейните иконки, означаваща, че сега тя имаше пълен военен контрол над тайното оръжие седемнайсет.

— Благодаря, Капитане — каза ласкаво Вольова. После се обърна към оръжието. — Здравей, Седемнайсети. Приятно ми е, че ще работя отново с теб.

Пъхна длан в проекцията и стисна плуващата иконка на оръжието между пръстите си. И този път реакцията беше мудна, отражение на тежестта на оръжието, което изваждаха от сензорната сянка, хвърляна от корпуса на „Носталгия по безкрая”. Докато се придвижваше, то насочваше дулото си към вече не толкова далечната си цел — „Зодиакална светлина”. Във всеки момент информацията на Иля за позицията на Клавейн имаше давност от двайсет секунди, но това не беше кой знае какъв проблем. Дори да решеше да се раздвижи внезапно, пак щеше да бъде улучен. Убийствената ос на оръжието щеше да премине през заемания от него обем, действителен и предполагаем, и със сигурност щеше да го улучи в една или друга точка. Вольова щеше да разбере, когато се случи това: детонацията на конджоинърските двигатели щеше да освети цялата система. Ако имаше нещо, което гарантирано би привлякло интереса на инхибиторите, това щеше да бъде точно този взрив.

Въпреки това нямаше избор, трябваше да го направи.

Но Иля бе обхваната от трепет, когато моментът наближи. Нещо не ѝ се струваше както трябва, прекалено окончателно беше и неспортсменско. Този извод я изненада. Чувстваше, че е длъжна да му даде последна възможност да се откаже, да му даде финално, настойчиво предупреждение. „Клавейн… Клавейн… — мислеше си тя. — Не трябваше да става така…”

Но беше станало и тя нямаше друг избор.

Натисна иконката, като бебе, което смушква с пръст играчката си.

— Довиждане — прошепна Вольова.

Моментът отмина. Индикаторите и символите в близост до иконката на оръжие седемнайсет се промениха, признак за значителна промяна в състоянието му. Тя погледна към изображението на лайтхъгъра на Клавейн в реално време, като отброяваше на ум двайсетте секунди, които щяха да изминат, преди корабът да бъде взривен от лъча на оръжие седемнайсет. То щеше да направи рана с размерите на каньон в „Зодиакална светлина”, ако не предизвикаше незабавно и фатално избухване на конджоинърските двигатели.

След десет секунди Клавейн все още не бе помръднал. Тогава тя разбра, че се е прицелила добре, че попадението ще бъде точно и опустошително. Той така и нямаше да разбере, че умира, нямаше да усети настъпващата забрава.

Вольова изчака да изминат останалите десет секунди, предвкусвайки горчивия триумф, който щеше да съпровожда унищожението на неприятеля.

Времето минаваше. Тя неволно премигна, за да закрие очи от предстоящата ослепителна светлина, като дете, очакващо детонацията на фойерверки.

Двайсетте секунди станаха двайсет и една… двайсет и двете се превърнаха в двайсет и три… в трийсет. Измина половин минута. После — минута.

Корабът на Клавейн бе все така невредим.

Не се беше случило нищо.

ТРИЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

Чу отново гласа му. Тонът му беше спокоен, любезен, почти извинителен.

— Знам какво опита да направиш току-що, Иля. Но не мисли, че вече не бях се сетил за вероятността да насочиш срещу мен оръжията си.

Тя заекна в отговор.

— Ти… какво… направи?

Двайсетте секунди ѝ се сториха цяла вечност.

— Всъщност, нищо. Просто казах на оръжието да не стреля. Те са наша собственост, Иля, не твоя. Не ти ли мина за момент през ума, че може би имаме начин да се предпазим от тях?

— Лъжеш — заяви тя.

Реакцията ѝ като че ли го развесели, сякаш се беше надявал тайно тя да поиска повече доказателства.

— Мога да ти го покажа отново, ако искаш.

Каза ѝ да насочи вниманието си към тайните оръжия, които вече беше хвърлила срещу инхибиторите.

— А сега би ли се съсредоточила върху онова, което е най-близо до останките от Рок? Ще видиш как то ще престане да стреля.

После характерът на войната се промени. След един час първата вълна от щурмовата сила на Клавейн щеше да пристигне в непосредственото пространство около „Носталгия по безкрая”. Той наблюдаваше от разстояние десет светлинни секунди, чувствайки се толкова далече от предизвиканата от него самия битка, сякаш бе застанал на върха на някакво възвишение античен генерал, съзерцаващ армията си през бинокъл, така че глъчката и яростта на битката да няма как да достигат до него.

— Хубав номер беше — рече Вольова.

— Не беше никакъв номер. Просто предпазна мярка от наша страна. И никога не предполагай, че няма да вземаме предпазни мерки. Те все пак са нашите оръжия, Иля.

— Това някакъв сигнал ли е, Клавейн?

— Кодиран неутринен взрив. Не можеш да го блокираш, нито да го заглушиш, така че изобщо не се опитвай. Няма да излезе нищо.

Въпросът, който му зададе, бе напълно неочакван за него и му напомни да не я подценява нито за момент.

— Чудесно. Но, след като имате начин да не им позволявате да действат, би трябвало да разполагате с начин и да ги разрушавате.

Въпреки часовата разлика той беше наясно, че има само една-две секунди за обмислянето на отговора си.

— И каква ще бъде ползата от това за мен, Иля? Така ще унищожа онова, за което съм дошъл чак дотук.

Отговорът на триумвира достигна до него двайсет секунди по-късно.

— Не непременно, Клавейн. Можеше просто да заплашиш, че ще ги унищожиш. Предполагам, че унищожението на едно от тези оръжия ще бъде истинско зрелище, независимо по какъв начин ще подходиш към него. Всъщност не е нужно да предполагам нищо. Вече съм виждала как става това и да, наистина беше зрелищно. Защо не заплаши, че ще взривиш едно от оръжията, които все още се намират в кораба ми, и да чакаш да видиш къде ще те отведе това?

— Не би трябвало да ми даваш идеи — отвърна той.

— Защо? Защото можеш да ги приложиш ли? Аз обаче не мисля, че можеш, Клавейн. Не мисля, че имаш възможност да направиш нещо друго освен да ги спреш да не стрелят.

Беше го отвела до самия капан. Сега вече не му оставаше нищо друго, освен да я последва.

— Имам…

— Тогава докажи го. Изпрати разрушителен сигнал на едно от другите оръжия, едно от онези, които са пръснати из системата. Защо не разрушиш онова, което вече спря?

— Би било глупаво да разруша едно незаменимо оръжие, само за да докажа някаква теза, нали така?

— Зависи какво искаш да покажеш.

Клавейн осъзна, че не печели нищо, като я лъже. Въздъхна и усети как от раменете му пада огромна тежест.

— Не мога да унищожа нито едно от оръжията.

— Добре… — измърка Вольова. — Единствената цел на преговорите е прозрачността, нали разбираш. Кажи ми, могат ли оръжията изобщо да бъдат унищожени от разстояние?

— Да — отвърна той. — Има код, уникален за всяко оръжие.

— И?

— Аз не знам тези кодове. Но ги търся, опитвам различни варианти.

— Значи все пак може и да ги откриеш?

Клавейн се почеса по брадата.

— Теоретично. Но не бързай да затаяваш дъх.

— Но все пак ще продължаваш да търсиш?

— Бих искал да ги знам. Ти не би ли искала?

— На мен не ми е нужно, Клавейн. Аз съм прикрепила към всяко едно от оръжията своя система за унищожение, напълно независима от онова, което твоите хора са инсталирали в тях.

— Струваш ми се предпазлива жена, Иля.

— Гледам на работата си много сериозно, Клавейн. Но същото се отнася и за теб.

— Да — съгласи се той.

— И така, какво ще правим сега? Все още не смятам да ти ги дам. Все още разполагам с други оръжия.

Клавейн наблюдаваше битката при огромно увеличение; пространството около кораба на триумвира беше осеяно с премигващи светлинки. Вече бяха регистрирани първите смъртни случаи. Петнайсет от прасетата на Скорпион бяха убити от защитната система в корпуса на „Носталгия по безкрая”, преди да успеят да се приближат на повече от трийсет километра от лайтхъгъра. Други щурмови екипи трябваше вече да се намират по-близо, като един от тях вече трябваше дори да е достигнал до кораба, но какъвто и да бъдеше изходът, вече нямаше вероятност кампанията да мине без кръвопролитие.

— Знам — отговори Клавейн, преди да сложи край на разговора.

Предаде пълния контрол над „Зодиакална светлина” на Рьомонтоар и след това взе един от малкото останали кораби в хангара на лайтхъгъра. Това бе една от бившите граждански совалки на X. Разпозна бляскавите дъги и линии на баншите, когато светнаха. Корабът със снага на оса беше малък и с лека броня, но разполагаше с последното съоръжение за потискане на инерцията; затова го беше пазил досега. На подсъзнателно ниво вероятно бе знаел през цялото време, че ще се присъедини към битката и този кораб щеше да го отнесе там за по-малко от час.

Вече беше сложил скафандъра и се провираше през люка, който осигуряваше връзката със совалката, когато тя го настигна.

— Клавейн.

Обърна се, стиснал шлема под мишница.

— Фелка.

— Не ми каза, че тръгваш.

— Нямах смелост.

Тя кимна.

— Щях да се опитам да те разубедя. Но те разбирам. Трябва да го направиш.

Той кимна, без да каже нищо.

— Клавейн…

— Фелка, толкова съжалявам за това, което…

— Няма значение — отвърна тя и направи още една стъпка към него. — Искам да кажа — има значение… разбира се, че има значение, но можем да поговорим за него по-късно. По пътя.

— По пътя за къде? — попита глуповато той.

— За битката, Клавейн. Идвам с теб.

Едва сега си даде сметка, че тя също носеше скафандър, който стискаше като вързоп под мишница, а шлемът ѝ се поклащаше от него като презрял плод.

— Защо?

— Защото ако ти умреш, искам да умра и аз. Съвсем просто е, Клавейн.

Отдалечаваха се от „Зодиакална светлина”. Клавейн наблюдаваше как лайтхъгърът се смалява и се питаше дали щеше някога да го види отново.

— Няма да е комфортно — предупреди той, като увеличи мощността до краен предел.

Мехурът за потискане на инерцията погълна четири пети от масата на совалката, но ефективният ѝ радиус не обхващаше кабината за управление на полета. Клавейн и Фелка усетиха смазващия натиск на осемте гравитационни константи, който се увеличаваше, сякаш върху гърдите им поставяха една след друга все нови и нови тежести.

— Ще го понеса — увери го тя.

— Все още не е прекалено късно да се върнеш.

— Идвам с теб. Имаме да обсъждаме много неща.

Клавейн веднага повика изображение на битката и направи преценка на промените, станали, докато не бе имал възможност да наблюдава. Корабите му се тълпяха около „Носталгия по безкрая” като разгневени стършели, като непрекъснато затягаха примката си около нея. Двайсет и трима членове от армията на Скорпион, повечето от които — прасета, вече бяха мъртви, но голяма част от щурмовия рояк вече се намираше само на километри от корпуса на лайтхъгъра.

От толкова близко разстояние те бяха изключително трудни мишени за защитната система със среден радиус на действие, с която разполагаше Вольова. „Буревестник”, който се отличаваше поради по-едрата си иконка, приближаваше към края на бойния рояк. Триумвирът беше изтеглила отново всичките си оръжия адска класа, освен едно, обратно зад прикритието на лайтхъгъра. На друг дисплей, където бе изобразена общата картина на системата, оръжието на вълците продължаваше да впива единствения си гравитационен зъб в плътта на звездата. Клавейн сви изображението и те се смалиха съвсем.

— Страхувам се, че няма да бъде лесно да разговаряме — обърна се той към Фелка.

[В такъв случай няма да говорим, нали?]

Той я погледна, изненадан, задето го бе заговорила по конджоинърския начин, отваряйки прозорец между главите им, като пъхаше в черепа му думи и нещо много повече от думи. „Фелка…”

[Всичко е наред, Клавейн. Фактът, че не правех това много често не означава, че не бих могла…]

„Никога не съм мислил, че не би могла… просто…” Общуването им бе почти равностойно на конджоинърската мисъл, макар в кораба си да нямаха конджоинърска машина. Генерираните от имплантите им полета бяха достатъчно силни, за да си влияят едно на друго, без помощта от допълнително подсилване на сигналите, стига да не бяха на повече от няколко метра един от друг.

[Имаш право. Обикновено не искам да го правя. Но ти не си кой да е.]

„Не си длъжна да го правиш, ако…”

[Клавейн, едно предупреждение. Можеш да гледаш в главата ми колкото си искаш. Там няма бариери, няма прегради, няма мнемонични блокажи. Поне не за теб. Но не гледай прекалено дълбоко. Не защото ще видиш нещо лично или нещо, от което се срамувам… просто…]

„Може би няма да бъда в състояние да го приема?”

[Понякога аз самата не мога да го приема, а живея с него от раждането си.]

„Разбирам.”

Можеше да вижда повърхностните слоеве на личността ѝ, да усеща повърхностния трафик на мислите ѝ. Информацията беше спокойна. Нямаше нищо, което да не е в състояние да изследва; нямаше сензорен опит или спомен, който да не може да разкрие и отвори, сякаш е негов собствен. Но под спокойния повърхностен слой като зад опушено стъкло прозираше виеща буря на съзнателност. Тя беше неистова и непрестанна, като машина, която непрекъснато е на ръба на разпадането, но която никога няма да намери покой в собственото си разрушение.

Клавейн се отдръпна, ужасен да не попадне в нея.

[Сега разбра ли какво имам предвид?]

„Винаги съм знаел, че живееш с нещо от този род. Но все пак не…”

[Вината не е твоя. Не е ничия, дори на Галиана. Просто съм си такава.]

И тогава той разбра, може би по-ясно откогато и да било, какво представляваше копнежът на Фелка. Игрите, сложните игри засищаха тази ревяща машина, даваха ѝ нещо, с което да се занимава, забавяха темпото ѝ до нещо не толкова бясно. Като дете Стената бе всичко, от което се нуждаеше, но тя ѝ беше отнета. След това вече нищо не беше достатъчно. Може би машината бе еволюирала заедно с растежа на Фелка. Или пък Стената, така или иначе, пак в един момент щеше да се окаже недостатъчна. Единственото, което имаше значение сега, бе да намира заместители за нея: игри или пъзели, лабиринти или гатанки, които машината да може да обработва и в резултат да ѝ оставя поне някакво подобие на вътрешно спокойствие.

„Сега разбирам защо смяташ, че джъглърите може би ще бъдат в състояние да помогнат.”

[Дори да не успеят да ме променят, а на всичко отгоре даже не съм сигурна, че искам това, може поне да ми дадат нещо, върху което да размишлявам, Клавейн. Толкова много извънземни умове са били отпечатани в техните морета, толкова много модели са били складирани. Възможно е даже да намеря смисъла в нещо, в което другите плувци не могат. Нищо чудно дори да се окажа ценна.]

„Винаги съм казвал, че ще направя каквото мога. Но това не улесни нещата. Разбираш го, нали?”

[Естествено.]

„Фелка…”

Трябва да бе разчела достатъчно от мислите му, за да види какво се готвеше да попита.

[Излъгах, Клавейн. Излъгах, за да те спася, за да те накарам да се върнеш.]

Той вече знаеше. Скейд му го беше казала. Но до този момент не беше отрекъл напълно за себе си възможността Скейд да го бе излъгала; не беше отрекъл възможността Фелка действително да е негова дъщеря.

„В такъв случай това е било благородна лъжа. Аз самият съм изрекъл доста такива.”

[Но така или иначе — лъжа. Не исках обаче Скейд да те убие. Стори ми се по-добре да не каже истината…]

„Трябва да си знаела, че вечно се питах…”

[Беше естествено да се питаш, Клавейн. Между нас винаги е съществувала здрава връзка, след като ми спаси живота. А преди да се родя си бил затворник на Галиана. За нея не е било проблем да се снабди с твой генетичен материал…] — Мислите ѝ се замъглиха. — [Клавейн… имаш ли нещо против да ти задам един въпрос?]

„Между нас няма тайни, Фелка.”

[Правил ли си любов с Галиана, когато ѝ беше затворник?]

Той отговори със спокойна яснота на ума, която изненада дори самия него:

„Не знам. Така мисля. Спомням си го. Но какво означават спомените след четиристотин години? Може би си спомням просто някакъв отпечатък. Надявам се случаят да не е такъв. Но после… когато станах един от конджоинърите…”

[Да?]

„Ние се любехме. В началото се любехме често. Другите конджоинъри не харесваха това — виждаха в него животински акт, примитивен атавизъм. Галиана не беше съгласна, разбира се. Тя беше чувствен тип и се наслаждаваше на царството на сетивата. Нейните врагове така и не успяха да разберат това — че тя искрено обичаше човешката природа повече от тях. Именно заради това беше направила конджоинърите. Не за да бъдат нещо повече от човешкия род, а като подарък, като обещание за онова, което би могло да стане човечеството, ако само всички осъзнаем своя потенциал. Вместо това я представяха като някое студено, безчувствено чудовище. И грешаха страшно много. Галиана не мислеше за любовта като за някакъв стар Дарвинов номер на химическите реакции в главния мозък, който трябва да бъде изтрит от човешкото съзнание. Тя виждаше в нея нещо, което трябва да бъде доведено до своята кулминация, като семе, което се нуждае от грижи, за да порасне. Но те никога не разбраха тази част от нейното верую. А проблемът беше там, че човек трябваше да стане конджоинър, преди да може да оцени постигнатото от нея.”

Клавейн направи пауза, за да прегледа разположението на своите сили около кораба на триумвира. През този кратък период бяха убити още двама, но корабите му продължаваха неотклонно да настъпват.

„Да, любихме се през първите ми дни сред конджоинърите. Настъпи обаче момент, когато това вече не беше необходимо, освен като носталгичен акт. Усещахме го като нещо, предназначено за деца: не неправилно, не примитивно, дори не тъпо, просто нещо, което вече не представляваше интерес за нас. Не защото бяхме престанали да се обичаме или бяхме изгубили жаждата си за сензитивни преживявания. Просто можехме да постигнем същата близост по много по-удовлетворяващи начини. Докоснеш ли веднъж нечий ум, разходиш ли се сред неговите мечти, видиш ли света през неговите очи, усетиш ли го чрез неговата кожа… е… вече не усещахме реална нужда да се връщаме към стария начин. А и аз никога не съм бил носталгичен тип. Все едно бяхме навлезли в свят за малко по-зрели хора, изпълнен със свои удоволствия и съблазни. Нямахме причини да гледаме с носталгия назад към миналото.”

Фелка не отговори веднага. Корабът се носеше напред. Клавейн се вгледа отново в дисплеите и тактическите отчети. За момент, един ужасен, проточил се неестествено дълго миг усети, че е казал прекалено много. Но когато тя заговори, той осъзна, че беше разбрала всичко.

[Мисля, че се налага да ти разкажа за вълците.]

ТРИЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

След като взе решението, Вольова почувства прилив на сили, които ѝ позволиха да изтръгне медицинските сонди и катетри от тялото си и да ги захвърли с нещо подобно на невъздържано непослушание. Остави само очилата, които заместваха функциите на ослепените ѝ очи, правейки всичко възможно да не мисли за гадните машинки, които сега плуваха в черепа ѝ. С изключение на това, тя се чувстваше напълно здрава и бодра. Знаеше, че всичко е илюзия, че по-късно щеше да плати за този прилив на енергия и най-вероятно щеше да плати за него с живота си. Но тази перспектива не ѝ вдъхваше страх, а само тихо задоволство, че така поне ще има възможност да оползотвори по някакъв полезен начин оставащото ѝ време. Добре беше да си лежи тук и да ръководи парада от разстояние като прикован на легло архиерей, но този начин определено не беше за нея. Тя беше триумвир Иля Вольова и трябваше да се придържа към определени стандарти.

— Иля… — започна Хури, когато видя какво става.

— Хури — прекъсна я тя; гласът ѝ пак приличаше на грачене, но най-сетне беше напоен с нещо подобно на някогашния плам. — Хури… направи го заради мен и нито за момент не спирай, за да ме обсипваш с въпроси или да се опитваш да ме разубедиш. Разбра ли?

— Разбрах… струва ми се.

Вольова щракна с пръсти към най-близкия слуга. Той се устреми към нея, лавирайки между пищящите медицински монитори.

— Капитане… би ли казал на слугата да ми помогне да стигна до хангара? Очаквам там да ме чакат скафандър и совалка.

Ана я подпираше, за да я задържи седнала.

— Иля, какво смяташ да правиш?

— Излизам навън. Трябва да разменя няколко думи, много сериозни думи, с оръжие Седемнайсет.

— Не си в състояние да…

Вольова я прекъсна с рязко движение на немощната си ръка.

— Хури, тялото ми може да е отслабнало, но дай ми безтегловност, скафандър и едно-две оръжия и ще откриеш, че все още съм в състояние да създавам проблеми. Ясно?

— Значи не си се отказала?

Слугата помогна на ранената да се изправи.

— Да се откажа ли, Хури? Нямам такава дума в речника си.

Ана също се зае да ѝ помага, като я хвана за другата ръка.

В края на бойния рояк, макар и все още в обсега на потенциално опасните оръжия, Антоанет се откъсна от неопределения модел на движение, който бе следвала до този момент, и намали скоростта до една гравитационна константа. През прозорците на „Буревестник” виждаше издължената форма на лайтхъгъра, който от разстояние две хиляди километра изглеждаше като светла драскотина. През повечето време той беше толкова тъмен, че не можеше да го различава изобщо, но два-три пъти на минута някоя по-голяма експлозия, например взривяване на мина или бойна глава, обливаше със светлина корпуса му и очертанията му изпъкваха за момент така, както един фар би могъл да просветне на фона на назъбена кула, надигаща глава от време на време измежду огромните вълни на бурното море. Никога обаче не бе съществувало съмнение за местоположението на кораба на триумвира. Около него се бяха струпали искриците от пламъците на двигателите, толкова ярки, че предизвикваха болка в ретината ѝ и гравираха върху небесния покров избледняващи розови дъги и спирали.

Тези следи ѝ напомняха огнените пръчки, с които играеха децата по време на празненства с фойерверки в стария карусел. Избухването на огнени точици вътре в рояка сигнализираше детонациите на по-малки оръжия, а от време на време младата жена виждаше яркочервената или зелена линия на предшественик на лазерен лъч, отразен в излизащия въздух или отработени газове от някой от корабите. Разсеяно, като проклинаше ума си заради склонността му да се фокусира върху най-тривиални неща в неподходящ момент, Антоанет осъзна, че никога не изпълняваха както трябва този детайл при осъществяването на пространствените холографски драми, където лазерните лъчи бяха невидими и мрачният елемент на невидимостта увеличаваше драматизма. Но реалната космическа битка, водена наблизо, беше далече по-объркана работа и цялата околност беше изпълнена с непрекъснато излитащи отнякъде парченца материя и облаци газ, готови да отразят и разпространят всяко лъчево оръжие.

Роякът беше по-гъст в средата и постепенно се разреждаше в рамките на десетки километри. Макар да се намираше в самия му край, Антоанет прекрасно си даваше сметка каква изкусителна мишена представлява „Буревестник”. Защитната система на триумвира беше заета с по-близките атакуващи елементи, но младата жена знаеше, че не може да разчита това положение да продължава вечно.

Гласът на Зейвиър прозвуча по интеркома:

— Антоанет? Скорпион е готов за тръгване. Казва, че можеш да отвориш люка за излизане всеки момент, когато решиш.

— Не сме достатъчно близо — отвърна тя.

Този път по интеркома прозвуча гласът на Скорпион. Вече се бе научила да го различава от тембъра на другите прасета.

— Антоанет? Достатъчно близо сме. Имаме достатъчно гориво, за да стигнем дотам. Не е нужно да рискуваш „Буревестник”, за да ни закараш още по-близо.

— Но колкото по-близо ви закарам, с толкова по-големи резерви от гориво ще разполагате. Не е ли така?

— Не мога да го оспорвам. В такъв случай ни закарай още петстотин километра по-натам. И, Антоанет? Това вече ще бъде наистина достатъчно близо.

Тя увеличи изображението на битката, черпейки от телеметричния поток на камерите, които вече обикаляха около кораба на триумвира. Пристигащата информация се обединяваше в единна картина и после се обработваше, за да се премахне движението, и макар от време на време да се наблюдаваха пропадания на образа, впечатлението беше такова, сякаш се носеха в пространството само на два-три километра от самия лайтхъгър. Тишината винаги съпровождаше холографските драми, но Антоанет никога не си беше давала сметка колко не на място изглежда тя, когато наблюдаваш истинска битка. Превръщаше се в отвратителна празнота, която въображението ѝ изпълваше с безкрайни крясъци. Положението се влошаваше още повече от факта, че при неритмичните изблици на светлина корабът на триумвира изплуваше от мрака, но никога не оставаше видим достатъчно дълго, за да види формата му в нейната цялост. Но и онова, което успяваше да зърне от перверзната му архитектура, беше достатъчно смущаващо.

Сега видя нещо, което не бе забелязала преди: очертаването на светло четириъгълниче, като златна врата, отворена някъде в набръчкания корпус на „Носталгия по безкрая”. То се появи само за миг, но той се оказа достатъчен нещо да успее да се плъзне навън през него. Сиянието от излязлата совалка освети стъпаловидния край на някаква летяща маса и когато корабът направи завой, изпускайки премигващите искри на пламъка от двигателя си, тъмната сянка се плъзна след него, покрай напомнящия гущерова кожа корпус на лайтхъгъра.

„Какво искаш да ми разкажеш за вълците, Фелка?” [Всичко, Клавейн. Поне всичко, което научих. Всичко, което Вълкът беше готов да ми позволи да узная.]

„Това може да не е цялата картина, Фелка. Възможно е даже да не е част от нея.”

[Знам. Но въпреки всичко мисля, че трябва да ти кажа.]

Не ставаше дума просто за война срещу разума — заразказва тя на Клавейн. — Това бе част от нея, само подробност от обемната им, колеблива програма за стопанисване на Космоса. Въпреки всички доказателства в полза на противното, вълците не се опитваха да прочистят напълно Галактиката от всякакъв разум. Стремежът им беше по-скоро да окастрят гората, така да се каже, и да оставят в нея само няколко фиданки, а не да я опожарят или обезлистят напълно. Или пък да оставят от огъня няколко грижливо поддържани до определено ниво пламъчета, вместо да го изгасят напълно. Помисли върху това — настоя Фелка. — Съществуването на вълците решава една космическа гатанка: машините-убийци обясняват защо човечеството се оказа почти само във Вселената, защо Галактиката като че ли няма други разумни култури. Започва да се налага предположението, че човечеството е някакъв статистически каприз в иначе лишения от живот Космос; че появата на разумен, използващ инструменти живот е изключителна рядкост и че светът трябва да стане на определен брой милиарди години, преди да се появи вероятност за възникването на такъв живот. Това се смяташе за възможно до ерата на междузвездните полети, когато изследователите започнаха да намират останки от други култури около близките звезди. Оказваше се, че използващият инструменти технологичен живот не само не е рядкост, ами е и доста разпространен. Но поради някаква причина всички тези култури са били изтребени.

Доказателствата навеждаха на мисълта, че самото унищожение става за несравнимо по-кратък период от времето, необходимо за еволюцията на съответните видове, може би не повече от няколко века. Освен това изтребването във всеки случай като че ли става горе-долу в периода, когато съответната култура прави опит за сериозна експанзия в междузвездното пространство.

С други думи, приблизително в същия етап от развитието, в който се намира сега човечеството, разделено на фракции, раздирано от неразрешими спорове, но така или иначе един вид.

В резултат на всичко това не беше особено изненадващо откритието, че съществува нещо като вълците или инхибиторите, както ги наричат някои от техните жертви. Този извод беше почти неизбежен, като се има предвид моделът на унищожение в отделните случаи: лишени от каквито и да било угризения групи машини-убийци, които дебнат между звездите, очаквайки търпеливо в продължение на еони появата на признаци за раждащ се разум…

Само дето това няма реален смисъл — допълни Фелка. — Ако даден вид разум трябва да бъде унищожен, независимо от причината, защо тогава това да не се направи още в зародиш? Разумът възниква от живота; животът, освен в някои изключително редки и екзотични случаи, възниква от определена отвара от химикали и сбор от условия. Следователно, ако врагът е интелигентността, защо намесата не става в по-ранен етап на еволюционния цикъл?

Това би могло да бъде осъществено по хиляди начини, особено когато времето се измерва в милиарди години. Намесата може да бъде осъществена даже още в периода на формиране на планетите, като деликатно се отклоняват облаците от слепваща се материя, които се образуват около младите звезди. Или пък да не се позволи на вече формиралите се планети да се създаде вода, или пък да се образуват само много тежки или леки светове. Планетите биха могли да бъдат запращани сред междузвездния студ или в лицето на родилите ги звезди.

Възможно е също така планетите да бъдат отравяни чрез деликатна промяна на бульона от елементи в тяхната кора, океани и атмосфера, за да се направи невъзможно осъществяването на органични реакции с въглерод. Или пък да се направи така, че световете никога да не улягат в стабилната средна възраст, която прави възможно възникването на сложен многоклетъчен живот. Може към кората им да се пращат непрестанно комети, така че да се тресат и гърчат под вечните бомбардировки, обречени на постоянна зима.

Друг от множеството варианти е да се заемеш с техните звезди, така че световете да бъдат периодически обливани с огън или обричани на ледникови периоди.

Но дори да си закъснял, дори да се окаже, че вече е възникнал сложен живот, който е достигнал разумно ниво и е родил технологиите, пак има начини…

Разбира се, че има начини.

Една-единствена, определена култура е в състояние да затрива живота в цялата галактика чрез умели манипулации на свръхплътни звездни трупове. Неутронните звезди могат да бъдат бутани една към друга, докато се унищожат взаимно в стерилизиращи бури от гама-лъчи. Струите на двойните звезди биха могли да се превръщат в оръжия от насочвана енергия: избълваните от тях пламъци биха изминавали разстояния от хиляди светлинни години…

И дори ако това е неосъществимо или нежелателно, животът би могъл да се изтребва с чиста сила. Една-единствена машинна култура би могла да подчини цялата Галактика за по-малко от един милион години, смазвайки съществуващия органичен живот. Те обаче не са тук за това ” — заяви в заключение Фелка.

„А за какво тогава?” — попита Клавейн.

„Настъпила е криза. Криза в далечното галактическо бъдеще, отдалечено на три милиарда години от днешния ден. Само дето то изобщо не е далечно. Става дума едва за тринайсет завъртания на галактическата спирала. Преди ледниците да сковат Земята, е можело да се отиде на някой бряг и да се вземе отчупено от утаечни скали камъче на възраст повече от три милиарда години.

Тринайсет завъртания на колелото? Това е нищо за космическите измерения. Може да се каже, че това време почти е настъпило.

„Каква криза?” — попита Клавейн.

„Сблъсък” — отговори Фелка.

ТРИЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

Когато доближи битката с още петстотин километра, Антоанет напусна мостика, вярвайки, че корабът ще се грижи сам за себе си три-четири минути, докато тя каже „довиждане” на Скорпион и неговия ескадрон. Когато стигна до големия обезвъздушен хангар, където чакаха прасетата, външният люк вече се бе отворил и първата от трите совалки беше излетяла. Видя само как сините ѝ пламъци се отдалечават към бляскавата сърцевина на битката. Последваха я незабавно два велосипеда, после дойде ред на втората совалка, изтласкана от тумбестите хидравлични бутала, които досега бяха използвани за придвижването на обемни товари.

Скорпион вече закопчаваше обезопасителния си колан, наместен в своя велосипед край третата совалка. Тъй като велосипедите на борда на „Буревестник” не бяха стигнали дотук сами чак от „Зодиакална светлина”, те носеха повече оръжие и амуниции и бяха по-добре бронирани от останалите. Бронята на велосипеда на Скорпион представляваше смъртоносна за очите комбинация от светещи цветове и отразяващи участъци. Беше почти невъзможно да се различи рамката на велосипеда под слоевете на бронята и различните форми на оръжията. Зейвиър му бе помогнал да направи последна проверка на отделните системи и точно преустанови връзката на някакъв лаптоп от диагностичния вход под седалката на велосипеда. Показа с вдигнат палец, че всичко е наред, и потупа бронята на миниатюрния летателен апарат.

— Изглежда си готов — обади се Антоанет през комуникационния канал на скафандъра.

— Не трябваше да излагаш на риск кораба си — каза Скорпион. — Но след като го направи, ще използвам подобаващо икономисаното си по този начин гориво.

— Не ти завиждам, Скорпион. Знам, че вече изгуби доста от войниците си.

— Те са наши войници, Антоанет, не само мои. — Включи контролното си табло и то заблестя във всевъзможни цветове, когато втората совалка бе избутана през люка от буталата. Стартерът на мотора му излъчваше силно синкаво сияние, отразявано от бронята. — Слушай — рече той. — Иска ми се да помислиш върху един факт. Ако знаеше каква е средната продължителност на живота на прасетата в Мълч, случилото се днес нямаше да ти се стори толкова трагично. Повечето от членовете на моята армия щяха да са умрели още преди години, ако не се бяха включили в кампанията на Клавейн. Смятам, че са му задължени, а не обратното.

— Това не означава, че трябваше да умрат днес.

— И повечето от тях няма да умрат. Клавейн е наясно от самото начало, че ще трябва да се примирим с известни загуби, моите прасета също го знаеха. Никога не сме превземали дори една пресечка в Казъм сити, без да се пролее кръв. Но повечето от нас ще се върнат на кораба, и то заедно с оръжията. Вече печелим, Антоанет. След като Клавейн използва кода за възпиране на оръжията, с войната на Вольова беше приключено. — Прасето дръпна надолу предпазващия от светлинни отблясъци визьор с ръкавицата си. — Това сега дори не е война, а просто една прочистваща терена операция.

— Може ли все пак да ти пожелая късмет?

— Можеш да ми пожелаеш каквото ти харесва, дяволите да го вземат. Това няма да промени нищо. А ако промени, значи не съм се подготвил достатъчно добре.

— Късмет, Скорпион. Късмет и на теб, и на цялата ти армия.

Буталата вече изтласкваха третата совалка към отвора. Антоанет стоя и гледа, докато и останалите велосипеди, заедно с велосипеда на Скорпион я последваха, а след това нареди на кораба да затвори люка и да се отдалечи от мястото на битката.

Вольова стигна невредима до оръжие седемнайсет. Макар наоколо битката за кораба ѝ да бушуваше с пълна сила, Клавейн очевидно вземаше всички възможни предпазни мерки да не повреди плячката. Преди да тръгне, тя бе изучила модела на действие на неговите велосипеди, совалки и корвети и стигна до заключението, че корабът ѝ може да стигне до оръжие седемнайсет с вероятност да не бъде улучен само от петдесет процента. В друг случай шансът за оцеляване би ѝ се сторил недопустимо нисък, но сега, донякъде за свой ужас, реши, че е по-скоро благоприятен. Оръжие седемнайсет единствено от петте не беше изтеглено обратно сред сигурността и уединението на „Носталгия по безкрая”. Иля паркира совалката си до него, достатъчно близо, за да няма как атаката срещу нея да не повреди и оръжието. После изтегли въздуха от кабината за управление на полета, защото не искаше да губи време с процедурата за изравняване на наляганията в херметичната камера. Скафандърът улесняваше движенията ѝ и ѝ даваше фалшиво усещане за сила и жизненост. Но може би все пак не всичко се дължеше на скафандъра.

Вольова се измъкна от отворения люк на совалката и за момент увисна между нея и оръжие седемнайсет. Чувстваше се ужасно уязвима, но спектакълът от битката беше хипнотизиращ. Накъдето и да погледнеше, виждаше само щурмуващи кораби, танцуващи искри от пламъците на двигателите им и кратки, обрамчени в синьо цветове на експлозии материя-антиматерия. Радиото ѝ пращеше от непрекъснатите смущения. Радиационният сензор на скафандъра ѝ пищеше непрестанно. Изключи и двете, защото жадуваше за тишина и спокойствие.

Беше паркирала совалката непосредствено над люка отстрани на оръжието. Усещаше пръстите си непохватни, докато набираше команди в гривната на скафандъра си, но действаше бавно и не допусна грешка. Не беше убедена, че ще постигне нещо заради дадената от Клавейн команда.

Люкът обаче се отвори с плъзгане и отвътре се разнесе бледозелена светлина.

— Благодаря — каза триумвирът, без да се обръща конкретно към никого.

Спусна се в зеления кладенец с главата напред. Всички доказателства за войната изчезнаха като кошмарен сън. Отгоре Вольова виждаше само бронирания корем на своята совалка, а наоколо си различаваше само вътрешната машинария на оръжието, окъпана все в същото блудкаво зелено сияние.

Залови се с извършването на процедурата, която вече беше изпълнявала, като на всяка крачка очакваше да се провали. Генераторите на страх работеха все така с пълна мощност, но този път тревожността ѝ се стори по-скоро успокояваща, отколкото смущаваща. Това означаваше, че критично важните функции на оръжието все още бяха активни и че Клавейн само беше зашеметил оръжие седемнайсет, а не го беше убил. Всъщност никога не беше предполагала сериозно, че може да бъде другояче, но в ума ѝ все пак бе останало известно съмнение. Ами ако той не се беше справил както трябва с кода?

Но оръжието не беше мъртво, а само спеше.

И тогава се случи същото като първия път. Люкът рязко се затвори, вътрешността на оръжието започна да се движи заплашително и тя усети приближаването на нещо. Към нея се бе насочило някакво неописуемо злобно присъствие. Вольова събра всичките си сили. Преживяването не ставаше по-малко смущаващо поради факта, че това не беше нищо повече от една по-съвършена субперсона.

Присъствието се промъкна зад нея, сянка, която оставаше вечно на самия ръб на периферното ѝ зрение. Отново се парализира и, както и преди, страхът бе десеторно по-голям от усещането, което бе имала току-що.

[За злите няма почивка, нали, Иля?]

Спомни си, че оръжието може да разчита мислите ѝ. „Реших просто да се отбия, за да видя как се чувстваш, Седемнайсети. Нали нямаш нищо против?”

[Това ли е всичко? Светско посещение?]

„Е, всъщност става дума за нещо малко повече от това.” [Така си и мислех. Ти идваш само когато искаш нещо, нали?]

„Определено не може да се каже, че полагаш особени усилия да ме накараш да се почувствам добре дошла, Седемнайсети.”

[За какво говориш? За насилствената парализа и чувството за всеобхватен ужас? Искаш да кажеш, че не ти допадат?] „Не мисля, че съм създадена, за да ги харесвам, Седемнайсети.”

Долови съвсем леко недоволство в отговора на оръжието.

[Може би.]

„Седемнайсети… налага се да поговорим по един въпрос, ако нямаш нищо против…”

[Няма да ходя никъде. Нито пък ти.]

„Така е. Наясно ли си с възникналото затруднение, Седемнайсети? Кодът, който не ти позволява да стреляш?”

Сега нацупването, ако наистина ставаше дума за такова нещо, заприлича повече на възмущение.

[Как няма да знам за него?]

„Просто проверявах, това е всичко. Колкото до този код, Седемнайсети…”

[Да?]

„Предполагам, че няма никакъв шанс да не му обърнеш внимание?”

[Да не обърна внимание на кода?]

„Нещо от този род, да. Тъй като имаш известна свобода на волята, помислих, че може би си заслужава да подхвана този… как да се изразя… дебат… Разбира се, знам, че е неразумно да очаквам от теб да бъдеш способен на такова нещо…”

[Неразумно ли, Иля?]

„Ами, ти със сигурност имаш своите ограничения. И ако, както твърди Клавейн, този код причинява системно прекъсване от корен… не може да се очаква да направиш кой знае какво по въпроса, нали така?”

[Какво ли знае пък Клавейн?]

„Доста повече от теб или мен, струва ми се…”

[Не ставай глупава, Иля.]

„В такъв случай възможно ли е…?”

Последва пауза, преди оръжието да благоволи да отговори. В този момент Вольова си помисли, че все пак може би не е изключено да успее. Дори степента на страх намаля дотолкова, че вече не беше нищо повече от остра крещяща истерия.

И тогава оръжието гравира отговора си в главата ѝ.

[Знам какво се опитваш да направиш, Иля.]

„Нима?”

[Но няма да излезе нищо. Не вярвам да мислиш сериозно, че могат да ме манипулират чак толкова лесно. Толкова абсурдно детински.]

„Не знам. За момент ми се стори, че виждам в теб нещо от самата себе си, Седемнайсети. Това е всичко.”

[Ти умираш, нали?]

Това я шокира.

„Откъде знаеш?”

[Знам много повече за теб, отколкото ти — за мен, Иля.] „Да, умирам. Но какво променя този факт? Ти си само една машина, Седемнайсети. Изобщо нямаш представа какво е това.”

[Няма да ти помогна.]

„Няма ли?”

[Не мога. Ти си права. Кодът действа из корен. Не мога да направя нищо.]

„В такъв случай всички приказки за свободна воля…” Парализата се прекрати мигновено, без предупреждение. Страхът остана, но не беше така краен както преди. Около нея оръжието се бе раздвижило отново, водещата навън врата се отвори и коремът на совалката се показа.

[Това не беше нищо. Просто приказки.]

„В такъв случай ще си вървя. Довиждане, Седемнайсети. Имам чувството, че това е последният ни разговор.”

Стигна обратно до совалката. Точно премина през люка и се озова в обезвъздушената кабина, когато забеляза някакво движение отвън. Тромаво, като голяма стрелка на компас, търсеща север, тайното оръжие се насочваше към нова цел, а от двигателите му изскачаха искри. Вольова погледна към дългата му ос, търсейки някаква отправна точка, каквото и да е от бойната сфера, което би я ориентирало накъде се насочваше оръжие седемнайсет. Но гледката беше прекалено объркваща, а нямаше време да даде команда на дисплея на конзолата да ѝ го покаже.

Оръжието спря рязко. Сега ѝ напомни желязната стрелка на титаничен часовник, биещ часа.

Тогава от пастта му изригна ослепителна линия и изчезна в пространството.

Седемнайсет стреляше.

„Това ще се случи след три милиарда години — продължи Фелка. — Две галактики ще се сблъскат: нашата и най-близката спираловидна съседка, галактиката Андромеда. В момента ги делят повече от два милиона светлинни години, но те се движат една към друга с неподлежаща на спиране инерция и това ще доведе до разрушение с космически мащаби. ” Клавейн я попита какво ще стане, когато галактиките се срещнат и тя обясни, че са възможни два сценария, два варианта на бъдещето. „В единия вълците, инхибиторите или, по-точно, далечните им потомци-машини прекарват живота през тази криза така, че да излезе от другия край, където ще може да процъфтява и да се разпространява безпрепятствено. Предотвратяването на сблъсъка не е възможно — уточни Фелка. — Дори една бродеща из галактиката, свръхорганизирана култура на машини не разполага с необходимите ресурси, за да го предотврати напълно. Но могат да се справят донякъде с него, най-лошите последствия могат да се избегнат. Това ще се случи на много нива. Вълците знаят няколко техники за придвижване на цели слънчеви системи, така че биха могли да ги отклонят в по-безопасен район. Методите не са прилагани през най-новата галактическа история, но повечето са опитвани и тествани в миналото, при различни спешни локални ситуации или при по-всеобхватни програми за изолиране. Проста машинария, за чието построяване е нужно да се разрушат само един-два свята на система, би могла да се прикрепя към корема на звездата. Атмосферата на звездата може да бъде изтеглена и огъната от леко вълнуващи се магнитни полета, приканващи материята да излита от повърхността. Звездното вещество би могло да се манипулира и да се принуди да лети само в една посока, действайки като излизащи от дюзата на огромна ракета отработени вещества. Това трябва да се направи деликатно, така че звездата да продължава стабилното си горене, а останалите планети да не изпопадат от орбитите си, когато тя започне да се движи. Отнема много време, но обикновено не е проблем; нормално те усещат десетки милиони години по-рано кога дадена система ще трябва да се придвижи.

Има и други техники: звездата може да се облече частично в черупка от огледала, така че налягане от собствената радиация да създаде импулс. По-малко тествани или предизвикващи по-малко доверие техники използват мащабно манипулиране на инерцията. Те са най-лесните, когато действат добре, но когато нещо не е както трябва се стига до потресаващи инциденти, катастрофи, при които цели системи внезапно са изхвърляни от галактиката с близка до светлинната скорост, запокитвани в междугалактическото пространство без надежда за връщане.

Вълците научили, че по-бавните, по-стари подходи често са по-добри от новооткритите способи.

Цялата тази работа, разбира се, не се ограничава единствено с придвижване на звезди. Дори ако двете галактики просто се докоснат пътьом, без да връхлетят челно една върху друга, пак няма да мине без гигантски фойерверки при сблъсъка на стените от газ и прах. При преминаването на ударните вълни през галактиките, ще се стартират преждевременно цикли на раждане на звезди. Цяло поколение свръхмасивни горещи звезди ще живеят и умрат за едно космическо премигване, загивайки в също толкова конвулсивни цикли на свръхнови. Не е изключено отделни звезди и техните слънчеви системи да преминат без драскотина през въпросните събития, но катастрофалните експлозии ще стерилизират огромни пространства от Галактиката. Положението ще бъде милиони пъти по-ужасно, ако сблъсъкът е челен, но и това развитие на нещата може да се задържи до известна степен и последствията да бъдат сведени до минимум. В продължение на един милиард години машините ще се трудят не за потискането на интелигентния живот, а за създаването на горещи звезди. Онези, които се изплъзнат от мрежата, ще бъдат отведени до ръба на пространството от машини за придвижване на звезди, така че предсмъртните им експлозии да не излагат на заплаха новопроцъфтелите култури.

Тази титанична работа няма да приключи скоро.

Но това е само един вариант на бъдещето. Има и друг — обясни Фелка. — При другия вариант разумът ще се промъкне през мрежата тук и сега и тогава инхибиторите ще изгубят здравата си хватка над Галактиката.

При този вариант на бъдещето времето на голямото процъфтяване е предстоящо според космическите измерения. То ще стане през следващите няколко милиона години. За миг сърцето на Галактиката ще загъмжи от живот, ще се превърне в групов, гъсто населен оазис на разума. Това ще бъде време на чудеса.

И въпреки това то е обречено.

Органичният разум не може да достигне организацията, която е необходима за успешното преминаване през сблъсъка. Сътрудничеството между видовете просто не е възможно в тези мащаби. Ако един вид избива всички останали, галактическите култури никога няма да се обединят в достатъчна степен, за да предприемат толкова масивна и продължителна програма като операцията по избягване на сблъсъка. И не защото няма да видят, че нещо трябва да се направи, а защото всеки вид ще предлага своя стратегия, свое предпочитано решение на проблема, и ще държи на него на всяка цена. Предизвиканите от това спорове няма да отстъпят с нищо на Войната на зазоряване.

Прекалено много ръце ще искат да държат космическото кормило — додаде Фелка. — Сблъсъкът ще се превърне в реалност и резултатите, от самия него и от придружаващите го войни, ще бъдат катастрофални. Това няма да сложи незабавно край на живота в Млечния път. Няколко премигващи разумни пламъчета ще се борят за живот в продължение на още два-три милиарда години, но поради мерките, които са взели, за да оцелеят, те самите също ще са се превърнали в машини. Никога вече няма да възникне нещо подобно на обществата отпреди сблъсъка. ”

Почти веднага след като Вольова установи, че оръжието стреля, лъчът секна и тя видя оръжие седемнайсет точно такова, каквото го беше оставила. Според нея то се бе освободило от контрола на Клавейн за около половин секунда. Ако не и за по-малко.

Включи радиото на скафандъра си. Незабавно прозвуча гласът на Хури.

— Иля…? Иля…? Можеш ли…

— Чувам те, Хури. Да не е станало нещо?

— Нищо не е станало, Иля. Просто ти очевидно успя да направиш каквото си беше наумила. Оръжието от тайната оръжейна улучи директно „Зодиакална светлина”.

Триумвирът затвори очи, наслаждавайки се на мига, като се питаше защо това не ѝ се струваше победа, както си бе представяла.

— Директен удар, казваш?

— Да.

— Не може да бъде. Не съм видяла светкавица от взривяването на конджоинърските двигатели.

— Казах, че попадението беше директно, а не фатално.

Междувременно Вольова беше успяла да извика изображението на неприятелския лайтхъгър на конзолата на совалката. Оттам го прехвърли във визьора на шлема си и се зае да изучава със страхопочитание пораженията. Лъчът беше срязал кораба на Клавейн, както нож — самун хляб, някъде през една трета от дължината. Подобният на игла нос, блестящ с шлифованите повърхности на леда с диамантени нишки, беше килнат на една страна от останалата част на корпуса и изоставаше, движейки се с вледеняващи бавни движения, като срутващ се остър връх на кула. Оставената от лъча рана все още беше яркочервена, а от двете страни на увредения корпус избухваха експлозии. Това беше най-сърцераздирателно красивото нещо, което беше виждала от известно време. Жалко само, че не го виждаше със собствените си очи.

Точно тогава совалката се килна на една страна. Иля излетя и се блъсна в стената, защото не бе успяла да си сложи предпазния колан на мястото пред конзолата. Какво бе станало? Да не би оръжието да се беше прицелило отново и да бе блъснало совалката при този процес? Тя се изправи и насочи очилата си към прозореца, но оръжието не беше променило ориентацията си откакто бе стреляло. Совалката отново се наклони рязко на една страна и този път тя усети, посредством дактилните сензори на ръкавиците си, острото стъргане на метал в метал. Все едно че друг кораб се триеше в нейния.

Стигна до това заключение само миг преди първата фигура да влезе през все още отворения люк. Вольова се прокле, задето не бе затворила след себе си, но фактът, че носи скафандър, бе създал в нея фалшиво усещане за сигурност. А трябваше да мисли не толкова за нуждите за поддържане на живота си, колкото за опасността от нахлуване в совалката. Точно такъв тип грешка нямаше да допусне никога, ако беше добре, но предположи, че може да си позволи една-две грешки в края на играта. Все пак беше нанесла нещо като победоносен удар върху лайтхъгъра на Клавейн. Отрязаният корпус се отдалечаваше, оставяйки след себе си любопитни следи от механична кръв.

— Триумвир? — обади се фигурата; гласът на мъжа избръмча в каската ѝ.

Тя се вгледа в бронята му и забеляза странната ѝ украса и изумителното противопоставяне на светеща боя и огледални повърхности.

— Имате това удоволствие — отвърна тя.

Фигурата беше насочила срещу ѝ оръжие с широко дуло. Отзад в кабината се промъкнаха още два екземпляра с подобни брони. Първият дръпна надолу черния си визьор; през дебелото тъмно стъкло на каската му Вольова различи не особено човешките черти на суперпрасе.

— Казвам се Скорпион — информира я той. — Тук съм, за да приема вашата капитулация, триумвир.

— Моята капитулация ли? — възкликна изненадано тя.

— Да, триумвир.

— Не си ли поглеждал напоследък през прозореца, Скорпион? Добре би било да го направиш.

Нашествениците се посъветваха нещо помежду си. Тя усети точно в коя секунда те си дадоха сметка какво се бе случило. Последва почти незабележимо свеждане на дулото на оръжието, искрици на колебание в очите на Скорпион.

— Въпреки това сте наш затворник — заяви той, но съвсем не така убедено, както преди.

Иля се усмихна снизходително.

— Е, става доста интересно. Къде според теб ще осъществим формалностите? На вашия кораб или на моя?

„И за това ли става дума? Това ли е изборът, който ми се предлага? Че дори да победим, дори да бием вълците, това няма да означава нищо в дългосрочен план? Че най-доброто, което бихме могли да направим за запазването на самия живот, съобразявайки се с общата перспектива, е да се свием и да умрем още сега? Че би трябвало да се предадем на вълците, а не да се готвим за борба с тях?”

[Не знам, Клавейн.]

„Възможно е това да е лъжа. Възможно е да е само самооправдателна реторика и Вълкът да ти е показал тяхната пропаганда. Може би изобщо не съществува по-висша кауза. Може би в действителност те просто изтребват разума, без да се нуждаят от причина за това. Но дори да са ти показали самата истина, пак нещо не ми се струва както трябва. Каузата може и да е справедлива, но историята е пълна с жестокости, извършени в името на някаква правда. Можеш да ми се довериш в това отношение. Не можеш да извиниш избиването на милиарди разумни същества с осъществяването на някаква далечна утопична мечта, независимо от алтернативата.”

[Но ти знаеш точно каква е алтернативата, Клавейн. Абсолютно унищожение.]

„Да. Или поне те твърдят така. Ами ако не е толкова просто? Ако казват истината, тогава цялата бъдеща история на галактиката ще бъде повлияна от присъствието на вълците. Никога няма да разберем какво би се случило, ако те не бяха хванали кормилото в кризисния период. Експериментът се променя. И сега вече в него участва нов фактор: слабостта на вълците, фактът, че силите им бавно намаляват. Може би никога не са били създадени, за да бъдат толкова брутални, Фелка… Замисляла ли си се над това? Че някога са били повече овчари, отколкото бракониери? Може би това е бил първият им провал, толкова отдавна, че вече никой не го помни? Вълците продължават да следват правилата, които са били инструктирани да налагат, но го правят все по-неразумно и все по-безмилостно. Започналото като внимателно сдържане се е превърнало в геноцид. Започналото като авторитет се е превърнало в тирания, самоувековечаваща се и самоналагаща се. Помисли върху това, Фелка. Възможно е действията им да са мотивирани от по-висша кауза, но не е задължително тя да е справедлива.”

[Знам само това, което ми показа той. Не е моя работа да избирам, Клавейн. Не е моя работа да ти показвам какво би трябвало да правиш. Реших само, че трябва да бъде казано.]

„Знам. И не те виня за това.”

[Какво смяташ да правиш, Клавейн?]

Той се замисли за жестокия баланс на нещата: образуващите нещо като уравнение перспективи на космическата борба — продължаващи хилядолетия битки, раздиращи лицето на галактиката — противопоставени срещу безкрайно по-величествени перспективи на космическа тишина. Мислеше си за въртящи се около оста си светове и луни, чиито дни не бяха преброени, а сезоните им бяха незапомнени. Помисли си за звездите, които живееха и умираха в отсъствието на разумни наблюдатели, пламтящи в безсмисления мрак до края на времената, без нито една съзнателна мисъл да наруши леденото спокойствие между тук и вечността. Машините можеха пак да обикалят из тези космически степи и в известен смисъл да преработват и тълкуват фактите, но нямаше да има нито признателност, нито любов, нито омраза, нито загуба, нито болка, само анализ, докато последният проблясък на мощност изчезне в последната верига, така че финалният алгоритъм да замре, така и без да бъде довършен.

Разбира се, той беше безнадеждно антропоморфен. Цялата драма засягаше само местната група галактики. Отвъд тях, не само на десетки, а на стотици милиони светлинни години оттук, съществуваха други подобни групи, струпвания на десет-двайсет галактики, свързани в мрака от взаимодействието на своята гравитация. Бяха прекалено далече, за да си въобразява, че може да се стигне до тях, но така или иначе съществуваха някъде там. Бяха застрашително безмълвни… но това не означаваше непременно, че са лишени от разум. Може би бяха научили колко ценно е мълчанието. Величествената история на живота в Млечния път може би представляваше само една скромна нишка в нещо отрезвяващо със своите размери. Може би в крайна сметка даже нямаше значение какво щеше да се случи тук. Изпълнявайки сляпо дадените им в далечното галактическо време инструкции, вълците можеха да задушат разумния живот сега или да преведат една негова нишка през най-тежката криза. И може би нито един от възможните изходи всъщност нямаше значение, така както унищожението на живота на един-единствен остров не би променило кой знае какво от богатия живот, кипящ върху един цял свят.

Или пък това имаше по-голямо значение от каквото и да било друго.

Клавейн го прозря с внезапна, спираща сърцето яснота: единственото, което имаше значение, беше тук и сега. Единственото, което имаше значение, беше оцеляването. Разумът, който се подчиняваше и приемаше собственото си унищожение, независимо какви бяха дългосрочните доводи, независимо колко благородна беше по-висшата кауза, не беше от този тип разум, който би имал интерес да опази.

Нито от тип, на който би имал интерес да служи. Като всеки друг труден избор, който му се бе налагало да прави някога, сърцевината на проблема беше детински лесна: можеше да отстъпи оръжията и да приеме да стане съучастник в предстоящото унищожение на човечеството с пълното съзнание, че е дал своята дан за окончателната съдба на разума. Или можеше да вземе оръжията сега или поне толкова, доколкото успееше да се добере, и да се изправи срещу тиранията.

Може би щеше да бъде безсмислено. Може би така неизбежното просто щеше да се отложи във времето. Но ако случаят беше такъв, какво щеше да му навреди да опита?

[Клавейн…]

Изпълни го безбрежно спокойствие. Сега вече всичко беше ясно. Щеше да ѝ каже, че е решил да вземе оръжията и да се опълчи срещу ставащото, а бъдещата история можеше да върви по дяволите. Той беше Невил Клавейн и никога в живота си не се беше предавал.

Но внезапно нещо друго привлече вниманието му. „Зодиакална светлина” беше улучен. Големият кораб се разцепваше на две.

ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

— Здравей, Клавейн — каза Иля Вольова. Наложи се да напрегне вниманието си, за да разбере какво изрича немощният ѝ, подобен на шумолене на хартия глас. — Радвам се най-сетне да те видя. Ще се приближиш ли?

Той тръгна към леглото ѝ, неспособен да повярва, че това е триумвирът. Изглеждаше ужасно болна, но същевременно усещаше дълбокото ѝ спокойствие. Изражението ѝ, доколкото можеше да го разчете, тъй като очите ѝ бяха скрити зад сиви очила, говореше за умиротворено чувство за изпълнен дълг, за уморено въодушевление, което идва в резултат на приключването на някакво дълго и трудно дело.

— Приятно ми е да се запозная с теб, Иля — рече той.

Ръкува се с нея изключително внимателно. Вече бе научил, че макар да бе ранена, беше излязла отново, за да се включи в битката. Лишена от нужната протекция, беше облъчена от такова количество радиация, с което не бяха в състояние да се справят дори широкоспектърните медишинки.

Тя щеше да умре и то, скоро.

— Много си приличаш с твоя пълномощник, Клавейн — заяви все така едва-чуто тя. — И много се различаваш от него. В теб има нещо тържествено, което липсва в машината. Или пък просто вече те познавам по-добре като противник. Съвсем не съм убедена, че преди те уважавах.

— А сега?

— Накара ме да се позамисля на няколко пъти, това мога да го кажа със сигурност.

В стаята бяха деветима. До леглото на Вольова стоеше Хури. Клавейн предположи, че това е помощничката ѝ. Той самият, на свой ред, беше придружен от Фелка, Скорпион, двама от неговите прасета-войници, Антоанет Бакс и Зейвиър Лиу. Совалката на Клавейн бе паркирала в „Носталгия по безкрая” незабавно след обявяването на прекратяването на огъня, последвана малко след това от „Буревестник”.

— Мисли ли върху моето предложение? — попита деликатно Клавейн.

— Твоето предложение ли? — изсумтя презрително триумвирът.

— Преразгледаното ми предложение. Онова, което не предвижда едностранна капитулация от твоя страна.

— Едва ли си в положение да правиш предложения на когото и да било, Клавейн. Когато погледнах за последен път, видях, че разполагаш само с половин кораб.

Тя имаше право. Рьомонтоар и по-голямата част от намиралия се там екипаж бяха все още живи, но лайтхъгърът беше понесъл големи увреждания. Истинско чудо беше, че конджоинърските двигатели не се бяха взривили.

— Под предложение имам предвид… идея. Взаимно уреждане на въпроса, носещо полза и за двете страни.

— Защо не ми опресниш паметта, Клавейн?

Той се обърна към Бакс.

— Антоанет, би ли се представила?

Младата жена се приближи до леглото със същия трепет, който бе проявил и Клавейн.

— Иля…

— Триумвир Вольова, млада госпожице. Поне докато се опознаем по-добре.

— Исках да кажа… Аз притежавам този кораб., товарния…

Вольова погледна към Клавейн. Той разбра какво означава погледът ѝ. Тя си даваше ясно сметка, че не ѝ остава много време и нямаше нужда от усуквания.

— Бакс има товарен кораб — поясни той. — Сега е паркиран тук. Разполага с ограничени трансатмосферни способности… не с най-добрите, но ще се справи.

— И накъде биеш с всичко това, Клавейн?

— Ами той разполага с големи овъздушени товарни трюмове. Може да пренася пасажери, голям брой пасажери. Не точно при луксозни условия, но…

Иля направи знак на Бакс да се приближи още.

— Колко?

— Четири хиляди без проблем. Може би дори пет. Корабът просто е подходящ да бъде използван като Ноев ковчег, триумвир.

Клавейн кимна.

— Помисли за това, Иля. Знам, че тече някакъв евакуационен план. Преди мислех, че това е хитрост; но сега вече видях доказателствата. Но засега сте пренесли нищожна част от населението на планетата.

— Правим каквото можем — обади се Хури, сякаш се оправдаваше.

Клавейн вдигна длан.

— Знам. Като се има предвид всичко, с което трябва да се съобразявате, действително е постижение, че сте успели да прекарате и толкова хора. Но това не означава, че сега не можем да се справим значително по-добре. Оръжието на вълците… инхибиторското съоръжение е стигнало почти до сърцето на Делта Павонис. Просто няма време за друг план. С „Буревестник” броят на пътуванията намалява до петдесет. Може би дори до четирийсет, както предполага Антоанет. И тя е напълно права — това е Ноев ковчег. При това — бърз.

Вольова изпусна стара като света въздишка.

— Ех, ако само беше толкова просто, Клавейн.

— Какво имаш предвид?

— Ние не превозваме безлични единици от повърхността на Ризургам. Превозваме хора. Уплашени, отчаяни хора. — Сивите очила се наклониха лекичко. — Нали, Хури?

— Тя е права. Там долу е голяма бъркотия. Администрацията…

— Преди бяхте само вие двете — прекъсна я Клавейн. — Трябваше да работите с правителството. Но сега разполагаме с армия и със средствата да наложим своята воля. Нали, Скорпион?

— Можем да превземем Кювие — уточни прасето. — Вече съм мислил по този въпрос. Не е нищо повече от превземането на една пресечка в Казъм сити. Или на този кораб.

— Вие изобщо не сте превземали кораба ми — напомни му Вольова. — Така че не надценявайте възможностите си. — Върна вниманието си към Клавейн и гласът ѝ стана по-остър, отколкото беше при пристигането му. — Сериозно ли мислиш за превземане със сила?

— Ако това е единственият начин тези хора да бъдат изведени от планетата, тогава да, точно това ще направя.

Триумвирът го погледна лукаво.

— Както разбирам, запя друга песен, Клавейн. Откога евакуирането на Ризургам зае първо място сред твоите приоритети?

Той погледна към Фелка.

— Осъзнах, че притежанието на оръжията съвсем не е чак толкова ясно разделен на черно и бяло проблем, както смятах. Трябваше да се направи избор, по-труден, отколкото би ми се искало, и то не един, но си дадох сметка, че избягвам да мисля за тях именно заради трудността им.

— Значи не искаш оръжията, така ли? — попита Вольова.

Клавейн се усмихна.

— Всъщност още ги искам. Както и ти. Но мисля, че бихме могли да се споразумеем.

— Чака ни работа, Клавейн. Нямам предвид само евакуирането на Ризургам. Наистина ли смяташ, че ще оставя инхибиторите да правят каквото си искат?

Той поклати глава.

— Не. Всъщност вече имам своите подозрения.

— Аз умирам, Клавейн. Нямам бъдеще. При подходяща интервенция бих могла да оцелея още няколко седмици, не повече. На някой друг свят може би ще успеят да направят за мен още, стига, разбира се, някъде все още да са запазени съществуващите преди чумата технологии, но това ще включва досадни неща като замразяване, нещо, което ми се е случвало предостатъчно пъти за едно съществуване. Затова смятам, че това е краят. — Вдигна китката си с тънка като на птица кост и потупа по леглото. — Поверявам ти този скапан, чудовищен кораб. Можеш да го отведеш заедно с хората далече оттук, веднъж щом приключим операцията по евакуирането. Ето, давам ти го. Твой е. — Тя повиши глас, усилие, което може би ѝ струваше повече, отколкото той бе в състояние да предположи. — Чуваш ли, Капитане? Сега корабът е на Клавейн. Следователно аз си подавам оставката като триумвир.

— Капитан ли…? — попита Клавейн.

Тя се усмихна.

— Ще разбереш, не се притеснявай.

— Аз ще се погрижа за евакуираните — увери я Клавейн. А после кимна и към Хури. — Имате думата ми. Обещавам, че няма да предам доверието ти, триумвир.

Вольова го накара да замълчи с уморено махване на ръка.

— Вярвам ти. Ти ми изглеждаш от хората, които си вършат работата докрай.

Той се почеса по брадата.

— В такъв случай има само още едно нещо.

— Оръжията ли? Кой ще ги получи в крайна сметка? Е, не се тревожи. Вече съм мислила за това.

Той зачака, оглеждайки поредицата от абстрактни сиви гънки, която представляваше отпуснатото върху леглото тяло на триумвира.

— Ето какво предлагам — обяви тя със слаб като шепот на вятъра глас. — И то не подлежи на преговори. — Тогава премести отново вниманието си към Антоанет. — Ти. Как каза, че ти е името?

— Бакс — отвърна, почти заеквайки, младата жена.

— Хмм. — Ако се съдеше по тона на Иля, това бе най-безинтересното нещо, което беше чувала в живота си. — А корабът ти… товарния… наистина ли е толкова голям и бърз, както се твърди?

Антоанет сви рамене.

— Така смятам.

— Тогава вземам и него. Няма да ти трябва, щом приключим с евакуирането на планетата. Вие по-добре се погрижете да приключите с тази работа преди да съм умряла.

Клавейн погледна към Бакс и след това — отново към Вольова.

— За какво ти е корабът ѝ, Иля?

— За слава — отвърна пренебрежително тя. — За слава и изкупление. За какво друго според теб?

Антоанет Бакс седеше сама на мостика на кораба си, корабът, който беше неин и преди това — на баща ѝ, корабът, който някога беше обичала и после беше мразила, корабът, който бе част от нея, като плътта ѝ, със съзнанието, че това е последният път. За добро или за лошо, нищо вече нямаше да бъде същото от сега нататък. Беше дошъл моментът да приключи процеса, започнал с онова излитане от карусел Ню Копенхаген, имащо за цел осъществяването на един абсурден и глупав обет от детството ѝ. Въпреки цялата си глупост, той бе роден от нежност ѝ обич, а я бе отвел насред войната и в огромната смазваща машина на самата история. Само ако знаеше, ако нещо ѝ бе подсказало какво щеше да се случи, как щеше да се замеси в историята на Клавейн, история, която бе започнала векове преди собственото ѝ раждане и щеше да я откъсне от средата ѝ и да я отнесе на светлинни години от дома и десетилетия в бъдещето… тогава може би щеше да изгуби кураж и да се откаже от изпълнението на обета. Може би. Но не беше изключено и да реагира по съвсем друг начин — да погледне страха си право в лицето и да се изпълни с дори още по-непреклонна решимост да изпълни онова, което си бе обещала да направи преди толкова години. Напълно възможно беше да постъпи именно така. Който си е твърдоглав, остава такъв до гроб… ако това не беше личното ѝ мото, време беше да го направи такова. Баща ѝ може би нямаше да одобри, но тя бе убедена, че в дълбините на сърцето си щеше да се съгласи и може би дори да се изпълни с възхищение към нея заради него.

— Корабе?

— Да, Антоанет?

— Всичко е наред, знаеш ли. Нямам нищо против. Можеш да продължаваш да ме наричаш „госпожичке”.

— Това винаги е било само преструвка. — Бийст или по-точно Лайл Мерик — направи пауза. — Справих се по-скоро добре, не мислиш ли?

Татко е имал право да ти се довери. Ти наистина се грижеше за мен, нали?

Толкова добре, колкото успявах. Което не беше толкова добре, колкото се надявах. Но и ти не улесняваше нещата. Но това е неизбежно, като се има предвид кой ти е баща. Той не беше от предпазливите и ти си наследила това му качество.

— Но се справихме, Корабе. И продължаваме да се справяме. Това все пак означава нещо, нали?

— Така мисля.

— Корабе… Лайл…

— Антоанет?

— Знаеш какво иска триумвирът, нали?

Мерик не и отговори в продължение на няколко секунди. Цял живот си бе въобразявала, че паузите бяха вкарани като украса в разговорите на субперсоната, но сега вече знаеше, че са напълно реални. Съзнанието на симулацията на Мерик беше доста близко до нормалната човешка мисъл, така че паузите му говореха за истински ретроспекции.

— Да, Зейвиър ме информира.

Антоанет се зарадва, че поне не ѝ се налагаше тя да го запознае с тази част от уговорката.

— Когато евакуирането завърши, когато отведем от планетата толкова хора, колкото успеем, триумвирът ще иска да използва „Буревестник” за себе си. Казва, че било за слава и изкупление. Звучи ми като самоубийствена мисия, Лайл.

— И аз стигнах горе-долу до същото заключение, Антоанет. — Синтетичният глас на Мерик звучеше изнервящо спокойно. — Тя умира, доколкото разбирам, така че това не е самоубийство в стария смисъл… но правенето на тази разлика е абсолютно безсмислено. Предполагам, иска да изкупи миналото си.

— Хури, другата жена, казва, че тя не е чудовището, което са направили от нея хората на Ризургам. — Антоанет поддържаше гласа си равен и спокоен като този на Мерик с цената на доста усилия. Двамата засягаха ужасна тема, обикаляха около отсъствие, което никой от тях не желаеше да признае. — Но предполагам, че в миналото си все пак е извършила някои лоши неща.

— В такъв случай ставаме двама. Да, Антоанет, знам какво те тревожи. Но не трябва да се притесняваш за мен.

— Тя мисли, че ти си просто кораб, Лайл. И никой няма да ѝ каже истината, защото всички страшно много се нуждаят от нейното сътрудничество. Не че ако ѝ кажеха, нещо щеше да се промени… — Младата жена не довърши мисълта си; мразеше се, задето се чувстваше толкова тъжна. — Ти ще умреш, нали? Най-накрая, така, както щеше да стане преди всички тези години, ако татко и Зейвиър не ти бяха помогнали.

— Аз го заслужавах, Антоанет. Извърших нещо ужасно и се изплъзнах от лапите на правосъдието.

— Но, Лайл…

Усещаше парене в очите. В цялото ѝ същество започваха да се надигат сълзи, глупави, ирационални сълзи, заради които се презираше. Беше обичала кораба си, после го беше мразила… мразила заради лъжата, в която бе замесен баща ѝ, заради лъжата, която ѝ бяха казали; и след това го бе обикнала отново, защото корабът и призракът на Лайл Мерик, който го обитаваше, бяха осезаема връзка с баща ѝ. И след като бе постигнала това помирение, ножът отново се бе завъртял в раната. Отнемаха ѝ онова, което се бе научила да обича, онази кучка Вольова измъкваше от ръцете ѝ последната връзка с баща ѝ…

Защо всичко винаги трябваше да става по трудния начин? Единственото ѝ желание бе да спази един обет.

— Антоанет?

— Бихме могли да те отделим оттук — каза тя. — Да те извадим от кораба и да те заменим с обикновена субперсона. Не е нужно Вольова да знае за това, нали?

— Не, Антоанет. Дошло е и моето време. Ако тя иска слава и изкупление, защо тогава аз да не мога да взема мъничко от тях за себе си?

— Ти вече промени положението. Няма никаква нужда от по-голяма саможертва.

— Но въпреки това аз правя този избор. Няма да ми се сърдиш за него, нали?

— Не — отвърна тя, но гласът ѝ изневери за момент. — Няма.

— Ще ми обещаеш ли нещо, Антоанет?

Тя потърка очи, засрамена от сълзите си и същевременно — обзета от странно ликуване.

— Какво, Лайл?

— Че ще продължаваш да се грижиш добре за себе си, каквото и да се случи оттук нататък.

Тя кимна.

— Обещавам. Ще го направя.

— Това е добре. Искам да кажа още нещо и после мисля, че всеки може да си върви по пътя. Аз мога да продължа сам с евакуирането на хората. Всъщност категорично отказвам да ти позволя да се излагаш на по-нататъшна опасност, като продължаваш да летиш на борда ми. Как ти се струва тази заповед? Впечатлена си, нали? Не мислеше, че съм способен на това.

— Не, Корабе, не мислех.

Младата жена се усмихна, напук на себе си.

— И едно последно нещо, Антоанет. За мен беше удоволствие да служа под твоите команди. Удоволствие и чест. А сега, моля те, отиди да си намериш друг кораб, за предпочитане по-голям и по-хубав, на който да бъдеш капитан. Сигурен съм, че ще се справиш прекрасно с тази задача.

Тя стана от мястото си.

— Ще се постарая, обещавам.

— В това не се и съмнявам.

Антоанет тръгна към вратата, но на прага се поколеба.

— Сбогом, Лайл — каза тя.

— Сбогом, госпожичке.

ЧЕТИРИЙСЕТА ГЛАВА

Измъкнаха го треперещ от отворения ковчег. Той се чувстваше като спасен в последния момент, давещ се през зимата човек. Започна да фокусира лицата на хората наоколо, но не разпозна веднага нито едно от тях. Някой хвърли термално одеяло около раменете му. Гледаха го без да говорят, защото предполагаха, че не му беше до разговори и би предпочел да се ориентира със собствени сили.

Клавейн поседя на ръба на ковчега няколко минути, докато усети в краката си достатъчно енергия, за да се потътри из стаята. Спъна се в последния момент, но успя да падне грациозно, сякаш внезапно бе решил да се подпре на бронираната рамка на прозореца. Взря се през стъклото. Не виждаше нищо освен тъмнина и собственото си призрачно отражение. Изглеждаше като без очи, очните му кухини бяха със сенки, също толкова черни, както и вакуумът навън. Изпълваше го непреодолимо усещане за дежа вю, чувството, че вече е бил тук, и е съзерцавал подобното си на маска лице. Той опъна нишката на спомените, докато се освободи, и си припомни една, организирана в последния момент дипломатическа мисия, една приближаваща към окупирания Марс совалка, предстоящата конфронтация с един стар враг и приятел на име Галиана… и си спомни, че даже тогава, преди четиристотин години, макар вече май да бяха и повече, се почувства прекалено стар за света, прекалено стар за ролята, която му налагаше той. Ако тогава знаеше какво му предстои, или щеше да се изсмее, или да полудее. Беше му се струвало, че това е краят на живота му, а в действителност се бе оказало само миг от неговото начало, който сега трудно отделяше от детството си.

Погледна назад към хората, които го бяха довели, и после нагоре, към тавана.

— Намалете осветлението — обади се някой.

Отражението му изчезна. Сега успяваше да види нещо друго освен тъмнина. Беше рояк звезди в едната полусфера на небето. Червени, сини, златни и смразяващо бели. Едни бяха по-ярки от други, но той не виждаше познати съзвездия. Но струпването на звезди в едната част на небето означаваше само едно — все още се движеха релативистично, все още с близка до светлинната скорост.

Клавейн се обърна към групичката хора.

— Мина ли битката? — попита той.

Бледа тъмнокоса жена отговори от името на всички:

— Да, Клавейн. — Говореше топло, но не с абсолютната увереност, която бе очаквал. — Да, мина. Влязохме в бой с трите конджоинърски кораба, като унищожихме единия и повредихме другите два.

— Само ги повредихте?

— Симулациите не го представиха съвсем правилно — отвърна жената. Тя се приближи до Клавейн и напъха под носа му чаша с някаква кафява течност. Той се вгледа в лицето и косата ѝ. В тях имаше нещо познато, нещо, което пробуди същите стари спомени, раздвижени от отражението му в прозорчето. — Ето, изпий това. Възстановяващи медишинки от арсенала на Иля. Ще ти подейства превъзходно.

Клавейн пое чашата от ръката ѝ и подуши бульона. Миришеше на шоколад, а бе очаквал чай. Отпи малко от него.

— Благодаря — каза той. — Имаш ли нещо против, ако те попитам как се казваш?

— Ни най-малко. Аз съм Фелка. Познаваш ме много добре.

Той я погледна и сви рамене.

— Струваш ми се позната…

— Изпий го. Мисля, че имаш нужда от него.

Паметта му се възвръщаше на части, като електричеството в останал за известно време без ток град: светват квартал след квартал, докато нормалното захранване се възстанови напълно. Дори когато се чувстваше добре, му прилагаха все нови и нови терапии с медишинки, всяка една от които въздействаше върху конкретна мозъчна функция и се даваше в още по-фино определени дози от предишната, докато Клавейн гримасничеше и не съдействаше особено охотно. Най-накрая стигна дотам да не желае никога повече да види чаша с топъл шоколад.

След няколко часа заключиха, че е неврологично здрав. Все още имаше неща, които не си спомняше с особена точност, но му обясниха, че това е в допустимите рамки на обичайната амнезия, придружаваща излизането от замразено състояние, и не говори за неприятен развой на събитията. Дадоха му биомонитор под формата на леко наметало, назначиха му издължен бронзов слуга и му казаха, че е свободен да се движи където иска.

— Не е ли редно да попитам защо ме събудихте?

— Ще стигнем и до това, но по-късно — отвърна Скорпион, който явно командваше парада. — Няма причина да бързаме толкова, Клавейн.

— Но доколкото разбирам, трябва да се вземе някакво решение?

Скорпион погледна към един от другите лидери, някаква жена на име Антоанет Бакс. Имаше големи очи и луничав нос и той усещаше, че има спомени и за нея, но все още не ги беше изнамерил. Тя кимна почти незабележимо в отговор.

— Не бихме те събудили само заради гледката, Клавейн — увери го Скорпион. — Става дума за един голям боклук, дори при изгасени светлини.

Някъде в сърцето на огромния кораб имаше място, което му се струваше, че принадлежи на съвсем друга част на вселената. Това бе една полянка, място с трева, дървета и синтетично синьо небе. Във въздуха се носеха холографски птици: папагали, колибри и други от този род, които прелитаха от дърво на дърво, оставяйки кометоподобни следи от ярки основни цветове. Водопадът в далечината изглеждаше подозрително истински, обвит в синкавобяла мъгла там, където падаше в малко тъмно езеро.

Фелка го съпроводи до равно петно от прохладна, лъскава трева. Тя носеше дълга черна рокля, стигаща до под глезените. Очевидно нямаше нищо против подгъвът ѝ да се влачи по мократа от росата трева. Двамата седнаха един срещу друг, за да си починат, върху пънове, чиято горна част бе излъскана до блясък. Не трябваше да делят това място с никой друг освен с птиците.

Клавейн се огледа. Вече се чувстваше несравнимо по-добре и паметта му беше почти възстановена, но изобщо не си спомняше това място.

— Ти ли създаде това, Фелка?

— Не — отвърна предпазливо тя. — Но защо питаш?

— Защото ми напомня донякъде гората в сърцето на Майка Нест, струва ми се. Където беше твоето ателие. Само дето тук има гравитация, разбира се.

— Значи си го спомняш.

Той почеса наболата си брада. Някой го беше бръснал старателно, докато бе спал.

— Това-онова. Но не толкова, колкото ми се иска, особено за случилото се преди да бъда замразен.

— Какво точно си спомняш?

— Рьомонтоар тръгна, за да се свърже със Силвест. Ти за малко не замина с него, но в последния момент се отказа. Почти нищо друго. Вольова е мъртва, нали?

Фелка кимна.

— Евакуирахме населението на планетата. Вие с Вольова се договорихте да си поделите останалите оръжия адска класа. Тя взе „Буревестник”, натовари там колкото оръжия можа, и се насочи право към сърцето на инхибиторската машина.

Клавейн сви устни и подсвирна тихичко.

— И успя ли да промени нещо?

— Абсолютно нищо. Но си отиде с гръм.

Клавейн се усмихна.

— Не съм очаквал нещо по-малко от нея. И какво друго?

— Хури и Торн… нали си ги спомняш? Присъединиха се към експедицията на Рьомонтоар към Хадес. Имат совалки и задвижиха системите за самостоятелно възстановяване на „Зодиакална светлина”. От тях се иска само да снабдяват лайтхъгъра с необходимите суровини, а той ще се поправи сам. Това обаче ще отнеме известно време, достатъчно, за да осъществят контакт със Силвест, според Хури.

— Не знаех какво да мисля за твърдението ѝ, че вече е била в Хадес — промълви Клавейн, като откъсна няколко стръка трева в близост до краката си. Смачка ги между пръстите си и подуши сочната зелена субстанция, която изцапа дланта му. — Но триумвирът явно мислеше, че това е вярно.

— Ще разберем рано или късно — отговори Фелка. — След като осъществят контакта, независимо колко време ще отнеме тази задача, те ще изведат „Зодиакална светлина” от системата и ще следват нашата траектория. Колкото до нас, ами… това е все така твоят кораб, но ежедневните дела се управляват от триумвират. Триумвирите са Блъд, Крус и Скорпион, избрани чрез всеобщо гласуване. Хури щеше да бъде една от тях, разбира се, ако не беше предпочела да остане след приключването на евакуацията.

— Доколкото си спомням бяха спасени сто и шейсет хиляди души — рече Клавейн. — Шокиращо далече ли са от истината тези спомени?

— Не, почти са верни. Тази цифра звучи наистина впечатляващо, но само докато разбереш, че не успяхме да спасим останалите четирийсет хиляди…

— Ние объркахме нещата, нали? Ако не се бяхме намесили…

— Не, Клавейн. — Тонът ѝ прозвуча поучително, сякаш той бе старец, допуснал непростима грубост в изискана компания. — Не. Не трябва да мислим по този начин. Ето така беше, разбираш ли?

Бяха достатъчно близо един до друг, за да свържат мислите си по конджоинърския начин. Тя вля в главата му картини, изобразяващи смъртта на Ризургам. Той видя последните часове, когато машината на вълците, която сега всички наричаха „оръжието на инхибиторите”, стигна до самото сърце на звездата, забивайки невидима гравитационна кюретка дълбоко в ядрото ѝ, където се осъществяваше ядрено горене. Направеният по този начин тунел бе изключително тесен, не по-широк от няколко километра в най-дълбоката си точка, и макар звездата да беше обезкървена, процесът не приличаше на неконтролируемо кръвопролитие. Вместо това на материята в горящото ядро бе позволено да бликне навън във вид на дъга, на стълб от изстиващ моментално адски огън, който се разпространяваше от повърхността на звездата с половината от скоростта на светлината. Сдържан и насочван от пулсациите на същата гравитационна енергия, която бе пробила тунела в Делта Павонис, стълбът бе превит във вид на широка парабола, за да се изсипе върху осветената част на Ризургам, където в момента беше ден. Ефектът при достигането ѝ до повърхността му беше катастрофален и практически мигновен. Атмосферата се изпари светкавично, секунди по-късно същата съдба сполетя и ледените калпаци по полюсите и малкото открити водни басейни. Останала без въздух и вода, кората се разтопи под въздействието на лъча, който оставяше вишневочервен белег по лицето на планетата. Ударните вълни от първоначалния сблъсък обхванаха целия свят и унищожиха живота и върху неосветената в момента част: всяко човешко същество, всеки организъм, донесен от хората на Ризургам. Но те щяха да умрат съвсем скоро и без тези ударни вълни. Само след часове нощната в момента част щеше да обърне лице към слънцето на системата. Лъчът продължаваше да изгаря, тъй като енергийният кладенец в сърцето на Делта Павонис все още бе почти непокътнат. Кората на Ризургам вече бе изгоряла, но лъчът продължаваше да впива зъби в мантията на планетата.

За три седмици Ризургам бе превърнат в сгорещена до червено купчина пепел, от която се вдигаше дим, а от някогашните му размери бяха останали само осемдесет процента. Тогава лъчът се премести към друга цел, към друг свят, и започна същия унищожителен акт. Изчерпването на материята в сърцето на Делта Павонис в крайна сметка щеше да превърне и него самия в студена шушулка, когато недостигът на материя щеше да причини внезапно спиране на ядреното горене. Фелка каза, че това все още не се беше случило, поне ако се съдеше по светлинните сигнали, които долавяха от системата, но когато станеше, събитието най-вероятно щеше да бъде неописуемо яростно.

— Така че, както виждаш — продължи обясненията си тя, — имаме късмет, че успяхме да спасим и тези хора. Вината за смъртта на другите не е наша. Ние просто направихме онова, което беше правилно при съществуващите обстоятелства. Ако не се бяхме появили, можеха да се объркат хиляда други неща. Флотата на Скейд щеше да пристигне така или иначе, и със сигурност нямаше да бъде по-склонна да преговаря.

Клавейн си спомни ужасния блясък от един умиращ междузвезден кораб и как с решението си да унищожи „Куче грозде” собственоръчно бе подписал окончателната смъртна присъда на Галиана. Дори сега тази мисъл беше непоносимо болезнена.

— Скейд умря, нали? Аз я убих, в междузвездното пространство. Другите елементи от нейната флота действаха автономно, дори когато ги нападнахме.

— Всичко беше автономно — отвърна Фелка. Тя като че ли избягваше тази тема и това възбуди любопитството му.

Той проследи известно време обикалящия около едно дърво голям пъстър папагал.

— Нямам нищо против да се съветват с мен по стратегически въпрос, но не се стремя към власт на този кораб. Първо, той не е „мой”, независимо какво си е мислела Вольова. Прекалено стар съм, за да поемам командването. Освен това, за какво съм на кораба? Той вече си има капитан — Капитана.

Фелка понижи глас.

— Значи си спомняш Капитана?

— Помня онова, което ни каза Вольова. Не си спомням някога да съм разговарял със самия Капитан. Той все така ли ръководи нещата, както ни беше уверила Вольова?

Тонът ѝ беше все така внимателен.

— Зависи какво разбираш под „ръководи нещата”. Инфраструктурата му е все още запазена, но така и не е дал знак за съзнателна същност откакто сме напуснали Делта Павонис.

— Тогава значи Капитанът е мъртъв?

— Не, не може да е и това. Замесен е в прекалено много аспекти от корабните функции, така обясни Вольова. Когато имал навика да изпада в някое от своите кататонични състояния, все едно някой дръпвал щепсела на целия кораб. Такова нещо не се е случвало. Корабът продължава да се грижи за себе си, осигурява действието на цялостния механизъм, залавя се да си прави сам ремонт и да се обнови.

Клавейн кимна.

— В такъв случай Капитанът функционира все още на подсъзнателно, но не и на разумно ниво? Като пациент, чиито мозъчни функции осигуряват дишането му, но почти нищо повече?

— Така предполагаме. Но няма как да бъдем напълно сигурни. Понякога се долавят проблясъци на разум, неща, които корабът прави със себе си без да попита никого. Творчески прояви. По-скоро Капитанът като че ли е все още тук, но заровен по-дълбоко в себе си откогато и да било досега.

— Или просто е оставил свой призрак — додаде Клавейн. — Лишена от интелигентност черупка, използваща същите модели на поведение.

— Какъвто и да е случаят, той се е изкупил — заяви Фелка. — Извършил е нещо ужасно, но в крайна сметка спаси сто и шейсет хиляди живота.

— Също като Лайл Мерик — каза Клавейн, като си спомни за първи път след събуждането си тайната, която се криеше в кораба на Антоанет и саможертвата на човека, носил това име. — Две изкупления на греховете на цената на едно? Мисля, че това е добро начало. — Клавейн измъкна тресчицата от пъна, която се бе забила в дланта му. — И така, какво се случи все пак, Фелка? Защо ме събудихте, макар да знаехте, че това може да ме убие?

— Ще ти покажа — отговори тя.

И погледна към водопада. Клавейн се стресна, защото смяташе, че двамата са сами, а зърна някаква фигура, застанала в самия край на езерото, непосредствено пред водопада. Мъглата я обгръщаше от всички страни.

Но я позна.

— Скейд — каза той.

— Клавейн — отвърна тя.

Но не се приближи към него. Гласът ѝ звучеше кухо, в дисхармония с околната акустика. С прилив на раздразнение Клавейн осъзна колко лесно можеше да бъде заблуден, че това всъщност е симулация.

— В бета-ниво е, нали, Фелка? — попита той. — Майсторът на делото трябва да е запазил достатъчно добър работен спомен за Скейд, за да разпространи симулацията ѝ в бета-ниво из другите кораби.

— В бета-ниво е, да. Но не е получена по този начин. Нали така, Скейд?

Фигурата, в броня и с гребен на главата, кимна.

— Бета-нивото е скорошна версия, Клавейн. Физическият ми първообраз ви я изпрати по време на спречкването.

— Моля? — възкликна Клавейн, като разтърси глава. — Паметта ми може да не е като преди, но си спомням, че убих твоя първообраз. Унищожих „Куче грозде” малко след като спасих Фелка.

— Това си спомняш ти. И то отговаря на случилото се почти напълно.

— Не е възможно да си оцеляла, Скейд.

Заяви го с ирационална настойчивост, въпреки доказателството пред очите си.

— Спасих главата си, Клавейн. Опасявах се, че ще унищожиш „Куче грозде”, когато ти върнах Фелка, макар да не мислех, че ще имаш куража да го направиш, след като държах Галиана на борда му… — Тя се усмихна, със странно приличащо на възхищение изражение на лицето. — Но се излъгах, нали? Ти се оказа далече по-безмилостен противник, отколкото предполагах, дори след като ми причини това.

— Ти държеше тялото на Галиана, не Галиана — отвърна Клавейн, като правеше всичко възможно да не издаде вълнението си. — Аз само ѝ дадох покоя, който трябваше да получи още преди години, когато всъщност умря.

— Но не вярваш истински в това, нали? Винаги си знаел, че в действителност не е мъртва, а просто в неразрешено състояние, в смъртоносна схватка с Вълка.

— Това беше равносилно на смърт.

— Но винаги съществуваше вероятност Вълкът да бъде отделен… — Гласът ѝ стана почти нежен. — Ти също вярваше в това. Вярваше, че има шанс един ден да си я върнеш.

— Направих каквото трябваше — заяви той.

— Беше безмилостно, Клавейн. Възхищавам ти се за тази постъпка. Ти си по-голям паяк от когото и да било от нас.

Клавейн стана от пъна и тръгна към езерото, докато се приближи на няколко метра от Скейд. Тя се носеше сред мъглата, нито напълно солидна, нито здраво стъпила върху земята.

— Направих каквото трябваше — повтори той. — Винаги съм правил само това. Не беше безмилостно, Скейд. Това би означавало, че не съм изпитал болка, когато го извърших.

— А изпита ли?

— Това бе най-страшното, което съм правил някога. Оставих света без нейната любов.

— Жал ми е за теб, Клавейн.

— А ти как оцеля, Скейд?

Тя повдигна длан и прокара пръст по линията, където плътта се свързваше с бронята.

— След като си тръгна с Фелка, откачих главата си и я поставих в кутията на малка бойна глава. Мозъчната ми тъкан беше подсигурена с интерневроглиални медишинки, за да издържи на бързото намаляване на скоростта. Бойната глава беше изстреляна зад „Куче грозде”, към останалите елементи на флотата. Ти така и не забеляза, защото единствената ти грижа беше потенциалната опасност да бъдете атакувани. Бойната глава се носи безшумно из пространството, докато излезе от сферата, където бихте могли да я идентифицирате. След това тя активира насочени към определена цел пулсации. Един от елементите на флотата получи нареждане да промени скоростта си, за да стане възможно да ме пресрещне. И така бойната глава беше уловена и занесена на борда на другия кораб. — Тя се усмихна и притвори очи. — Покойният доктор Делмар беше на борда на друг кораб от флотата. За нещастие именно това бе корабът, който ти унищожи. Но преди да умре, той успя да завърши клонирането на новото ми тяло. Невронната интеграция се оказа изненадващо лесна, Клавейн. Би трябвало да я опиташ някой ден.

Клавейн почти заекна.

— Значи… си отново цяла и невредима?

— Да. — Изрече го заядливо, сякаш съжаляваше донякъде за това. — Да, отново съм цяла и невредима.

— Защо тогава предпочете да се представиш по този начин?

— Като напомняне за това, което направи с мен, Клавейн. Аз все още съществувам там някъде. Корабът ми оцеля след спречкването с вас. Беше увреден, да, както беше повреден и вашият кораб. Но аз не съм се отказала. Искам това, което открадна от нас.

Той се обърна към Фелка, която продължаваше да наблюдава ставащото търпеливо от пъна си.

— Вярно ли е това? Скейд все още ли е там някъде?

— Не можем да бъдем сигурни — отвърна тя. — Знаем само това, което ни казва тази симулация. Възможно е да лъже, опитвайки да ни дестабилизира. Но в такъв случай Скейд трябва да е проявила учудваща прозорливост, за да я създаде.

— А оцелелият кораб?

— Ето заради това те събудихме. Те са там някъде. Дори сега държим под око пламъците на двигателите им.

И Фелка му разказа, че трите конджоинърски кораба бяха прелетели покрай тях с половината от светлинната скорост спрямо „Носталгия по безкрая”, точно както бяха предсказали направените от тях симулации. Оръжията бяха извадени, последователността на активирането им бе програмирана грижливо, както се правеше за отделните експлозии при шоу с фойерверки. Конджоинърите бяха използвали предимно лъчи с частици и тежки релативистични оръдия. „Носталгия по безкрая” беше отговаряла с по-леки варианти на същите оръжия, като същевременно бе разположила отвън две от спасените тайни оръжия. И двете страни бяха използвали широко различни имитации и примамки, а в най-критичната част на битката прибягнаха до неописуеми ускорения, опитвайки да се отклонят от предвидените си траектории.

Нито една страна не можеше да претендира за победа. Един от конджоинърските кораби беше унищожен, а другите два — повредени, но за Клавейн това бе почти равносилно на провал, както ако не бяха нанесли абсолютно никакви щети. Двама врагове бяха почти толкова опасни, колкото и трима.

Но изходът можеше да бъде и далече по-ужасен. „Носталгия по безкрая” бе понесла известни увреждания, но не толкова, че да ѝ попречат да стигне до друга слънчева система. Нито един от нейните обитатели не беше пострадал и нито една от критично важните системи не беше излязла от строя.

— Но не постигнахме целта си — обяви накрая Фелка.

Клавейн се обърна отново към нея.

— Така ли?

— Двата оцелели кораба завиха към нас. Бавно, но сигурно се готвят да тръгнат след нас.

Клавейн се изсмя.

— Ще им бъдат нужни обаче светлинни години, за да направят този завой.

— Не и ако разполагат с технология за потискане на инерцията. Но машината май се е повредила по време на битката. Това обаче не означава, че не могат да я оправят.

Тя погледна към Скейд, но изображението не реагира. Все едно се бе превърнало в статуя, застинала на брега на езерото — леко смущаваща декорация на полянката.

— Ако могат, ще го направят — потвърди Клавейн.

Фелка се съгласи.

— Триумвиратът пусна всевъзможни симулации. При определени предпоставки винаги бихме могли да изпреварваме преследващите ни кораби, толкова дълго, колкото се сетиш. Само трябва да продължаваме да пълзим все по-близо и по-близо до скоростта на светлината. Но това според мен не е особено сполучливо решение на проблема.

— Нито според мен.

— Във всеки случай, не е практично. Налага се да спрем, за да се заемем с ремонта, и колкото по-скоро го направим, толкова по-добре. Затова те събудихме, Клавейн.

Той се върна към пъновете. Приседна на своя и движението му беше съпроводено от изпукване на ставите на краката.

— След като ще се взема решение, трябва да има и някакъв избор. Такъв ли е случаят?

— Да.

Той зачака търпеливо, заслушан в успокояващия монотонен шум на водопада.

— Е, и?

Фелка говореше с почтителен шепот.

— Изминахме дълъг път, Клавейн. Системата на Ризургам остана на девет светлинни години зад нас, и няма населена колония на петнайсет светлинни години в която и да е посока оттук. Право пред нас обаче, има слънчева система. Две студени звезди. Това е голяма двойна звезда, но едната от тях е образувала планети със стабилни орбити. Те са зрели, поне на три милиарда години. В обитаемата зона има един обитаем свят с две малки луни. Според индикациите той разполага с кислородна атмосфера и много вода. В атмосферата има дори хлорофилни сектори.

— Резултат на човешки преобразувания ли? — поинтересува се Клавейн.

— Не. Няма признаци около тези звезди някога да се е застоявало човешко присъствие. В такъв случай остава само една възможност, струва ми се.

— Патърн джъглърите.

Очевидно ѝ стана приятно, че се беше досетил сам.

— Винаги сме знаели, че ще се натъкнем на други светове на джъглърите, ако пътуваме по-нататък из Галактиката. Така че сега, като ги открихме, не би трябвало да се изненадваме.

— Право пред нас казваш?

— Не е право пред нас, но е достатъчно близко. Можем да забавим и да стигнем дотам. Ако е като другите джъглърови светове, нищо чудно да има даже суха земя; достатъчно, за да поеме няколко заселници.

— И колко по-точно означава това „няколко”?

Фелка се усмихна.

— Няма да разберем, преди да отидем на място, нали?

Клавейн взе решението си, което впрочем бе повече от очевидно, и заспа отново. Медицинските лица в екипа му бяха малко и почти никой от тях не разполагаше с опит, а само бе получил няколко набързо направени вливания на информация в паметта, така да се каже. Но им повярва, когато му казаха, че не трябва да очаква да издържи повече от още един-два цикъла на замразяване и размразяване — Но аз съм стар човек — беше отвърнал той. — Ако не бъда замразен, най-вероятно също няма да остана жив.

— Изборът трябва да бъде ваш — казаха те, с което не му помогнаха особено.

Остаряваше, това бе всичко. Гените му бяха антични и макар да бе преминал през няколко програми за подмладяване, откакто бе напуснал Марс, те само бяха пренастроили часовника, който след това бе продължил да тиктака. В Майка Нест бе възможно да му подарят още половин век младост, ако бе пожелал… но така и не се бе подложил на това последно подмладяване. Не беше имал подобно желание след странното завръщане на Галиана и дори още по-странната ѝ полусмърт.

Даже не знаеше дали сега съжалява за това. Ако имаха възможност да се отбият до някой оборудван както трябва колонизиран свят, неопустошен от Смесената чума, за него може би щеше да има някаква надежда. Но какво щеше да промени това? Галиана все така я нямаше. Той бе все така стар вътре в черепа си, все така виждаше света през очи, уморени от четиристотин години, изпълнени с войни. Беше направил каквото може, а носенето на емоционалния товар му бе струвало страшно много и не мислеше, че има енергия да го направи още веднъж. Достатъчно беше, че този път не се бе провалил изцяло.

И така, Клавейн влезе отново в ковчега за замразяване.

Непосредствено преди да заспи, каза да изпратят трансмисия с фокусиран лъч до умиращата система на Ризургам. Посланието бе кодирано и предназначено за „Зодиакална светлина”. Ако лайтхъгърът не беше напълно разрушен, имаше известен шанс да улови и декодира сигнала. Той никога нямаше да бъде видян от други конджоинърски кораби, а ако силите на Скейд бяха съумели по някакъв начин да разположат улавящи сигнали из системата, със сигурност щяха да се спънат в кода и нямаше да успеят да проникнат през него до съдържанието на посланието.

Самото то беше съвсем простичко. Казваше на Рьомонтоар, Хури, Торн и другите, които бяха тръгнали с тях, че трябва да забавят скорост и да спрат в системата на патърн джъглърите. Те щяха да ги чакат там двайсет години. Това бе достатъчно време „Зодиакална светлина” да се срещне с тях; беше достатъчно също и за създаването на самоподдържаща се колония от няколко десетки хиляди души, преграда срещу бъдещите катастрофи, които можеха да сполетят кораба.

Като знаеше всичко това и чувстваше, че по някакъв дребен, но значителен начин е уредил нещата си, Клавейн потъна в сън.

Когато се събуди, научи, че „Носталгия по безкрая” се е променил, без да се консултира с никого.

И никой не знаеше защо.

Промените не личаха отвътре; проявяваха се само отвън и бяха забелязани от излязлата на инспекция совалка. Бяха станали през фазата на намаляване на скоростта, при наближаването на новата система. Със скоростта на земна ерозия задната част на коничния корпус на лайтхъгъра, обикновено представляваща по-малък вдлъбнат конус, се бе изравнила, като основата на шахматна фигурка. Над тази трансформация не беше възможен никакъв контрол и тя бе осъществена в по-голямата си част преди някой да я бе забелязал. Някои отсеци на големия кораб се посещаваха от хора един-два пъти на столетие и това се отнасяше в голяма степен за задната му част. Спотайващите се там машини тихомълком се демонтираха и преместваха по-напред, в други, неизползвани пространства. Иля Вольова може би щеше да забележи феномена по-рано от когото и да било другиго — малко бе убягвало от вниманието ѝ — но нея вече я нямаше, а новите обитатели на кораба все още не бяха запознати така подробно с територията му.

Промените не бяха нито животозастрашаващи, нито затрудняваха работата на лайтхъгъра, но си оставаха загадъчни и представляваха поредното доказателство, ако изобщо имаше нужда от такова, че психиката на Капитана не беше изчезнала напълно и можеха и в бъдеще да очакват изненади от него. Нямаше съмнение, че той бе изиграл роля в промяната на формата на кораба, в който се бе превърнал. Много по-трудно можеше да се отговори на въпроса дали трансформациите бяха направени съзнателно или просто бяха породени от някаква прищявка, наподобяваща сън.

Затова засега, тъй като имаха други поводи за притеснение, те не ѝ обърнаха внимание. „Носталгия по безкрая” навлезе в орбита на водния свят и веднага бяха изпратили роботисонди, които да изпробват атмосферата и обширните зелени океани, които покриваха почти цялата повърхност от единия до другия полюс. Те бяха осеяни с кремави, пухкави форми, носещи се като необуздани вихрушки. Земните маси не бяха големи. Целостта на видимия океан се нарушаваше само тук-там от островни архипелази — охреножълти петънца, разпръснати безгрижно върху синкавозелената шир. Колкото повече приближаваха, толкова по-ясно ставаше, че това е свят на патърн джъглъри, и индикациите в крайна сметка се оказаха верни. Из океана се носеше голяма колкото континенти жива биомаса. Атмосферата ставаше за дишане от хора, а в почвата и скалите на островите имаше достатъчно химически елементи, за да подсигурят самоосигуряването на колониите.

В никакъв случай не беше идеално. Островите в джъглъровите светове обикновено изчезваха под напора на цунами, предизвикани от полусъзнателната биомаса на самите океани. Но щяха да свършат работа за двайсет години. Ако решаха да останат, заселниците можеха да построят понтонни градове, плуващи върху морето.

Беше избрана островна верига, която беше северна, студена, но според предвижданията — тектонически стабилна.

— Но защо точно тук? — поинтересува се Клавейн. — Има и други острови на същата географска ширина и няма как да са по-нестабилни.

— Там има нещо — обясни Скорпион. — Непрекъснато улавяме слаб сигнал от него.

Клавейн се намръщи.

— Сигнал ли? Но тук не би трябвало да е идвал никой.

— Това е просто радиопулсация, много слаба — намеси се Фелка. — Модулацията обаче е интересна; Конджоинърски код.

— Слагали ли сме фар тук?

— Явно, в един или друг момент. Не е документирано обаче, тук някога да е идвал конджоинърски кораб. Освен ако…

Тя замълча; не ѝ се искаше да изрече това.

— Казвай де.

— Вероятно не означава нищо, Клавейн. Но Галиана може да е идвала тук. Тоест, не е невъзможно, а както знаем, тя бе готова да изследва всеки джъглърски свят, на който се натъкне. Разбира се, ние не знаем къде е пътувал корабът ѝ преди да го открият вълците, а когато се върна на Майка Нест, цялата корабна документация беше изгубена. Но кой друг би могъл да остави конджоинърско сигнално устройство?

— Всеки, който е действал тайно. Не ни е известно всичко, което е правил Затвореният съвет, дори сега.

— Реших, че си заслужава да го спомена, нищо повече.

Той кимна. Беше усетил как в душата му се надигна огромна надежда, последвана от вълна на тъга, още по-смазваща заради онова, което я бе предшествало. Разбира се, че не беше идвала тук. Глупаво беше даже да си го мисли. Но така или иначе имаше нещо, заслужаващо да бъде изследвано, и беше разумно да се заселят близо до интересуващия ги обект. Това поне не беше проблем.

Бързо бяха начертани подробни планове за заселването. Един месец след като пристигнаха, направиха няколко пробни лагера на повърхността на планетата.

И тогава се случи. Бавно, без да бърза, сякаш бе най-естественото нещо на света за един дълъг четири километра космически кораб, „Носталгия по безкрая” започна да снижава орбитата си, слизайки спираловидно в горните слоеве на атмосферата. Вече беше намалил скоростта достатъчно, до суборбитално ниво, иначе триенето при навлизането в атмосферата щеше да изгори външния пласт на корпуса му. Сред част от хората настъпи паника, защото корабът действаше по своя воля, а не подчинявайки се на човешки контрол. Преобладаваше обаче спокойното примирение в очакване на онова, което трябваше да се случи. Клавейн и триумвиратът не проумяваха какви са намеренията на кораба, но беше малко вероятно да иска да им навреди.

Точно така се и оказа. Щом излезе от орбита, лайтхъгърът се наклони, така че дългата му ос да бъде на една линия с вертикала, определен от гравитационното поле на планетата. Това беше задължително, иначе гръбнакът на кораба щеше да се пречупи, ако беше навлязъл по друг начин. Но ако слезеше вертикално, промъквайки се между облаците като шпил на катедрала, нямаше да бъде подложен на по-голямо напрежение, отколкото ако летеше в Космоса при една гравитационна константа. На борда дори се чувстваха нормално. Единствената разлика идваше от тъпия рев на моторите, който обикновено не се чуваше, но сега се предаваше през корпуса чрез обвиващия ги въздух, подобен на несекващ, далечен гръм, който се засилваше все повече с приближаването към земята.

Само че долу нямаше земя. Макар да бе избрал за приземяването си място, близо до предпочетения от пътниците му архипелаг, където вече бяха разположени първите лагери, корабът слизаше към морето.

„Боже мой” — помисли си Клавейн. Внезапно разбра защо той бе променил формата си. Корабът или частта от Капитана, която продължаваше да го управлява, трябва да бе замислил това слизане от момента, в който бе изяснена природата на водната планета. Беше сплескал острата си опашка, за да може да се закрепи на морското дъно. Водата под тях започна да ври под въздействието на пламъците на двигателите. Лайтхъгърът слизаше, обгърнат в планини от пара, издигаща се на вълни на десетки километри в стратосферата. На това място морето беше дълбоко един километър, защото дъното му се спускаше стръмно надолу от края на архипелага. Но този километър почти не беше от значение. Когато Клавейн усети как корабът седна върху морското дъно с неописуемо дълбока въздишка, по-голямата му част се извисяваше над вълните.

„Носталгия по безкрая” се беше приземила на някакъв безименен, залят от води свят, огряван от двойно слънце на самия край на познатия на хората Космос.

ЕПИЛОГ

Дни наред след приземяването корпусът скърца и кънтя изпод водните дълбини, докато се приспособи към външния натиск на океана. От време на време, без човешка подкана, слуги се устремяваха към някоя негова точка, за да ремонтират местата, където бе започнала да прониква морска вода. Понякога лайтхъгърът се разклащаше зловещо, но постепенно се закотви и започна да прилича все повече и повече не на временна притурка към пейзажа, а на странна геологическа особеност: тънка, остра купчина от страховито излъскана от природните стихии пемза или обсидиан; древна, естествена морска кула, прорязана от хората с тунели и пещери. Сребристосивите облаци отгоре се разделяха само от време на време, за да открият пастелносиньото небе.

Първите пасажери напуснаха кораба едва след седмица. Дни наред около него кръжаха совалки, оглеждайки го като нервни птици. Въпреки че съвсем не всички места за приземяване бяха останали под водата, засега никой не искаше да прави подобен опит. Беше възстановен контактът с екипите, които вече се бяха приземили на джъглъровия свят. От най-близкия остров, отстоящ само на петнайсетина километра, до наподобяващия морска скала лайтхъгър бяха изпратени импровизирани лодки. По време на отлив беше възможно да се стигне до малък люк, предназначен само за хора.

Клавейн и Фелка бяха на първата лодка, която се върна на острова. Те не пророниха нито дума, докато тя се плъзгаше през влажната сива мъгла. Клавейн се чувстваше измръзнал и унил, докато гледаше как черната камара на кораба потъва в мъглата. Тук морето беше гъсто като супа от носещите се по повърхността му микроорганизми, намиращи се в края на голям център джъглърова биомаса, и организмите вече бяха започнали да прилепват по показващата се над водата част на „Носталгия по безкрая”. В резултат на образувалите се подобия на струпеи, напомнящи донякъде зелен меден окис, корабът изглеждаше така, сякаш бе заседнал на това място от столетия. Клавейн не смееше да мисли какво щеше да стане, ако не успееха да придумат лайтхъгъра да излети отново. Разполагаха с двайсет години за тази цел, но ако корабът вече бе решил, че иска да пусне корени тук, надали щяха да успеят да го разубедят. Може би искаше да остане в покой, да се превърне в паметник на извършеното престъпление и на последвалия го изкупителен акт.

— Клавейн… — обади се Фелка.

Той я погледна.

— Добре съм.

— Изглеждаш уморен. Но ние имаме нужда от теб. Истинската битка дори не е започнала. Нима не разбираш? Случилото се досега е едва началото. Вече разполагаме с оръжията…

— Само с шепа. А Скейд все още не се е отказала от желанието да се сдобие с тях.

— Тогава ще трябва да се бие с нас, за да ги вземе, нали така? Изобщо няма да ѝ бъде толкова лесно, колкото си мисли.

Клавейн погледна назад, но корабът вече не се виждаше.

— Ако сме все още тук, не бихме могли да сторим кой знае какво, за да я спрем.

— Ще използваме самите оръжия. Но дотогава Рьомонтоар ще се е върнал, сигурна съм. Заедно със „Зодиакална светлина”. Повредите не бяха фатални; такъв кораб е в състояние да се ремонтира сам.

Клавейн стисна устни.

— Предполагам.

Тя хвана дланта му, все едно искаше да я стопли.

— Какво има, Клавейн? Ти ни доведе чак дотук. Ние те следвахме. Не можеш да се откажеш сега.

— Не се отказвам — отвърна той. — Просто съм… уморен. Време е да оставя някой друг да води битката. Прекалено дълго бях войник, Фелка.

— Тогава стани нещо друго.

— Нямах предвид точно това. — Стараеше се да придаде жизнерадостни нотки на гласа си. — Виж, няма да умирам утре или другата седмица. Имам дълг пред всички да участвам в осъществяването на това заселване. Просто не мисля, че непременно ще бъда тук, когато Рьомонтоар се върне. Но кой знае? Времето има гадния навик да ме изненадва. Господ ми е свидетел, че съм се убеждавал в това неведнъж.

Продължиха да се возят в мълчание. Пътуването беше неспокойно. Неведнъж се наложи да заобикалят огромни струпвания от наподобяваща водорасли лигава биомаса, която се движеше и реагираше на присъствието на лодката по изнервящо целенасочен начин. Малко след като зърнаха земята, лодката спря в плитчината край брега, защото дъното ѝ застърга в скала.

Трябваше да излязат и прегазят останалото разстояние до твърдата земя. При последните си крачки във водата Клавейн вече трепереше неконтролируемо. Лодката изглеждаше доста далече, а „Носталгия по безкрая” изобщо не се виждаше.

Антоанет Бакс дойде да ги посрещне, като се движеше внимателно из поле от закръглени камъчета, които блестяха като мозайка от съвършени сиви огледалца. Зад нея, на по-издигната част от сушата, се намираше първият лагер: селце от надуваеми палатки, закрепени в скалата.

Клавейн се запита как щеше да изглежда това място след двайсет години.

На борда на „Носталгия по безкрая” имаше повече от сто и шейсет хиляди души, прекалено много, за да бъдат заселени на един остров. Щяха да направят верига от селища, някъде около петдесет, а няколко от тях, които щяха да построят на по-големите сухи места, щяха да бъдат централни. Когато тези селища се превърнеха във факт, можеха да насочат усилията си към плуващите колонии, които щяха да им осигурят подслон в дългосрочна перспектива. Щеше да има предостатъчно работа за всички. Чувстваше се длъжен да участва в нея, макар да нямаше усещане, че е роден за този вид дейност.

Всъщност чувстваше, че вече бе направил онова, заради което бе роден.

— Антоанет — каза той, знаеше, че Фелка нямаше да я познае без неговата помощ. — Как вървят нещата на твърда земя?

— Неприятностите вече започват, Клавейн.

Не отделяше погледа си от земята, от страх да не се спъне.

— За какво става дума.

— Много от хората не са доволни от идеята да останем тук. Хванали се на плана за евакуация на Торн, защото искали да се върнат у дома, на Йелоустоун. Изобщо нямали предвид да останат като корабокрушенци на някакво необитаемо, забравено от Бога местенце.

Клавейн кимаше търпеливо. Подпираше се на Фелка, като я използваше вместо бастун.

— А подчерта ли пред тях, че отдавна щяха да бъдат мъртви, ако не бяха тръгнали с нас?

— Да, но знаеш как става в такива случаи. На някои хора просто не може да се угоди по никакъв начин, нали? — Младата жена сви рамене. — Е, реших да те ободря с тази вест, да не би случайно да помислиш, че от сега нататък всичко ще върви като по вода.

— Кой знае поради каква причина тази мисъл изобщо не ми е минавала през главата. А сега някой ще може ли да ни разведе из острова?

Фелка му помогна да се добере до по-равна земя.

— Антоанет, мокри сме и ни е студено. Има ли къде да се стоплим и изсушим?

— Просто ме следвайте. Дори имаме прясно сварен чай.

— Чай ли? — попита подозрително Фелка.

— От морски водорасли. Местни. Но не се притеснявай — още никой не е умрял от тях, а в крайна сметка човек свиква с вкуса им.

— Мисля, че е по-добре да тръгваме.

Последваха Антоанет към палатките. Хората работеха навън, издигаха нови палатки и ги електрифицираха с помощта на кабели, които водеха към генератори с форма на костенурки. Заведе ги в една от палатките и затвори платнения капак след тях. Вътре беше по-топло и по-сухо, но единственият резултат беше, че Клавейн се почувства още по-мокър и измръзнал отпреди.

„Двайсет години в такова място” — помисли си той. Щяха да бъдат нужни доста усилия, само за да оцелеят; но що за живот бе този, в който се водеше постоянно борба само за едното съществуване? Джъглърите можеха да се окажат очарователни, вечно плуващи в старите загадки на космическия произход, или пък да не проявят никакво желание за общуване с хората. Макар да бяха установени линии за връзка между човечеството и патърн джъглърите, понякога бяха нужни десетилетни изследвания, докато бъде открит ключът към извънземните. Дотогава те не бяха почти нищо повече от бездейна растителна маса, доказателство за работа на разум, който не се издаваше по никакъв начин. Ами ако това се окажеше първата група джъглъри, които не искат да пият човешки невронни модели? Трудно щеше да им бъде да изкарат на това самотно и мрачно място, лишени от нещата, които биха направили живота им по-поносим. Нищо чудно, ако идеята да остане в компанията на Рьомонтоар, Хури и Торн или да се потапя в сложния строеж на живата неутронна звезда започнеха да му се струват сред най-приятните възможности.

Е, след двайсет години вече щяха да знаят дали ще стане така.

Антоанет му подаде чаша със зеленикав чай.

— Изпий го, Клавейн.

Той отпи глътка и набърчи нос, щом го удари острият, солен миазъм на парата, която се носеше над напитката.

— Ами ако изпия някой патърн джъглър?

— Фелка казва, че няма такава опасност. Тя би трябвало да знае, струва ми се. Доколкото разбирам, от известно време направо не я сдържа от желание да срещне тези копелета, така че поназнайва нещичко за тях.

Клавейн отпи отново от чая.

— Да, така е…

Но Фелка я нямаше. Само допреди миг беше в палатката, а сега я нямаше.

— Защо иска толкова да се срещне с тях? — попита Антоанет.

— Защото се надява да ѝ дадат нещо. Някога, когато живееше на Марс, беше в сърцевината на нещо много сложно — огромна машина, която трябваше да поддържа жива със своята воля и интелект. Това ѝ даваше стимул да живее. После хората… моите хора, казано по-точно, ѝ взеха машината. Тогава тя едва не умря, ако изобщо бе действително жива до този момент. Но все пак оцеля. Върна се към нещо като нормален живот. Но всичко, което последва, всичко, което е правила оттогава, е било с цел да намери нещо друго, което би могла да използва и което би използвало нея по същия начин. Нещо толкова сложно, че да не може да проумее всичките му тайни с един интуитивен проблясък, и което, на свой ред, би могло да я експлоатира.

— Джъглърите.

Стискайки все още чая, който, трябваше да признае не беше чак толкова лош, Клавейн отвърна:

— Да, джъглърите. Е, надявам се да открие това, което търси.

Антоанет бръкна под масата и вдигна нещо от пода. Постави го помежду им: корозирал метален цилиндър, покрит с напомняща дантела пяна от калцирани микроорганизми.

— Това е излъчвателят на сигналите. Намериха го вчера, на една миля дълбочина. Сигурно някое цунами го е потопило в морето.

Клавейн се приведе и се вгледа в парчето метал. Беше смачкано и очукано, като стара консервна кутия, върху която е стъпил някой.

— Може да е конджоинърски — рече той. — Но не съм сигурен. Не е оцеляла никаква маркировка.

— Доколкото разбрах, кодът беше конджоинърски?

— Да, така е: това е прост транспондфен излъчвател, използван в рамките на една система. Не е предназначен сигналите му да се долавят на повече от неколкостотин милиона километра. Но това не означава, че е поставен тук от конджоинъри. Възможно е ултри да са го откраднали от някой от нашите кораби. Ще разберем малко повече, когато го разглобим, но това трябва да се направи внимателно. — Почука по грапавата метална кутия с кокалчетата на пръстите си. — Тук има антиматерия, иначе нямаше да предава сигнали. Вероятно не много, но достатъчно да нащърби този остров, ако не я отворим както трябва.

— Предпочитам да го направиш ти вместо мен.

— Клавейн…

Той вдигна глава. Фелка се беше върнала. Изглеждаше дори още по-мокра, отколкото при пристигането им. Косата бе залепнала по лицето ѝ на сплъстени кичури, черната материя на роклята бе заметната от едната страна на тялото ѝ. Според Клавейн трябваше да бъде бледа и трепереща. Вместо това бе почервеняла от вълнение и изглеждаше превъзбудена.

— Клавейн — повтори тя.

Той остави чая си върху масата.

— Какво има?

— Трябва да излезеш да видиш това.

Той се показа от палатката. Беше се стоплил точно колкото да усети пробождането на студа, но нещо в поведението на Фелка го накара да не обръща внимание на това, така както много отдавна се беше научил да потиска болката или дискомфорта в разгара на битката. Засега студът нямаше значение. Както с повечето неща в живота, и с него щеше да се справи по-късно или никога.

Фелка гледаше към морето.

— Какво има? — попита отново той.

— Гледай. Виждаш ли? — Тя застана до него и насочи погледа му. — Гледай. Гледай съсредоточено, там, където мъглата изтънява.

— Не съм сигурен дали…

— Ето сега.

И той наистина го видя, макар и бегло. Посоката на вятъра трябва да се бе променила след влизането им в палатката, достатъчно, за да разбута мъглата, да образува различни конфигурации и да позволи за момент в нея да се отваря гледка в далечината. Видя мозайка от големи камъни с остри ръбове, и зад тях — лодката, с която бяха дошли, и зад това — сивата като гранит вода, която избледня, когато погледът му се плъзна към хоризонта и се сля с млечнобелия цвят на небето. И там, за миг, зърна изправената кула на „Носталгия по безкрая”, подобна на назидателно вдигнат, малко по-тъмносив пръст непосредствено под линията на хоризонта.

— Това е корабът — промълви меко Клавейн, твърдо решен да не разочарова Фелка.

— Да — съгласи се тя. — Корабът е. Но ти не разбираш. Става дума за нещо повече от това. За много, много повече.

Сега вече той започна да се притеснява.

— Така ли?

— Да. Защото съм го виждала и преди.

— Преди ли?

— Видях го много преди да дойдем тук. — Обърна се към него, прибра падналата върху очите си коса и премигна заради попадналите в тях ситни водни капчици. — Това беше Вълкът, Клавейн. Той ми показа тази гледка, когато Скейд ни свърза. Тогава не знаех какво да мисля за това. Но сега разбирам. Това всъщност изобщо не е бил Вълкът. Била е Галиана, която бе успяла да се добере до мен, макар Вълкът да мислеше, че контролира положението.

Клавейн знаеше какво се бе случило на кораба на Скейд, докато Фелка бе нейна заложничка. Фелка му беше разказала за експериментите и случаите, когато бе хвърляла поглед в ума на Вълка. Но никога досега не беше споменавала за това.

— Трябва да е било съвпадение — отсъди той. — Дори Галиана да е успяла да ти предаде някакво съобщение, откъде е можела да знае какво ще се случи тук?

— Нямам представа, но все трябва да има някакъв начин. Информация за бъдещето вече достигна в миналото, иначе нищо от това нямаше да се случи. Единственото, което знаем сега е, че, неизвестно как, нашите спомени за това място — независимо дали моите или твоите — ще стигнат в миналото. Нещо повече, ще стигнат до Галиана. — Фелка се наведе и докосна скалата под краката си. — Ето това е загадката, Клавейн. Ние не сме се озовали току-така на това място. Бяхме доведени тук от Галиана, защото тя знае, че е важно да го намерим.

Клавейн се сети за излъчвателя, който му бе показан преди малко.

— Ако е била тук…

— Ако е идвала тук — довърши мисълта му вместо него Фелка, — трябва да се е опитала да установи контакт с патърн джъглърите. Трябва да се е опитала да плува с тях. Може и да не е успяла… но ако предположим, че е успяла, какво щеше да се случи?

Мъглата вече се бе затворила напълно. Нямаше и следа от надвисналата над морето кула.

— Невронните ѝ модели щяха да бъдат запаметени — отвърна Клавейн, сякаш говореше насън. — Океанът е записал нейната същина, нейната личност, нейните спомени. Всичко, което е била. Може да го е напуснала физически, но е оставила тук, в морето, свое холографско копие, готово да бъде отпечатано в друго съзнание, в друг ум.

Фелка закима енергично.

— Защото патърн джъглърите правят точно това, Клавейн. Те съхраняват всички, които плуват в техните океани.

Клавейн се вгледа в далечината с надеждата да зърне отново кораба.

— Тогава тя би трябвало да е още тук.

— И можем да се свържем с нея, ако и ние поплуваме. Ето какво е знаела тя, Клавейн. И това именно е посланието, което ни предаде чрез Вълка.

Неговите очи също започваха да парят.

— Ама че е умна тази Галиана. А ако грешим?

— Ще разберем. Не непременно от първия път, но ще разберем. Трябва само да плуваме и да отворим съзнанието си. Ако тя е в морето, в колективната им памет, джъглърите ще ни отведат при нея.

— Не мисля, че бих понесъл, ако това предположение се окаже невярно, Фелка.

Тя го хвана за ръката и я стисна силно.

— Няма да се окаже невярно, Клавейн. Няма.

Той се надяваше с всички сили, че тя е права. Фелка го дръпна за ръката и двамата направиха първите си нерешителни крачки към морето.

Notes

1

На място — Б. пр.

2

Съоръжение за получаване на радиосигнал и автоматично изпращане на друг сигнал — Бел. пр.

3

Гнездо на английски е „нест". — Бел. пр.

4

„Торн„ на англ. ез. означава „трън" — Бел. пр.

5

квакерите са известни със скромността в облеклото и обноските — Б. пр.

6

Деймос — един от двата малки спътника на Марс — Бел. пр.

7

Акила — съзвездието Орел — Бел. пр.

Content

Алистър Рейнолдс
Корабът на изкуплението
Инхибиторите #3

ПРОЛОГ

ПЪРВА ГЛАВА

ВТОРА ГЛАВА

ТРЕТА ГЛАВА

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ПЕТА ГЛАВА

ШЕСТА ГЛАВА

СЕДМА ГЛАВА

ОСМА ГЛАВА

ДЕВЕТА ГЛАВА

ДЕСЕТА ГЛАВА

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

ТРИЙСЕТА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

ЧЕТИРИЙСЕТА ГЛАВА

ЕПИЛОГ

Notes