Алистър Рейнолдс

Пропастта на опрощението

Инхибиторите #4

На Баба и Дядо

ПРОЛОГ

Тя стои сама в края на кея и гледа небето. На лунната светлина дъските му наподобяват блестяща сребристосинкава лента, която стига до брега. Вълните на мастиленочерното море се плискат тихо в подпорите на пристана. От другата страна на залива, към западния хоризонт, се забелязват светли, пастелнозелени премигващи петна, сякаш цяла флота от галеони е потънала със запалени светлини.

Тя е облечена, ако това е точната дума, в бял облак от механични пеперуди. Кара ги да се приближат още по-плътно, така че крилцата им се преплитат и образуват нещо като броня. Не може да се каже, че й е студено — вечерният бриз е топъл и натежал от лекия екзотичен дъх на далечни острови — но се чувства уязвима, понеже усеща вниманието на нещо по-обширно и по-старо от нея самата. Ако беше пристигнала месец по-рано, когато на тази планета все още имаше десетки хиляди хора, морето надали щеше да й обърне чак такова внимание. Но сега всички острови са опустели. Останали са само шепа твърдоглави мързеливци и току-що пристигналите закъснели като нея хора. Тя е нещо ново тук или по-скоро нещо, което е отсъствало дълго, и химическият й сигнал разбужда морето. Светлите петна в другия край на залива се бяха появили след нейното слизане. Това не е съвпадение.

След цялото това време морето все още я помни.

— Трябва да тръгваме — провиква се покровителят й. Гласът му достига до нея от черната ивица земя, където той чака, нетърпеливо подпрян на бастуна си. — Не е безопасно сега, след като престанаха да се грижат за пръстена.

Пръстенът, да. Вижда го — разделил небето като уголемен, тежък вариант на Млечния път. Проблясва и искри: безбройните твърди късчета чакъл отразяват светлината на най-близкото слънце. При пристигането й планетарните власти все още го поддържаха: на всеки няколко минути виждаше розовите отблясъци от ракета. Изстреляният от нея снаряд трябваше да отклони поредната отломка от орбитата й, за да не й позволи да премине през атмосферата на планетата и да падне в морето. Тя разбра, че местните жители си пожелавали нещо, щом видели подобен блясък. Те не бяха по-суеверни от обитателите на която и да било друга планета, но разбираха колко е уязвим техният свят и че без тези отблясъци за тях нямаше бъдеще. На властите не би им струвало нищо да продължават да се грижат за пръстена: самовъзстановяващите се ракети изпълняваха все същата неизискваща никаква мисъл работа вече четиристотин години от новото заселване. Изключването им беше изцяло символичен жест, за да се насърчи евакуацията.

През булото на пръстена тя вижда другата, по-далечна луна, онази, която не беше разбита. Почти никой тук нямаше представа какво се бе случило. Тя обаче знаеше. Беше го видяла със собствените си очи, макар и от разстояние.

— Ако останем… — обажда се нейният покровител.

Тя поглежда към земята.

— Имам нужда само от малко време. После можем да тръгваме.

— Притеснявам се някой да не открадне кораба. Строителите на гнезда.

Тя кимва, разбира страховете му, но въпреки това е твърдо решена да направи онова, което я е довело тук.

— Всичко с кораба ще бъде наред. А Строителите на гнезда не са причина за тревога.

— Изглежда, изпитват особено голям интерес към нас.

Тя маха една заблудила се механична пеперуда от челото си.

— Не е нещо ново. Просто са прекалено любопитни, това е всичко.

— Един час — казва той. — След това те оставям тук.

— Няма да го направиш.

— Има само един начин да разбереш, нали?

Тя се усмихва, уверена, че няма да я изостави. Но безпокойството му е напълно основателно: по пътя насам се разминаха с безброй кораби с евакуиращи се жители. Беше като плуване срещу течението, отнасяни в обратна посока от безкрайната вълна напускащи планетата кораби. Когато стигнаха орбита, транзитният транспорт вече беше блокиран: властите не позволяваха на никой да го използва, за да се придвижи надолу до повърхността. Наложи се да дават подкуп и да прибягнат до хитрост, за да си осигурят слизането. Пътуваха сами, но всичко, както се изрази спътникът й, миришеше на страх и паника; човешките химически сигнали бяха като гравирани в самата материя. Тя се радваше, че обонянието й не беше остро като неговото. И така беше достатъчно изплашена, повече, отколкото искаше той да знае. Страховете й се увеличиха, когато Строителите на гнезда я проследиха вътре в системата. Сложно устроеният им кораб със спираловиден корпус, набразден и разделен на множество отделения, отчасти прозрачен, бе едно от последните летателни тела в орбита. Нещо от нея ли искаха или бяха дошли просто да наблюдават?

Тя поглежда отново към морето. Няма представа дали това не е плод на въображението й, но й се струва, че броят и размерите на светещите петна са се увеличили. Сега вече наподобяват не толкова потопена флота от галеони, колкото цял потънал голям град. И петната като че ли пълзят към кея. Океанът може да я вкусва; микроскопични организми кръстосват между въздуха и морето. Те проникват през кожата, преминават в кръвта, в мозъка.

Тя се пита какво ли знае морето. То трябва да е усетило евакуацията: несъмнено е почувствало заминаването на толкова много човешки умове. Сигурно му липсват плувците и невронната информация, която носят. Нищо чудно да е усетило дори края на операцията по поддържането на пръстена: две-три малки парчета от бившата луна вече бяха цопнали във водата, макар и на доста голямо разстояние от тези острови. „Но какво ли знае всъщност за това, което предстои да се случи?” — пита се тя.

След това дава заповед на пеперудите. Един батальон се отделя от ръкава и се струпва пред лицето й. Сплитат крилца и образуват екран с назъбени контури, не по-голям от носна кърпа, и само крилцата по краищата продължават да трепкат във въздуха. Сега повърхността му променя напълно цвета си — става абсолютно прозрачна с изключение на виолетовия ръб. Тя извива глава и се вглежда във вечерното небе, отвъд пръстена от отломки. С един трик, резултат от съответни изчисления, пеперудите заличават пръстена и луната. Небето потъмнява постепенно, тъмнината става все по-черна, а звездите — все по-ярки. Тя насочва вниманието си към една от звездите, която избира след моментна концентрация.

Във въпросната звезда няма нищо забележително. Тя е просто най-близката до тази бинарна система, само на няколко светлинни години. Но сега се е превърнала в маркер, във водещата вълна на нещо, което не може да бъде спряно. Тя беше там, когато преди трийсет години евакуираха тази система.

Пеперудите изпълняват поредния изчислителен номер. Пред лицето й образът на звездата зад екрана се увеличава. Тя става все по-ярка, докато започват да се появяват цветове. Звездата вече не е бяла, не е дори синьо-бяла, а с отчетлив зелен цвят.

Нещо не е наред.

ЕДНО

Арарат, Системата пе Еридани А, 2675 година

Скорпион държеше под око Васко, който плуваше към брега. През цялото време си бе мислил какво ли е да потънеш, какво беше усещането от плъзгането през неосветените морски дълбини. Казваха, че ако трябва да умреш, ако нямаш избор, удавянето не е най-ужасният начин да го направиш. Чудеше се откъде някой можеше да е сигурен в това и дали то се отнасяше и за прасетата.

Мислите му се въртяха все още в тази посока, когато лодката плавно спря, но електрическият извънбордов мотор продължи да работи, докато не го изключи.

Скорпион пъхна пръчка във водата и с нейна помощ прецени, че на това място не беше по-дълбока от половин метър. Беше се надявал да открие някой от каналите, който да им позволи да се приближат максимално към острова, но очевидно трябваше да се задоволи с това положение. И да не беше договорил мястото на срещата с Васко, вече нямаше време да се връща назад, за да продължи да търси нещо, чието откриване беше проблемно дори при чисто море и ясно небе.

Скорпион тръгна към носа на лодката и хвана обвитото с прозрачен найлонов слой въже, което Васко беше използвал като възглавница. Уви здраво единия му край около китката си и прескочи през лодката с едно-единствено гъвкаво движение. Цопна в плитчината — бутилковозелената вода стигаше едва до коленете му. Почти не усети студенината й през дебелата кожа на ботушите си. След като скочи, лодката се понесе бавно по водата, но с едно дръпване на китката си той я изви така, че отмести носа й с няколко градуса. После тръгна във водата, приведен силно напред, за да я дърпа. Камъните по дъното бяха предателски хлъзгави, но този път кривите крака му свършиха добра работа. Вървя така, без да нарушава ритъма си, докато водата вече едва стигаше до средата на ботушите му и усети как лодката започна да стърже по морското дъно. Направи още десетина крачки към брега, като я дърпаше, но не посмя да продължи нататък.

Видя, че Васко бе стигнал до плитчините. Младият мъж спря да плува и се изправи във водата.

Скорпион се върна в лодката. Разяденият от корозията метал се лющеше под дланта, с която стисна корпуса й край перилото. Лодката бе на вода повече от сто и двайсет часа и това вероятно щеше да бъде последното й пътуване. Той се пресегна и пусна малката котва. Можеше да го направи по-рано, но котвите бяха също толкова податливи на ерозията, колкото и корпусът. Прекаленото доверие в тях не водеше до нищо добро.

Хвърли още веднъж поглед към Васко. Той внимателно избираше къде да стъпва на път към лодката, разперил встрани ръце за равновесие.

Скорпион взе дрехите на своя спътник и ги пъхна в раницата си, в която вече бе сложил дажбите им, питейна вода и някои неща за даване на първа помощ. Вдигна раницата на гръб и пое към сушата, от която го делеше съвсем малко разстояние, като от време на време хвърляше поглед към Васко. Знаеше, че е прекалено суров към него, но нямаше власт над гнева си, щом започнеше да се надига. Това развитие на нещата го смущаваше. Бяха изминали двайсет и три години, откакто в гнева си Скорпион бе вдигнал ръка срещу човешко същество, при изпълнението на своя дълг. Беше наясно, че насилието и грубостта могат да се извършват и с думи. Някога щеше просто да се изсмее на подобна мисъл, но напоследък се стараеше да живее поновому. Смяташе, че вече е оставил някои неща зад гърба си.

Естествено, целият този гняв бе изплувал на повърхността при перспективата да се види с Клавейн. Това бе свързано с твърде много опасения. Прекалено много емоционални нишки водеха назад към наквасената с кръв тиня на миналото. Клавейн знаеше какво бе представлявал Скорпион. Знаеше точно какво е способен да направи.

Спря и изчака младият мъж да го настигне.

— Сър…

Васко беше задъхан и трепереше.

— Как мина?

— Бяхте прав, сър. Беше малко по-студено, отколкото изглежда.

Скорпион свали раницата от раменете си.

— Предполагах, че ще е студено, но ти се справи добре. Взех ти нещата. За нула време ще изсъхнеш и ще се стоплиш. Не съжаляваш ли, че дойде?

— Не, сър. Нали търсех приключения?

Скорпион му подаде вещите.

— Ще започнат да те привличат все по-малко, когато станеш на моите години.

Беше спокоен ден, както ставаше често, когато облачната покривка над Арарат паднеше ниско. Най-близкото слънце — онова, около което обикаляше Арарат, беше като размито петно, увиснало на западната част на небето. Далечният му бинарен двойник напомняше твърд бял скъпоценен камък над противоположната страна на хоризонта и надничаше между образувалата се сред облаците пролука. Пе Еридани А и В, само дето всички ги наричаха Яркото слънце и Бледото слънце.

Сребристосивата дневна светлина отмиваше обичайния цвят от водата и тя бе заприличала на мръсносива супа със зеленикав оттенък. Изглеждаше гъста, когато ботушите на Скорпион я разсичаха, макар че плътността на микроорганизмите в нея беше малка по стандартите на Арарат. Въпреки това Васко бе поел известен риск, като бе влязъл да плува, но беше постъпил правилно, защото това им бе позволило да се приближат максимално до брега с лодката. Без да е специалист по въпроса, Скорпион знаеше, че повечето значими срещи между хората и джъглърите се осъществяваха в онези части на океана, които бяха дотолкова наситени с микроорганизми, че приличаха на носеща се по течението безбрежна маса от органична материя. Тук концентрацията беше достатъчно малка, за да няма почти никакъв риск джъглърите да изядат лодката по време на отсъствието им или да създадат местно вълнение, за да я отнесат в открито море.

Изминаха останалото разстояние, което ги делеше от сушата, и стигнаха до полегатата каменна равнина, която бяха видели от морето като тъмна ивица. Тук-там по нея се бяха образували плитки локви, които отразяваха облачното небе в сребристосивата си повърхност. Двамата се насочиха към бялото възвишение, което се намираше не много далеч от това място.

— Все още не сте ми казали за какво е всичко това — обади се Васко.

— Ще разбереш съвсем скоро. Не си ли достатъчно развълнуван от перспективата да се видиш със стареца?

— Уплашен е по-точната дума.

— Той оказва подобен ефект върху хората, но не му позволявай да го направи и с теб.

След десетминутно ходене Скорпион си възвърна силите, които бе изхабил за тегленето на лодката. Междувременно бялото възвишение се бе превърнало в купол, кацнал на земята, най-накрая се оказа, че това е надуваема палатка. Беше опъната с помощта на забити в скалата клинове, а бялата материя в основата й бе придобила различни оттенъци на зеленото. Очевидно беше кърпена и поправяна многократно. Около палатката бяха събрани и подпрени под странни ъгли раковини, изхвърлени от морето. Несъмнено бяха подредени изкусно.

— Онова, което казахте преди, сър — поде Васко, — за Клавейн, че след всичко това вече не се появявал никъде?

— Е, и?

— Ако е дошъл тук, защо просто не ни го казаха?

— Заради причината, поради която е дошъл тук — отвърна Скорпион.

Стигнаха до отварящата се под налягане врата на надуваемата структура. Край нея имаше малка кутия, от която се носеше нещо като жужене на пчели и която захранваше с електричество палатката, поддържаше необходимата разлика в налягането и осигуряваше топлина и други удобства за нейния обитател.

Скорпион огледа внимателно една от раковините и прокара върха на пръста си по острия й ръб, където бе отрязана от нещо по-голямо.

— Той, изглежда, е пообработил крайбрежната ивица.

Васко посочи вече отворената външна врата.

— Във всеки случай, по всичко изглежда, че в момента тук има някой.

Скорпион отвори вътрешната врата. Първото, което видя, беше една койка и спретнато сгънати спални принадлежности. Край нея имаше малко сгъваемо бюро, печка и устройство за синтез на храна, гарафа с филтрирана вода и кутия за хранителните дажби. Все още работеща въздушна помпа и няколко малки раковини върху масата.

— Не може да се каже от колко време отсъства — обади се Васко.

Спътникът му поклати глава.

— Не ще да е много дълго — вероятно не повече от час-два.

Васко се заоглежда, търсейки доказателството, което бе видял Скорпион, за да твърди това. Но нямаше да го открие: прасетата бяха научили отдавна, че острото обоняние, което бяха наследили от своите предци, не е присъщо за обикновените хора. Бяха научили също така, макар и по доста болезнен начин, че хората не обичаха това да им се напомня.

Излязоха отново навън и затвориха вътрешната врата така, както я бяха намерили.

— И сега какво? — попита Васко.

Скорпион откопча резервната гривна за комуникация от китката си и му я подаде. Вече й беше осигурена честота, която изключваше всякаква опасност да бъдат чути от някого на който и да било от другите острови.

— Нали знаеш как да използваш тези неща?

— Ще се оправя. Искате ли да правя нещо конкретно с нея?

— Да. Ще чакаш тук, докато се върна. Надявам се да доведа Клавейн с мен. Но в случай че той първи те открие, кажи му кой си и кой те е изпратил. После ми се обади и предложи на Клавейн да поговори с мен. Ясно?

— А ако не се върнете?

— Най-добре се обади на Блъд.

Васко заопипва гривната.

— Струвате ми се малко притеснен за умственото му състояние, сър. Мислите ли, че може да бъде опасен?

— Надявам се — отговори Скорпион, — в противен случай няма да имаме кой знае каква полза от него. — Потупа по рамото младия мъж. — А сега изчакай тук, докато обиколя острова. Няма да ми отнеме повече от час и съм почти сигурен, че ще го открия някъде край морето.

Скорпион вървеше по равния каменен бряг на острова, разперил късите си ръце за равновесие, без изобщо да се интересува дали изглежда странно или комично.

Забави крачка, тъй като му се стори, че зърва в далечината някаква фигура, която ту излиза от добиващата все по-тъмен нюанс следобедна морска мъгла, ту отново се гмурка в нея. Примижа и се втренчи съсредоточено, като се опитваше по този начин да компенсира отслабването на зрението си, което вече съвсем не беше така остро, както на младини. Той ту се изпълваше с надежда, че миражът в далечината е Клавейн, ту — че ще се окаже плод на собственото му въображение, някаква заблудила го игра на светлината, сянката и скалите.

Колкото и да не му се искаше да го признае, беше неспокоен. Бяха минали шест месеца, откакто бе видял за последен път Клавейн. Времето не беше особено много, поне не в сравнение с продължителността на човешкия живот. Скорпион обаче не можеше да се избави от чувството, че ще срещне познат, когото не е виждал от десетилетия, изкривен до неузнаваемост от живота и преживяванията си. Чудеше се как да реагира, ако се окажеше, че Клавейн действително си бе изгубил ума. Дали изобщо щеше да го разбере, ако наистина бе така? Беше прекарал достатъчно време в компанията на хора, за да предугажда уверено намеренията, настроението и общото им умствено състояние. Казваха, че умът на хората не се различавал чак толкова от свинския. Но когато ставаше дума за Клавейн, Скорпион винаги си напомняше да не се доверява на очакванията си. Клавейн не беше като другите хора. Историята го бе формирала по неподражаем начин и в резултат се беше получило нещо уникално и вероятно чудовищно.

Скорпион беше петдесетгодишен. Познаваше Клавейн през половината си живот, откакто беше пленен от бившата му клика в Йелоустоунската система. Малко след това Клавейн дезертира от редиците на конджоинърите и след като известно време бяха таели взаимни подозрения, в крайна сметка двамата застанаха от една и съща страна на барикадата. Събраха банда разпуснати войници и подбрани привърженици от околностите на Йелоустоун и откраднаха кораб, за да отпътуват за системата Ризургам. По пътя някогашните другари на Клавейн, конджоинърите, ги преследваха и тормозеха. От Ризургам, вече на съвсем друг кораб, пристигнаха тук, на това синьо-зелено, подгизнало от вода топче за игра, наречено „Арарат”. След Ризургам почти не им се беше налагало да се бият, но двамата продължиха да работят заедно за изграждането на временната колония.

С дружни усилия допринесоха за създаването на цели общности. Караха се често, но само по наистина важни въпроси. Когато единият или другият се отклонеше към прекалено сурова или прекалено мека линия на поведение, другият непременно балансираше нещата. Именно през тези години Скорпион изгради достатъчно силен характер, за да престане да мрази човешките същества във всеки съзнателен миг от своето съществуване. Дължеше на Клавейн поне това.

Само дето нищо никога не беше толкова просто, нали?

Проблемът бе в това, че Клавейн бе роден преди петстотин години и беше живял през голяма част от тях. Ами ако този Клавейн, когото знаеше Скорпион, когото знаеха жителите на колонията, беше само преходна фаза, като измамен проблясък на слънчев лъч в буреносен ден? В ранните дни на познанството си с него Скорпион го наблюдаваше поне с „половин око”, нащрек да не би безразборните му касапски стремежи внезапно да се завърнат. Така и не забеляза нищо, което да събуди подозренията му, но пък видя предостатъчно, за да се увери, че Клавейн съвсем не е страшилището, за което го представя историята.

През последните две години обаче увереността му се сгромоляса. Не защото Клавейн стана по-жесток, свадлив или склонен към насилие от преди, но нещо в него все пак се промени. Сякаш качеството на светлината над даден пейзаж внезапно стана друго. А фактът, че, както знаеше добре, самият той предизвикваше подобни опасения в другите, не му носеше кой знае какво успокоение. Познаваше състоянието на собствения си ум и се надяваше никога повече да не нарани човешко същество, както бе правил многократно в миналото. Можеше обаче само да гради догадки за ставащото в главата на приятеля му. Беше сигурен само в едно: че Клавейн, когото познаваше, Клавейн, с когото се бяха били рамо до рамо, се беше оттеглил някъде навътре в себе си, в някакво достъпно само за него самия пространство. Още преди да се уедини на този остров, бе стигнал до момента, когато Скорпион вече почти не беше в състояние да го разбира.

Но не го винеше за това. Никой не би го обвинил.

Скорпион продължи да върви напред, докато се увери, че фигурата е реална, а след като се приближи още малко, вече можеше да различи някои детайли. Фигурата беше коленичила на морския бряг, неподвижна, сякаш потънала в мечти, прекъснали невинното оглеждане на останалите след отлива локви солена вода и фауната в тях.

Наистина беше Клавейн; Скорпион бе сигурен, че е той, дори само допреди миг да си мислеше, че островът е необитаем.

В първия момент прасето изпита огромно облекчение. Поне виждаше, че Клавейн е все още жив. Каквото и да се случеше днес, това поне беше несъмнена победа.

Когато се доближи достатъчно, за да го чуят, ако извика, Клавейн усети присъствието му и се огледа. Беше се появил бриз, който липсваше при приземяването на Скорпион. И сега развяваше разчорлените бели коси на Клавейн пред червено-розовото му лице. Брадата му, обикновено спретнато подстригана, също беше пораснала, недокосвана от самото му заминаване. Слабата му фигура беше облечена в черно от горе до долу, а върху раменете си беше наметнал тъмен шал или пелерина. Стоеше в някаква странна поза, нещо средно между коленичил и прав, сякаш беше поспрял само за миг.

Скорпион обаче беше сигурен, че се взира в морето от часове.

— Невил — произнесе той.

Клавейн отговори нещо, устните му помръднаха, но думите бяха заглушени от шума на вълните.

— Аз съм… Скорпион — провикна се отново прасето.

Устата на Клавейн се размърда повторно. Гласът му приличаше на грачене, малко по-силно от шепот.

— Казах, че се разбрахме да не идваш тук.

— Знам. — Скорпион вече се беше доближил достатъчно, за да вижда хлътналите старчески очи на своя събеседник, ту закривани, ту откривани от мятаните от вятъра бели кичури коса. Те като че ли бяха фокусирани върху нещо много отдалечено и мрачно. — Знам, и цели шест месеца уважихме молбата ти, нали?

— Шест месеца ли? — почти се усмихна Клавейн. — Толкова много време ли мина?

— Шест месеца и една седмица, ако искаш да съм съвсем точен.

— Изобщо не ми се струва толкова дълго. Сякаш току-що съм пристигнал. — Клавейн погледна отново назад към морето и тилът му се озова срещу Скорпион. Скалпът, който прозираше под оредялата бяла коса, имаше същия яркорозов цвят като кожата на прасето. — А понякога ми се струва, че е минало много повече време — додаде старецът, — сякаш никога не съм правил нищо друго, освен да прекарвам всеки ден тук. Понякога имам чувството, че на тази планета няма друга жива душа.

— Все още сме тук — каза Скорпион, — всичките сто и седемдесет хиляди човека. И все още имаме нужда от теб.

— Специално помолих да не бъда обезпокояван.

— Освен ако не става въпрос за нещо важно. Това винаги е влизало в уговорката, Невил.

Клавейн се изправи мъчително бавно. Беше по-висок от Скорпион, но прекомерната слабост сега му придаваше вид на нахвърляна набързо скица. Крайниците му наподобяваха драски на фона на небето.

Скорпион се взря в дланите му. Това бяха фините длани с тънки чувствителни пръсти на хирург. Или може би на водещ разпити. Стържещият звук от допира на дългите му нокти по влажния черен плат на панталоните накара прасето да трепне.

— Е?

— Открихме нещо — поясни Скорпион. — Не знаем точно какво представлява, нито кой го е изпратил, но мислим, че идва от Космоса. Мислим също така, че в него може би има някой.

ДВЕ

Лайтхъгър „Гностично възкачване”, Междузвездното пространство, 2615 година

Главният лекар Грьолие крачеше из кръговите, осветени в зелено коридори на фабриката за тела.

Той ту си подсвиркваше, ту си тананикаше, щастлив, че се намира в своята стихия, че е заобиколен от тихо бръмчащи машини и полузавършени хора. С тръпка на нетърпение помисли за слънчевата система, която се намираше някъде напред, и за многото неща, зависещи от нея. Наистина, не непременно за него самия, но определено за неговия съперник за вниманието на кралицата. Интересно как щеше да приеме тя още един от провалите на Куейч. Доколкото я познаваше, кралица Жасмина нямаше да го понесе особено добре.

Грьолие се усмихна при тази мисъл. Странното беше, че системата, която беше порядъчно голяма, все още нямаше име; никой не си беше направил труда да обозначи една далечна звезда и безинтересните й планети. И не беше имало причина затова. За системата съществуваше информация в навигационната база данни на „Гностично възкачване”, както впрочем и на почти всеки междузвезден кораб, и кратки бележки за основните характеристики на нейното слънце и светове, евентуалните опасности и т.н. Тези данни обаче не бяха предназначени за човешко око. Те съществуваха единствено, за да бъдат разчитани и осъвременявани от други машини, докато изпълняваха безшумно и бързо възложените им корабни функции, смятани за прекалено скучни или прекалено трудни за хората. Въпросната информация представляваше дълга поредица от две цифри: няколко хиляди единици и нули. Показателен за маловажността на системата бе фактът, че тя бе изисквана само три пъти през цялото време, откакто функционираше „Гностично възкачване”. И беше допълнена и обновена веднъж.

Грьолие знаеше: той беше проверявал, от чисто любопитство.

Сега обаче, може би за първи път в историята, системата предизвикваше по-траен интерес. Тя все още нямаше име, но липсата му започваше да поражда известен смут, дотам, че кралица Жасмина звучеше малко по-раздразнено всеки следващ път, когато беше принудена да говори за мястото като за „системата пред нас” или „системата, която наближаваме”. Но Грьолие знаеше, че тя няма да благоволи да й даде име, преди да се убеди в ценността й. А ценността на системата беше изцяло в ръцете на Куейч, нейния фаворит, който започваше да губи благосклонността й.

Грьолие поспря край едно от телата. То се намираше в прозрачното поддържащо го желе зад зеленото стъкло на цистерната, в която трябваше да оживее. Около основата й имаше редица контролни бутони за неговото хранене, едни от които бяха натиснати, а други — издърпани. С тяхна помощ се осъществяваше контрол над деликатната биохимична среда за хранителната матрица. С бронзовите колела вентили, поставени отстрани на цистерната, се правеше фината настройка по доставянето на обемните химически вещества като вода или физиологичен разтвор.

Към цистерната беше прикрепен дневник, който отразяваше историята на клонирането на тялото. Грьолие разгърна набързо ламинираните му страници, за да се увери, че всичко е както трябва. Течността на повечето тела във фабриката никога не беше изливана, но този екземпляр — зряло женско тяло — веднъж вече беше затоплян и използван. Раните по него зарастваха в резултат на регенериращите процедури, белезите по корема ставаха невидими, новият крак вече почти беше достигнал по размери здравия. Жасмина не одобряваше тези „кърпежи”, но нуждата й от тела надвишаваше производствения капацитет на фабриката.

Грьолие потупа нежно стъклото.

— Добре се получава.

Продължи нататък, като проверяваше по нещо и на другите тела. Понякога един поглед беше достатъчен, но в повечето случаи спираше, за да прелисти дневника и да направи някоя и друга настройка. Той много се гордееше със спокойната компетентност на работата си. Никога не се хвалеше с уменията си и не обещаваше нещо, ако не беше абсолютно сигурен, че е в състояние да го направи… за разлика от Куейч, който раздаваше бомбастични обещания наляво-надясно от мига, в който стъпи на „Гностично възкачване”.

Известно време този начин на действие се бе радвал на успех. Мястото на Грьолие — отдавна станал най-близката личност за кралицата, с която тя споделяше всичко — временно бе узурпирано от показната особа на новодошлия. Единственото, което чуваше, докато работеше върху нея, беше как Куейч щял да промени в положителна посока съдбата им, как Куейч бил направил това, как бил казал онова… Кралицата беше започнала дори да се оплаква от начина, по който Грьолие изпълняваше задълженията си, че фабриката осигурявала прекалено бавно тела, а прилаганите при недостиг на внимание терапии губели ефективността си. За кратко Грьолие дори се изкуши да опита нещо, което да грабне наистина вниманието й, нещо, което да му върне доброто й разположение.

И сега го изпълваше дълбока радост, че не беше прибягнал до подобни мерки. Просто беше достатъчно да изчака търпеливо и да остави Куейч сам да изкопае гроба си, като предизвика надежди и очаквания, които не е в състояние да осъществи. За жалост — на Куейч, не на Грьолие — Жасмина беше приела буквално думите му. Ако можеше да се съди по настроението на кралицата, той бе на път да получи специалното лечение на главата и тялото.

Грьолие спря пред зрелия мъж, който бе започнал да проявява аномалии в развитието си при последния преглед. Беше пренастроил показателите на цистерната, но очевидно нямаше резултат. За нетренираното око тялото изглеждаше нормално, но му липсваше симетрията, за която копнееше Жасмина. Грьолие поклати глава и постави ръка върху един от лъскавите месингови вентили. Визитата при това тяло беше винаги трудна. То не отговаряше абсолютно на стандартите на фабриката, но това се отнасяше и за възстановителните работи. Дали не беше настъпил моментът да накара Жасмина да приеме понижаването на качеството? Все пак тя беше причината фабриката да работи постоянно с максималния си капацитет.

Грьолие реши все още да не го прави. Ако беше научил нещо от неприятната история с Куейч, то беше да поддържа стандартите си. Жасмина щеше да го смъмри, че се е провалил с едно тяло, но в крайна сметка това щеше да я накара да уважава преценките и предаността му към съвършенството.

Затвори вентила, който блокираше достъпа на физиологичен разтвор. Коленичи и направи същото с повечето вентили, осигуряващи хранителни вещества.

— Съжалявам — обърна се той към гладкото, безизразно лице зад стъклото, — но нещата с теб просто не се получиха както трябва.

Хвърли последен поглед към тялото. След няколко часа процесът на клетъчно разграждане щеше да стане гротескно очевиден. Тялото щеше да се разложи и изграждащите го химически вещества щяха да се рециклират, за да се използват другаде във фабриката.

В слушалките му прозвуча глас и той докосна с пръст апаратурата.

— Грьолие… очаквах вече да си при мен.

— На път съм, мадам.

Върху цистерната засвятка червена светлина в синхрон с алармата. Грьолие изключи звука и предупредителната светлина. Във фабриката за тела спокойствието се възвърна, само от време на време тишината се нарушаваше от клокочещия звук от притока на хранителни вещества или от приглушеното щракване на далечен вентилен регулатор.

Грьолие кимна, удовлетворен, че всичко е под контрол, и продължи нататък, все така без да бърза.

В мига, в който Грьолие затвори и последния вентил за хранителни вещества, сензорната апаратура на „Гностично възкачване” засече някаква аномалия. Тя бе краткотрайна, продължи само частица от секундата, но беше достатъчно необичайно в потока от информация да се появи знаменце — изключително събитие, което показваше, че нещо заслужава да му се обърне внимание.

За сензорния софтуер това беше всичко: аномалията не беше продължителна и сега всички системи действаха нормално. Знаменцето беше чиста формалност; дали трябваше да се предприемат някакви действия зависеше вече от напълно отделен и малко по-интелигентен сектор на проследяващия софтуер.

Вторият сектор, натоварен да следи здравословното състояние на всички сензорни подсистеми в кораба, улови знаменцето заедно с другите няколко милиона знаменца, вдигнати в същия цикъл, и му отдели място в списъка с изпълняваните от него задачи. От края на аномалията бяха изминали по-малко от двеста хилядни от секундата, цяла вечност според компютърните измерения, но неизбежно следствие на значителните размери на кибернетичната нервна система на който и да било лайтхъгър. За комуникациите между два от краищата на „Гностично възкачване” бяха необходими три до четири километра основен кабел, като дължината нарастваше до шест-седем километра, когато сигналът трябваше да обиколи цялата му структура.

На един толкова голям кораб нищо не се случваше бързо, но разликата в практически смисъл не беше кой знае каква. Огромната маса на „Гностично възкачване” беше причина за мудните му реакции към външни събития: той се нуждаеше от светкавични реакции също толкова, колкото и един бронтозавър.

Като проследи сигнала, отговарящият за здравословното състояние сектор стигна до куп проблеми.

По-голямата част от няколкото милиона събития, които прегледа, изглеждаха съвсем безобидни. На базата на статистическите очаквания за грешки той успя да изключи като подозрителни повечето знаменца без колебание. Случайни грешки, които не бяха индикатор за някакъв по-сериозен проблем в корабния хардуер. Едва сто хиляди изглеждаха съвсем леко подозрителни.

Вторият сектор направи това, което правеше винаги на този етап: събра стоте хиляди аномални събития в един пакет, добави към него собствените си коментари и предварителни открития и го предаде към третия сектор на проследяващия софтуер.

През повечето време въпросният трети сектор не правеше нищо: съществуваше единствено, за да изследва аномалиите, които му изпращаха по-глупавите сектори. Пробуден по този начин, той изследва досието с целия интерес, който му позволяваше да изпитва неговото съзнание. По машинните стандарти той също се намираше под интелекта на гама нивото, но вършеше работата си вече от толкова време, че бе натрупал огромен евристичен опит. За третия сектор беше обидно ясно, че повече от половината изпратени му събития в никакъв случай не заслужаваха неговото внимание, но останалите случаи бяха по-интересни и той се зае с тях. Две трети от тези аномалии бяха повтарящи се нарушители: доказателство за системи с реални, но преходни недостатъци. Нито една от тях обаче не беше в критичните области на корабните функции, затова можеха да ги оставят и да не се занимават с тях, докато не станат по-сериозни.

Една трета от интересните случаи бяха нови. Може би деветдесет процента от тях бяха от проблемите, които можеха да се очакват от време на време, поне такъв бе изводът, който се налагаше от познанията на сектора за различните участващи хардуерни компоненти и софтуерни елементи. Само една шепа от тях евентуално бяха в жизненоважни области и, слава Богу, всички те можеха да бъдат оправени с рутинни методи. Почти без да премигне, секторът разпрати инструкции към съответните части на кораба, които отговаряха за поддръжката на неговата инфраструктура.

В различни точки на кораба слуги, натоварени с различни задачи, предимно поправка и разнасяне на товари, получиха нареждания за изпълняването на нови задължения. За осъществяването на някои от тях вероятно щяха да им бъдат необходими седмици, но рано или късно щяха да приключат.

Оставаше съвсем малка част от възможни грешки, които биха могли да предизвикат притеснения. Те бяха по-трудни за обяснение и не ставаше веднага ясно как да се нареди на слугите да се справят с тях. Секторът не се разтревожи ненужно, защото подобни малки неприятности обикновено се оказваха доброкачествени. Но засега нямаше друг избор, освен да изпрати озадачаващите изключения на още по-висш сектор на корабната автоматика.

И така аномалията се придвижи още три сектора по-нагоре, за да бъде изследвана от все по-интелигентни системи.

Когато пакетът достигна до финалния сектор, в него бе останало само едно събитие: първоначалната преходна сензорна аномалия, която бе продължила съвсем малко повече от половин секунда. Никой от по-нисшестоящите сектори не беше в състояние да я обясни с помощта на обичайните статистически модели и правила за изнамиране.

Някое събитие достигаше толкова високо в системата само един-два пъти на минута.

Сега в работата за първи път вземаше участие нещо с реален интелект. Субперсоната от гама ниво, която отговаряше за разследването на изключенията от шести сектор, беше част от последната защитна линия между кибернетиката и корабния екипаж от плът и кръв. Именно тя изпълняваше трудната задача да определя дали дадена грешка заслужава вниманието на управляващите я хора. С годините се беше научила да не обявява тревога прекалено често, в противен случай собствениците й можеха да решат, че се нуждае от обновяване. Затова субперсоната прекара в агония дълги секунди, докато измисли какво да прави.

Най-накрая реши, че тази аномалия е една от най-странните, на която се е натъквала. Обстойният оглед на всички логични пътеки в сензорната система така и не обясни как е могло да се случи нещо толкова необичайно.

За да изпълнява ефикасно работата си, субперсоната трябваше да има абстрактно разбиране за реалния свят. Не нещо прекалено сложно, но достатъчно, за да преценява разумно на кои видове външни феномени е вероятно да се натъкнат сензорите и на кои е дотолкова невероятно, че могат да бъдат интерпретирани като халюцинация, възникнала в по-късен етап от преработката на фактите. Тя трябваше да разбира, че „Гностично възкачване” е физически обект, който се намираше някъде в пространството. Трябваше да разбира също така, че събитията, записани от сензорната мрежа на кораба, са причинени от обекти и кванти, които са в това пространство: песъчинки, магнитни полета, радарно ехо от близкостоящи тела и от радиацията от по-отдалечени феномени — планети, звезди, галактики, квазари, сигнали на космическия фон. За целта беше необходимо да е в състояние точно да преценява как би трябвало да се държи завърналата се от всички тези обекти информация. Никой никога не беше давал на субперсоната тези правила. Тя ги беше формулирала сама с течение на времето, въвеждайки нужните корекции, когато натрупваше повече факти. Беше наистина безкрайна работа, но на този напреднал стадий на играта тя смяташе, че се справя наистина впечатляващо.

Знаеше например че планетите или по-точно абстрактните обекти в нейния модел, които отговаряха на планетите — определено не можеха да са причина за това. Грешката беше напълно необяснима като събитие от външния свят. Нещо вероятно се беше развило изключително не както трябва в стадия на улавяне на информация.

Субперсоната размишлява още известно време над това. Дори да приемеше въпросното заключение, обяснението на аномалията пак беше много трудна задача. Тя беше странно избирателна и бе засегнала единствено самата планета. Нищо друго, дори луните, не беше направило каквото и да е с дори леко странен привкус.

Субперсоната промени мнението си: аномалията все пак трябваше да е с външен произход и в такъв случай моделът й за външния свят се оказваше шокиращо погрешен. Това заключение също не й допадна. От много отдавна не й се беше налагало да обновява така драстично модела си и тази перспектива я изпълни с болезнено чувство на съпротива.

И дори още по-лошо — това наблюдение може би означаваше, че самият „Гностично възкачване” беше… е, не точно заплашен от непосредствена опасност — от въпросната планета все още ги деляха десетки светлинни часове — но се носеше към нещо, което можеше, в определен момент в бъдещето, да изложи кораба на риск.

В такъв случай, реши субперсоната, нямаше друг избор, освен да предупреди екипажа.

Това означаваше само едно: приоритетен разговор с кралица Жасмина.

Субперсоната установи, че в момента кралицата се информира за настоящото състояние на нещото по любимия си визуален начин. Както беше оторизирана да прави, тя пое контрола над информационния канал и изчисти екрана му, за да го подготви за предстоящото излъчване на аварийния бюлетин.

Приготви съвсем прост текст: СЕНЗОРНА АНОМАЛИЯ: НЕОБХОДИМ Е СЪВЕТ.

За миг, значително по-кратък от половината секунда, която бе продължило първоначалното събитие, посланието се появи върху екрана на кралицата, опитвайки да привлече вниманието й.

После субперсоната промени намерението си.

Може би допускаше грешка. Аномалията, макар и необичайна, беше изчезнала. От по-долните сектори не бяха пристигнали повече доклади за нови странни прояви. Планетата се държеше по начина, по който субперсоната винаги бе смятала, че би трябвало да се държи една планета.

Сега, след като бе имал възможност да размисли още малко, секторът реши, че събитието със сигурност може да бъде обяснено с моментно неправилно функциониране на сензорите. Трябваше само да прегледа още веднъж всичко, да прецени всички компоненти от вярната перспектива, да не мисли ограничено. Точно това се очакваше от нея като субперсона. Ако просто препращаше сляпо всяка аномалия, която не бе в състояние да обясни незабавно, екипажът с право можеше да я замени с друг глупав сектор. Или, още по-лошо, да я обнови с нещо още по-умно.

Тя изтри посланието от екрана на кралицата и веднага го замести с информацията, която Жасмина бе гледала в този момент.

Субперсоната продължи да се измъчва с проблема, докато, около минута по-късно, й изпратиха друга аномалия. Този път ставаше въпрос за дисбаланс в спомагателния двигател, незначително еднопроцентово колебание в конджоинърския двигател. Изправена пред нова спешна ситуация, тя реши да остави въпроса с планетата на втори план. Дори според бавните стандарти на корабната комуникация, една минута беше много време. С всяка следваща минута, през която планетата не се проявяваше, въпросното събитие щеше да пада на все по-ниско ниво сред приоритетите.

Субперсоната нямаше да го забрави — тя не беше в състояние да забравя каквото и да било — но само след час вече щеше да има още много проблеми, които да решава.

Така. Беше взела решение. Начинът да се справи със случая беше да се преструва, че нищо не е станало.

Затова се получи така, че кралица Жасмина бе информирана за аномалното сензорно събитие само за част от секундата. И никой от състоящия се от хора екипаж на „Гностично възкачване” — нито Жасмина, нито Грьолие, нито Куейч, нито някой от другите ултри — така и не разбра, че за половин секунда най-големият газов гигант в системата, която наближаваха, наречена без капчица въображение Писциум 107, просто бе прекратил съществуването си.

Кралица Жасмина чу приближаващите стъпки на главния лекар, които отекваха по металната стълба, свързваща командната й кабина с останалата част на кораба. Както винаги, Грьолие успяваше да създаде впечатлението, че не бърза ни най-малко. Дали не беше подложила на изпитание лоялността му със слабостта си към Куейч? Може би. В такъв случай вероятно беше време да помогне на Грьолие да се почувства отново оценен.

Потрепването на екрана в черепа привлече вниманието й. За миг някакъв кратък текст замести резюметата, които прелистваше — нещо за' някаква сензорна аномалия.

Кралица Жасмина разтърси черепа. Открай време беше убедена, че това ужасно нещо е обсебено. Ако не беше толкова суеверна, щеше да го изхвърли, но се говореше, че на хората, пренебрегнали съвета на черепа, се бяха случвали ужасни неща.

От другата страна на вратата прозвуча учтиво почукване.

— Влизай, Грьолие.

Бронираната врата се отвори. Главният лекар влезе в кабината, отворил широко и пребелил очи, докато свикне с полумрака в помещението. Грьолие беше слаб, спретнато облечен дребен мъж с пригладени, блестящи от белота коси. Имаше сплесканите, минималистични черти на боксер. Носеше бяла, чиста лекарска престилка, а ръцете му бяха винаги с ръкавици. Изражението му неизменно забавляваше Жасмина: той като че ли всеки момент щеше да избухне в плач или в смях. Това обаче беше илюзия: емоционалните крайности бяха почти непознати на главния лекар.

— Във фабриката за тела ли имаше работа, Грьолие?

— Малко, мадам.

— Предвиждам период, в който нуждите ни ще се увеличат. Производството й не трябва да намалява.

— Няма опасност от подобно нещо, мадам.

— Исках само да знаеш. — Тя въздъхна. — Е, приключихме с любезностите. Пристъпваме към работата.

Грьолие кимна.

— Виждам, че вече сте започнали.

Докато чакаше идването му, тя се бе привързала за трона си, кожените каишки обхващаха здраво глезените и бедрата й, дебела лента минаваше през корема, дясната й ръка беше фиксирана към страничната облегалка, само лявата й можеше да се движи. С нея кралицата държеше черепа. Беше го обърнала с лице към себе си, така че да вижда екраните, поставени в празните му очни орбити. Преди да вземе черепа, беше пъхнала дясната си ръка в скелетоподобната машина, закрепена отстрани на стола. Машината представляваше клетка от груби железни пръчки, оборудвана със завинтващи се тампони за оказване на натиск. Те вече притискаха кожата й достатъчно силно, за да й създават дискомфорт.

— Боли ме — каза тя.

Изражението на Грьолие моментално премина в усмивка. Той се приближи до трона и огледа машината. После се зае с тампоните, като ги настройваше фино, завинтвайки всеки път по четвърт оборот. Притискащите тампони се впиха в кожата на ръката на кралицата, поддържана от долната страна от друга редица фиксирани тампони. Главният лекар въртеше винтовете така внимателно, сякаш настройваше някакъв ужасен струнен инструмент.

Не беше приятно. Такъв беше замисълът.

След около минута Грьолие спря и застана зад трона. Кралицата гледаше как измъква една макара тюбинг от лекарската чантичка, която държеше винаги тук. Пъхна единия край на тръбичката в огромна бутилка, пълна с някаква сламеножълта течност, а другия свърза с игла. Подсвиркваше си, докато работеше. Вдигна бутилката и я закрепи на специалното съоръжение върху облегалката на трона, после пъхна иглата в дясната ръка на кралицата, поразмърда я, докато намери вената. Тя го проследи с поглед, докато се върне пред трона, така че да вижда тялото.

Този път беше жена, но нямаше причина да бъде такава. Въпреки че всички тела се клонираха от генетичния материал на Жасмина, Грьолие можеше да се намесва в ранния стадий на развитието и да ги принуди да поемат по различни полови пътеки. Обикновено това бяха момчета и момичета. От време на време правеше така, че да се получат странни индивиди — безполови и междуполови. Всички бяха стерилни само защото щеше да бъде загуба на време да ги снабдяват с функциониращи репродуктивни системи.

Внезапно тя усети, че агонията й не е така фокусирана.

— Не искам обезболяващи, Грьолие.

— Болка без временно облекчение е като музика без паузи — отвърна той. — Доверете се на моята преценка в тази област, както сте го правили винаги в миналото.

— Вярвам ти, Грьолие — заяви неохотно тя.

— Искрено ли, мадам?

— Да. Искрено. Ти винаги си ми бил любимец. Цениш това, нали?

— Чака ме работа, мадам. Просто я върша до границата на възможностите си.

Кралицата пусна черепа в скута си. Със свободната си ръка разроши наподобяващата му бяла четка коса.

— Направо съм изгубена без теб. Особено пък сега.

— Глупости, мадам. Вашата компетентност заплашва с всеки изминал ден да засенчи моята.

Това беше повече от автоматично ласкателство: макар Грьолие да бе превърнал изучаването на болката в дело на живота си, Жасмина го догонваше бързо. Тя знаеше невероятно много за физиологията на болката. Беше запозната с ноцицепцията[1], знаеше каква е разликата между фино стимулирана и грубо стимулирана болка, беше наясно какво представлява пресинаптичният блокаж. Знаеше също така кое предизвиква отделянето на простагландини[2] в тялото й.

Но кралицата познаваше болката и от друг ъгъл, който щеше да остане неизвестен за Грьолие. Той обичаше да причинява болка, затова не я познаваше отвътре, от привилегированата гледна точка на този, който беше от другата страна, страната на получателя. Колкото и подробни да бяха теоретичните му знания по темата, тя щеше да има винаги предимството на практика пред него.

Като повечето хора от своята ера Грьолие можеше само да си представя непоносимата агония от дребния дискомфорт, който предизвикваше откъсването на кожичка край нокътя например, и да я екстраполира хилядократно.

Нямаше представа какво представлява всъщност тази болка.

— Аз може да съм понаучила нещичко — каза Жасмина, — но ти винаги ще си останеш майстор в изкуството на клонирането. Преди малко говорех напълно сериозно, Грьолие. Предвиждам увеличаване на нуждата от производството на фабриката. Ще можеш ли да го задоволиш?

— Вие казахте, че производството й не трябва да намалява. Това не е съвсем същото.

— Но в момента със сигурност не работи с пълния си капацитет.

Главният лекар продължи да затяга винтовете.

— Ще бъда откровен: не сме далеч от максималния й капацитет. В момента съм готов да отстраня някои елементи, които не отговарят на обичайните ни стандарти. Но ако от фабриката се очаква увеличаване на производството, стандартите ще трябва да паднат.

— Днес вече отстрани един такъв елемент, нали?

— Как разбрахте?

— Очаквах да предприемеш някакви действия във връзка с верността си към съвършенството. — Кралицата вдигна пръст. — И това е добре. Точно затова работиш за мен. Разочарована съм, разбира се — знам точно кое тяло отстрани — но стандартите са си стандарти.

— Това винаги е бил моят лозунг.

— Жалко, че същото не може да се каже за всички на този кораб.

След като си тананика известно време под носа, Грьолие попита, уж между другото:

— Винаги съм бил с впечатлението, че имате превъзходен екипаж, мадам.

— Редовният ми екипаж не е проблем.

— А. В такъв случай имате предвид някой от нередовните? Не мен, надявам се?

— Много добре знаеш кого имам предвид, няма смисъл да се преструваш, че не разбираш.

— Куейч? Не може да бъде.

— О, хайде без тези игрички, Грьолие. Знам точно какво изпитваш към своя съперник. Искаш ли да знаеш кое е ироничното в цялата тази работа? Двамата си приличате повече, отколкото си давате сметка. И двамата сте хора, и двамата сте отлъчени от своите култури. Хранех големи надежди и за двама ви, но сега може да се наложи да пусна Куейч да си върви.

— Но ще му дадете последен шанс, мадам, нали? Все пак наближаваме нова система.

— Това би ти допаднало, а? Иска ти се да го видиш как се проваля за последен път, така че наказанието ми да бъде по-строго?

— Мислех единствено за доброто на кораба.

— Разбира се, че за това мислеше, Грьолие. — Тя се усмихна, развеселена от лъжите му. — Е, работата е там, че не съм решила какво да правя с Куейч. Но мисля, че ние двамата трябва да си поговорим. Сдобих се с интересна информация за него благодарение на търговските ни партньори.

— Виж ти — изрече Грьолие.

— Както изглежда, не е бил съвсем честен, когато ми разказа за миналото си преди да го наема. Вината е моя: трябваше да проверя по-старателно. Това обаче не го извинява, че представи с такива преувеличения миналите си успехи. Мислех, че наемаме експерт в преговорите и човек с инстинктивно разбиране за планетарната среда. Човек, който се чувства комфортно както сред стопроцентови хора, така и сред ултри, който е способен да сключи сделка в наша полза и да открие съкровище там, където ние бихме го пропуснали.

— Всичко това наистина описва чудесно Куейч.

— Не, Грьолие, то описва персонажа, за който Куейч искаше да се представи. Изтъканата от него история. Професионалният му път всъщност съвсем не е така впечатляващ. От време на време наистина съумявал да отбележи някоя точка, но провалите му са също толкова на брой. Той е просто един опортюнист, самохвалко и лъжец. На всичкото отгоре е заразен.

Главният лекар повдигна вежди.

— Заразен ли?

— С индоктриналния вирус. Проверихме го за обичайните вируси, но пропуснахме този, защото не беше в нашата база данни. За щастие той не е от най-заразните, така че няма вероятност да се прехвърли в някой от нас.

— За кой тип индоктринален вирус става дума?

— За някакъв миш-маш: недопечена смес от трихилядолетни религиозни измислици, наблъскани заедно на едно място без никаква теологична последователност. Той не го кара да вярва в нещо смислено, просто го кара да се чувства религиозен. Очевидно може да го държи под контрол през повечето време. Но това ме тревожи, Грьолие. Ами ако състоянието му се влоши? Не ми харесва да имам нещо общо с човек, чиито импулси не мога да предскажа.

— Значи ще го оставите да си отиде.

— Не още. Не и преди да отминем Писциум 107. Не и преди да е имал последна възможност да поправи грешките си.

— Какво ви кара да мислите, че ще намери нещо сега?

— Нямам подобни очаквания; смятам само, че е по-вероятно да открие нещо при подходяща мотивация.

— Може да офейка.

— Мислила съм и за това. Всъщност смятам, че не рискуваме нищо във връзка с Куейч. Единственото, което ми трябва, е самият той, повече или по-малко въодушевен. Можеш ли да го уредиш?

— Веднага ли, мадам?

— Защо не? Желязото се кове, докато е горещо, нали така казват?

— Проблемът е, че е замразен. Ще ни трябват шест часа, за да го събудим, ако спазваме препоръчителните процедури.

— А ако не ги спазим? — Жасмина се запита колко време щеше да е в състояние да функционира новото й тяло. — Колко часа реално можем да спестим?

— Два най-много, ако не искаме да рискуваме да го убием. Но дори така ще бъде малко неприятно за него.

Кралицата се усмихна на главния лекар.

— Сигурна съм, че ще го преживее. А, и Грьолие? Още нещо.

— Мадам?

— Донеси ми специалния костюм.

ТРИ

Лайтхъгър „Гностично възкачване”, Междузвездното пространство, 2615 година

Неговата любовница му помогна да излезе от ковчега. Треперещ, Куейч лежеше върху кушетката за размразяване, докато Моруина се справяше с множеството жакове и жички, които влизаха в насинената му плът.

— Лежи неподвижно — каза тя.

— Не се чувствам много добре.

— Естествено. Какво очакваш, щом копелетата те размразяват толкова бързо?

Чувстваше се така, сякаш го ритаха в слабините, само дето слабините обхващаха цялото му тяло. Искаше му се да се свие в някакво пространство, по-малко от него самия, да се сгъне на мъничък възел с някакъв бравурен номер, достоен за оригами. Не повърна само защото усилието, което изискваше това, беше прекалено плашещо.

— Не е трябвало да рискуват — рече той. — Тя знае, че съм страшно ценен, за да постъпват така.

Напъна го желание да повърне, но от него не излезе нищо освен ужасен звук, като от куче, което бе лаяло прекалено дълго.

— Може би търпението й е поизтъняло — отвърна Моруина, която го мажеше с щипещи лечебни мехлеми.

— Тя знае, че съм й нужен.

— Справяла се е без теб и преди. Може би й е дошло наум, че може Да се справи без теб и в бъдеще.

Куейч се оживи.

— Може би е възникнала критична ситуация.

— За теб — може би.

— Боже, само това ми трябва — малко симпатия.

Трепна от внезапната болка в черепа си — много по-точна и целенасочена от тъпото и неопределено неприятно усещане на свързаната с размразяването травма.

Не трябва да използваш напразно Божието име — смъмри го Моруина. — Знаеш, че това само ти причинява болка.

Куейч се взря в лицето й, като държеше с усилие на волята очите си отворени на безмилостното осветление в помещението.

— Ти на моя страна ли си или не си?

— Опитвам се да ти помогна. Стой мирно, почти приключих с изваждането на жичките и тръбичките. — Последва последната пробождаща болка, този път в бедрото; на мястото на измъкнатия шунт остана раничка с форма на око. — Така, приключихме.

— До следващия път — рече Куейч. — Стига да има следващ път.

Моруина не отговори веднага, сякаш някаква мисъл я бе връхлетяла за първи път.

— Наистина си изплашен, нали?

— Ти нямаше ли да бъдеш на мое място?

— Кралицата е побъркана. Всички го знаят. Но също така е достатъчно прагматична, за да различава ценните източници, когато ги види.

— Моруина говореше свободно, тъй като знаеше, че кралицата не разполага с работещи подслушвателни устройства в стаята за размразяване.

— Виж Грьолие. Мислиш ли, че би търпяла този особняк и една минута, ако не й беше полезен?

— Точно това имам предвид — заяви Куейч и потъна в още по-дълбока безнадеждност. — В мига, в който някой от нас престане да бъде от полза…

Ако беше в състояние да помръдне, щеше да направи с ръката си жест, сякаш прокарва нож по гърлото си. Вместо това издаде само задавен звук.

— Ти имаш едно предимство пред Грьолие. Имаш мен, съюзник в екипажа. А той кого има?

— Права си — съгласи се Куейч. — Както винаги.

С огромно усилие се пресегна и обхвана в дланта си стоманената ръкавица на Моруина.

Не му даде сърце да й напомни, че тя самата се намираше почти в същата изолация на борда на кораба, в която беше и самият той. Единственото, което гарантираше отлъчването на една ултра, беше поддържането на какъвто и да било вид междуличностни отношения със стопроцентов човек. Моруина не показваше, че това я притеснява; Куейч обаче знаеше, че изобщо няма да може да разчита на нея, когато кралицата и останалата част от екипажа се обърнеха срещу него.

— Вече можеш ли да седнеш? — попита тя.

— Ще опитам.

Неразположението му беше понамаляло, както и знаеше, че ще стане, и сега най-сетне беше в състояние да раздвижи основните си мускулни групи, без да изкрещи. Седна на кушетката, допрял колене в лишените си от косми гърди, докато Моруина извади внимателно от пениса му катетъра за уринирането. Той се взираше в лицето й, докато тя работеше, и чуваше само звуците от плъзгането на метал по метал. Спомни си колко се бе страхувал, когато го бе докоснала за първи път там с лъскавите си като ножици ръце. Любенето с нея беше като любене с вършачка. Въпреки всичко, Моруина никога не го беше наранявала дори когато неволно поряза собствените си живи части.

— Добре ли си? — попита тя.

— Ще се оправя. Нужно е нещо по-сериозно от прибързано размразяване, за да бъде развален денят на Хорис Куейч.

— Ето това се казва дух — поздрави го тя, но някак си доста неубедително.

Наведе се и го целуна. Миришеше на парфюм и озон.

— Радвам се, че си до мен — промълви Куейч.

— Чакай тук. Ще ти донеса нещо за пиене.

Моруина се отдръпна от кушетката за размразяване, като се разтегна до пълната си височина. Все още неспособен да фокусира както трябва, той проследи с поглед как се придвижва из стаята до шубера, където се раздаваха различни бульони за възстановяване. Стоманеносивите й дредове се полюляваха при движението на задвижваните й с бутала крака с дълги бедра.

Точно се връщаше с чаша горещ възстановителен шоколад, пълен с лекарства, когато вратата към помещението се плъзна. Влязоха две други ултри: мъж и жена. Зад тях, с хванати скромно зад гърба ръце, се появи по-дребната, неувеличавана фигура на главния лекар. Беше с изцапана бяла лекарска престилка.

— Във форма ли е? — попит мъжът.

— Имате късмет, че не е мъртъв — отвърна Моруина.

— Не бъди толкова мелодраматична — обади се жената. — Никога не би умрял само защото сме го размразили малко по-бързо от обикновено.

— Ще ни кажете ли какво иска от него Жасмина?

— Това засяга само него и кралицата — уточни жената.

Мъжът хвърли ватиран сребрист халат по посока на седналия Куейч. Ръката на Моруина политна със светкавично движение натам и го хвана. Тя се приближи до размразения и му го подаде.

— Бих искал да знам какво става — обади се той.

— Облечи се — каза жената. — Идваш с нас.

Куейч се завъртя на кушетката и спусна крака върху студения под. Сега на мястото на изчезващия дискомфорт се появяваше страх. Пенисът му вече се беше смалил от само себе си и се бе оттеглил в корема му, сякаш правеше своите планове за бягство. Куейч облече халата, пристегна го с колана около кръста си и се обърна към главния лекар:

— Ти имаш своя принос за ставащото, нали?

Грьолие премигна.

— Скъпи ми колега, направих всичко, което можах, за да не им позволя да те размразят още по-бързо.

— И твоето време ще дойде — заяви Куейч. — Помни думите ми.

— Нямам представа защо държиш толкова на този тон. С теб имаме много общи неща, Хорис. Ние сме единствените човешки същества на борда на този кораб на ултри. Не би трябвало да се заяждаме, да се конкурираме за престиж и положение. Би трябвало да се поддържаме един друг, да циментираме приятелството си. — Изтри опакото на ръкавицата в туниката си, по която остана неприятно петно с цвят на охра. — Би трябвало да бъдем съюзници. Бихме могли да извървим дълъг път заедно.

— Когато адът замръзне — отговори Куейч.

Кралицата галеше осеяния с петна човешки череп в скута си. Ноктите на ръцете и краката й бяха много дълги, боядисани във въгленовочерно. Носеше късо кожено яке с връзки на деколтето и къса пола от същата тъмна материя. Черната й коса беше сресана назад от челото, върху което бе оставен само един добре оформен кичур. Застаналият пред нея Куейч в първия момент помисли, че е гримирана, заради вертикалните, дебели колкото свещи червени линии, свързващи очите с извивката на горната й устна. И тогава, като почти подскочи на място, осъзна, че си беше избола очите.

Въпреки това лицето й не се беше лишило от строгата си красота.

За първи път я виждаше в плът и кръв в някое от нейните проявления. До тази среща общуването му с нея се бе осъществявало или чрез посредници в алфа ниво, или чрез живи пратеници като Грьолие.

Беше се надявал нещата да си останат такива.

Куейч изчака няколко секунди, заслушан в собственото си дишане. Най-сетне успя да произнесе:

— Да не би да съм ви разочаровал с нещо, мадам?

— Какъв тип кораб управлявам според теб, Куейч? Такъв, в който мога да си позволя да нося багаж ли?

— Усещам, че късметът ми изневерява.

— Малко е късно за това. Колко пъти сме спирали, откакто се присъедини към екипажа, Куейч? И какво можем да покажем след всичките тези пет спирания?

Той отвори уста, за да отговори, когато видя специалния й костюм, почти скрит в полумрака зад трона. Не можеше да е донесен тук случайно.

Приличаше на мумия и беше изработен от ковано желязо или някакъв друг индустриален материал. Имаше няколко високоволтови контакта, точки за прикачване и тъмен, прогорен правоъгълник там, където трябваше да бъде визьорът. Виждаха се съединителни скоби и издатини на местата, където бе запояван. Рядко можеше да се види гладък участък от очевидно нов метал.

Всички други части на костюма обаче бяха покрити с невероятно сложна и загадъчна резба. Всеки свободен квадратен сантиметър бе отрупан с изображения, направени с такива подробности, че бяха изключително изморителни за очите. Невъзможно беше цялото това множество да се възприеме с един поглед, но докато костюмът се въртеше над него, Куейч успя да различи фантастични космически чудовища с врат на змия, космически кораб със скандално фалическа форма, крещящи лица и демони, графични изображения на секс и насилие. Това бяха развиващи се спираловидно разкази, предупредителни приказки, хвалебствени търговски епизоди, описани надълго и нашироко. Имаше часовникови циферблати и псалми. Текстове на езици, които не можеше да разпознае, музикални строфи, дори поредици от гравирани с любов цифри. Поредици от цифрови кодове или основните двойки на ДНК. Ангели и херувими. Змии. Много змии.

Главата го заболя само от усилието да гледа.

Костюмът беше изпъстрен и издълбан с петна там, където бе имал контакт с микрометеорити и космически лъчи, стоманеносивият му Цвят имаше на места смарагдовозелен или бронзов оттенък. Виждаха се драскотини, където свръхтежки частици бяха оставили своите следи при приплъзването си под полегати ъгли. А тънката тъмна линия, която минаваше през целия костюм, показваше къде двете бронирани половинки могат да бъдат отворени и след това свързани отново.

Този костюм беше съоръжение, измислено с цел наказание, а съществуването му бе просто жесток слух. Но в този момент той придоби реални измерения за Куейч.

Кралицата пъхаше хора в костюма. Той ги поддържаше живи и им осигуряваше сетивна информация. Предпазваше ги от радиацията, която съпровождаше неизменно междузвездните полети, докато стояха погребани, понякога години наред, в аблативния щит на кораба.

Късметлиите сред тях бяха мъртви, когато ги измъкнеха от костюма.

Куейч опитваше да овладее треперенето на гласа си.

— Ако погледнем на положението от определен ъгъл, ние всъщност… ние всъщност не се справихме чак толкова зле… като се имат предвид всички неща. Корабът не претърпя материални щети. Нямаше смъртни случаи или сериозни наранявания на екипажа. Нямаше злополуки, свързани със зараза. Нито пък непредвидени разходи…

Той замълча и погледна с надежда Жасмина.

— Това ли е най-доброто, което можеш да кажеш? От теб се очакваше да ни направиш богати, Куейч. Очакваше се да обърнеш нещата в наша полза в тези трудни времена, като смажеш колелата на търговията с вродения си чар и познаването на планетарната психология и екология. Очакваше се да бъдеш нашата кокошка, снасяща златни яйца. — Куейч се размърда смутено. — Но не намери нищо стойностно в цели пет системи.

— Вие избирахте системите, не аз. Не е моя вината, че в тях не намерихме нищо, което да заслужава внимание.

Кралицата поклати глава притесняващо бавно.

— Не, Куейч. Опасявам се, че не е толкова лесно. Преди един месец случайно прихванахме едно предаване. Беше диалог между човешка колония Чалупек и лайтхъгъра „Блед спомен за Хокусай”. Напомня ли ти нещо това?

— Не точно…

Но в действителност му напомняше.

— „Хокусай” влизаше в Глиез 664 точно когато ние напускахме тази система. Това беше втората система, която ти провери набързо за нас. Докладът ти беше… — Кралицата вдигна черепа до главата си и се вслуша в тракащите челюсти. — Чакай да видим… „нищо ценно не е открито нито на Опинкус, нито на другите три земни свята. Единствено незначителни останки от изоставени технологии на петата до осмата луни на гиганта Хауриънт… нищо на вътрешните астероидни полета, D-струпванията, Троянските точки[3] и големите концентрации в Куипъровия пояс”.

Куейч разбираше накъде води всичко това.

— А „Блед спомен за Хокусай”?

— Търговският диалог беше наистина изумителен. Както изглежда, „Хокусай” открил скривалище, в което били заровени търговски стоки на около един век. Преди някаква война, някаква напаст. Много ценни неща: не просто продукти на технологиите, но и изкуство и култура, много от които — уникални. Както чувам, спечелили от това достатъчно, за да си купят съвсем нов пласт аблативно покритие за корпуса. — Тя го погледна очаквателно. — Някакви коментари?

— Докладът ми беше честен — отвърна Куейч. — На тях явно просто им е провървяло, нищо повече. Вижте, дайте ми още една възможност. Нали наближаваме друга система?

Жасмина се усмихна.

— Ние винаги наближаваме някаква система. Този път тя се нарича Писциум 107, но, честно казано, от това разстояние не изглежда много по-обещаваща от последните пет. А защо да мисля, че този път ще ни бъдеш от полза?

— Позволете ми да взема „Доминатрикс” — каза той, като сплете неволно ръце. — Нека вляза с нея в системата.

Кралицата потъна в мълчание за доста време. Куейч чуваше само собственото си дишане, към което от време на време се прибавяше рязкото, безсилно жужене на умиращо насекомо или плъх. Нещо помръдна инертно зад зеленото стъкло на полусферичния купол, поставен в една от дванайсетте стени на кабината. Усети, че е наблюдаван не само от останалата без очи фигура на трона. Не беше нужно да му казват, за да разбере, че онова зад стъклото е истинската кралица, а съсипаното тяло в креслото беше само марионетката, която тя обитаваше в момента. Значи слуховете, които бе чувал, бяха верни: за нейния солипсизъм; за пристрастяването й към изключително силната болка като средство за връщане към реалността; за богатите резерви от клонирани тела, които казваха, че пазела точно за тази цел.

— Свърши ли, Куейч? Представи ли случая си?

Той въздъхна.

— Така ми се струва.

— Чудесно.

Трябва да беше дала някаква тайна заповед, защото в този момент вратата на кабината се отвори. Куейч се обърна, когато нахлулият оттам студен въздух го погали по тила. Влязоха главният лекар и двамата ултри, които му бяха помагали при размразяването на Куейч.

— Приключих с него — заяви Жасмина.

— И какви са намеренията ви? — поинтересува се Грьолие.

Кралицата засмука нокътя на единия си пръст.

— Не съм си променила мнението. Сложете го в костюма.

ЧЕТИРИ

Арарат, 2675 година

Скорпион познаваше достатъчно добре Клавейн, за да не го прекъсва, докато обмисля нещо. Колко време бе минало, откакто му каза за падналия от Космоса предмет, ако наистина идваше оттам? Пет минути. През цялото това време старецът стоя с тържествен вид на статуя, със застинало изражение и неподвижно вперен някъде към хоризонта поглед.

Най-накрая, точно когато Скорпион започна да се пита дали приятелят му не се е побъркал, Клавейн заговори.

— Кога се случи това? Кога пристигна това „нещо”… каквото и да е то?

— Вероятно миналата седмица. Намерихме го едва преди два дни.

Настъпи нова смущаваща пауза, но този път продължи само около минута. Водата се плискаше в скалите и образуваше малки гъргорещи въртопи в плитките езерца по морския бряг.

— И какво точно представлява?

— Не можем да сме съвсем сигурни. Някаква капсула. Човешко творение. Предполагаме, че става дума за спасителна капсула, която дава възможност за многократно използване. Смятаме, че е паднала в океана и е излязла на повърхността.

Клавейн кимна, сякаш новината не беше от особен интерес.

— И сте сигурни, че не е останала от Галиана?

Изговори името й с лекота, но Скорпион можеше да предположи каква болка му причинява това. Особено сега, когато гледаше към морето.

Скорпион имаше известна представа какво означава океанът за Клавейн: едновременно чувство за загуба и най-жестокият вид надежда. В един миг, когато не беше нащрек, малко преди да се отлъчи доброволно от делата на острова, Клавейн бе казал:

— Вече всички си отидоха. Морето не може да направи нищо повече за мен.

— Те са все още тук — беше отговорил Скорпион. — Не са загубени. Ако не друго, поне са в по-голяма безопасност откогато и да било досега.

Сякаш Клавейн не можеше да види това и сам.

— Не — рече Скорпион, като си наложи да върне вниманието си към настоящето, — не мисля, че го е оставила Галиана.

— Помислих си, че може да съдържа послание от нея. Но явно греша, нали? Няма да има никакви послания. Не и по този начин. Нито от Галиана, нито от Фелка.

— Съжалявам — промълви Скорпион.

— Не е нужно. Такъв е ходът на нещата.

Онова, което Скорпион знаеше за миналото на Клавейн, се дължеше колкото на казаното му направо от него самия, толкова и на чутото оттук-оттам. Спомените винаги са били непостоянни, но в сегашната епоха бяха променливи като глина. За някои аспекти на миналото му вече дори самият Клавейн не можеше да бъде сигурен.

Някои неща обаче бяха сигурни. Някога Клавейн бе обичал жена на име Галиана: връзката им бе започнала преди няколко века. Ясно беше, че бяха родили — или създали, някаква дъщеря: Фелка; че тя беше едновременно ужасно увредена и ужасно могъща, и че беше събуждала в еднаква степен и любов, и страх.

Клавейн винаги говореше за тези времена с видимо щастие, помрачавано от знанието за това, което следваше.

Галиана беше учен, посветил се на увеличаване възможностите на човешкото съзнание. Но любопитството й не беше спряло дотук. Нейното истинско желание беше за близка връзка с реалността, в самия й корен. Невралните й експерименти бяха необходима част от този процес. За Галиана беше съвсем естествено следващата стъпка да бъде физическото изследване, навлизането в Космоса. Тя искаше да стигне по-дълбоко, отвъд картографираните райони, за да види какво има всъщност там. До този момент единствените индикации за извънземен интелект, намирани някога, бяха развалини и изкопаеми, но кой можеше да каже какво би могло да се открие по-навътре в Галактиката? По онова време най-отдалечените човешки поселения се намираха на двайсетина светлинни години, но Галиана възнамеряваше да пътува повече от сто светлинни години преди да се върне.

И го направи. Конджоинърите изпратиха три кораба, които се движеха с незначително по-малка от светлинната скорост, на експедиция в далечното междузвездно пространство. Експедицията щеше да трае поне век и половина. Клавейн и Фелка, които копнееха не по-малко за нови преживявания, тръгнаха с нея. Всичко вървеше по план: Галиана и нейните съюзници посетиха много звездни системи и макар така и да не откриха неоспорими доказателства за активен разум, описаха много забележителни феномени и откриха нови развалини. После пристигнаха новините, вече доста закъснели, за криза в родината им: за нарастващо напрежение между конджоинърите и техните умерени съюзници, демаршистите. Налагаше се Клавейн да се върне у дома, за да окаже тактическа подкрепа на останалите конджоинъри.

Галиана сметна, че е по-важно експедицията да продължи. След приятелската им раздяла в дълбокия Космос, единият кораб, на чийто борд бяха Клавейн и Фелка, се отправи обратно към родината им, докато другите два продължиха нататък.

Намерението им беше да се съберат отново, но когато най-сетне се върна в конджоинърската Майка Нест, корабът на Галиана се движеше на автопилот, повреден и мъртъв. Някъде в Космоса двата кораба бяха атакувани от някаква паразитна същност, която бе унищожила напълно единия от тях. Веднага след това черни машини се бяха впили в корпуса на кораба на Галиана, убивайки системно, един по един екипажа му, докато бе останала само тя. Черните машини се бяха инфилтрирали в черепа й, промъквайки се в гънките на главния й мозък. Най-ужасното беше, че тя все още бе жива, но напълно неспособна да действа независимо. Беше се превърнала в жива марионетка на паразита.

С разрешението на Клавейн конджоинърите я бяха замразили с надеждата някой ден да бъдат в състояние да го отстранят безопасно. И може би наистина щяха да успеят, но тогава бе настъпило разцепление, началото на кризата, която в крайна сметка бе отвела Клавейн до системата Ризургам и най-накрая — до Арарат. В конфликта замразеното тяло на Галиана беше унищожено.

Мъката на Клавейн беше безмерна и убийствена за душата. И според Скорпион щеше да го убие, ако хората му не се нуждаеха така отчаяно от водач. Нуждата да спаси колонията на Ризургам му бе дала възможност да се фокусира върху нещо друго, освен върху собствената си загуба. Тя го бе спасила от полудяване.

А по-късно дойде и нещо като утеха.

Галиана не ги беше завела до Арарат, но се беше оказало, че Арарат е един от световете, които бе посетила, след като се бе разделила с Клавейн и Фелка. Планетата я беше привлякла заради извънземните организми, които пълнеха океана й. Това бе свят на джъглъри, един особено важен факт, тъй като малко от посетилите джьглърови светове биваха наистина забравяни.

Патърн джъглъри бяха срещани в много светове със същия воден модел като Арарат. След многогодишни изследвания все още нямаше единодушие по въпроса дали извънземните бяха разумни същества сами по себе си. Ясно беше обаче, че ценяха високо интелекта и го пазеха с любящата преданост на музейни уредници.

От време на време, когато се случеше някой човек да плува в море на джъглърска планета, микроскопичните организми навлизаха в нервната му система. Процесът беше много по-мек от невронната инвазия, станала на кораба на Галиана. Целта на джъглъровите организми беше единствено да записват, да документират, и след като разгадаеха особеностите на действие на нервната система на плувеца, те се оттегляха. Умът на плуващия се улавяше от морето, след което той беше почти винаги свободен да се върне на сушата. И обикновено не усещаше никаква промяна. Рядко се оказваше, че е получил някаква неуловима дарба, съвсем фино подръпване на неврологичния му строеж, което му позволяваше да придобие свръхчовешки знания или прозрения. Обикновено това траеше само няколко часа, но понякога оставаше завинаги.

Нямаше начин да се разбере дали Галиана беше придобила някакви дарби след като бе плувала в океана на този свят, но съзнанието й несъмнено беше уловено. И сега беше тук, замръзнало под вълните, в очакване да бъде отпечатано върху съзнанието на друг плувец.

Клавейн бе отгатнал това, но не беше първият, опитал да се свърже с Галиана. Тази чест се падаше на Фелка. Тя бе плувала в продължение на двайсет години, потопена в спомените и леденото съзнание на майка си. През цялото това време Клавейн се бе въздържал да плува, може би от страх, че отпечатъкът от Галиана щеше да му се стори неверен, неотговарящ на неговия спомен за нея. Съмненията му бяха намалели с годините, но въпреки това той така и не се беше обвързал окончателно чрез плуването. Затова пък Фелка, която винаги бе копняла за сложния опит, който даряваше океанът, беше плувала редовно и беше споделяла преживяванията си с Клавейн. Чрез дъщеря си той бе осъществил отново някаква връзка с Галиана и засега, докато събереше смелост да се потопи сам в океана, това му беше достатъчно.

Но преди две години морето взе Фелка и тя не се върна.

Скорпион си помисли за всичко това, като подбираше думите си изключително внимателно.

— Невил, разбирам, че ти е трудно, но и ти трябва да разбереш, че това нещо, каквото и да е то, може да се окаже наистина сериозно за колонията.

— Ясно ми е, Скорп.

— Но мислиш, че морето е по-важно. Така ли?

— Мисля, че никой от нас няма представа какво всъщност има значение.

— Може и така да е. Мен например глобалната ситуация изобщо не ме вълнува. Това никога не е била силната ми страна.

— Точно сега, Скорп, глобалната ситуация е единственото, което имаме.

— Значи мислиш, че там милиони… милиарди хора ще умрат? Хора, които никога не сме срещали, хора, до които никога не сме се доближавали поне на една светлинна година в живота си?

— Мащабите са горе-долу такива.

— Е, съжалявам, но главата ми не работи по този начин. Просто не съм в състояние да преработя подобен тип заплаха. Аз не се занимавам с масовите унищожения. Умът ми е много по-фокусиран локално, за да мога да го направя. А точно сега имам локален проблем.

— Така ли смяташ?

— Имам да се тревожа за сто и седемдесет хиляди души. Тази бройка умът ми все още е в състояние да обхване. А когато нещо падне от небето без предупреждение, автоматично ме лишава от способността да спя.

— Но ти всъщност не си видял нищо да пада от небето, нали така? — Клавейн не изчака Скорпион да му отговори. — Въпреки че цялото непосредствено пространство около Арарат е покрито с всички пасивни сензори, с които разполагаме. Как сме пропуснали навлизането в атмосферата на такова голямо нещо като капсула, да не говорим за кораба, който трябва да я е пуснал?

— Не знам — отвърна Скорпион. Той не можеше да каже дали е загубил спора или беше хубаво дори само ангажирането на съзнанието на Клавейн в нещо конкретно, което не беше свързано с изгубени души и призрака на масовото унищожение. — Но каквото и да е, трябва да е паднало неотдавна. Не е като другите летателни тела, които сме вадили от океана. Те всичките бяха полуразтворени, дори онези, които се намираха на морското дъно, където организмите не са толкова нагъсто. Това нещо няма вид да е стояло в морето повече от няколко дни.

Клавейн се обърна с гръб към морето и Скорпион прие това като добър знак. Старият конджоинър тръгна с вдървени, икономични крачки, без да поглежда надолу, като заобикаляше препятствията и локвите с лекота, родена от практиката.

Насочиха се към палатката.

— Аз много наблюдавам небето, Скорп — рече Клавейн. — Вечер, когато няма облаци. Напоследък виждам някои неща там. Проблясъци. Намек за движещи се неща. Зървам нещо по-голямо, сякаш някаква завеса тъкмо е била дръпната за миг. Вероятно ме мислиш за луд, а?

Скорпион не знаеше какво мисли.

— Останал сам тук, всеки би започнал да вижда разни неща — отговори той.

— Снощи обаче не беше облачно — продължи Клавейн, — нито предишната нощ, и аз гледах небето и през двете нощи. Не видях нищо. Определено никакви индикации за намиращи се в орбита кораби.

— И ние не видяхме нищо.

— А радиопредавания? Лазерни лъчи?

— Абсолютно нищо. А ти си напълно прав: всичко това не звучи логично. Но харесва ли ни или не, капсулата е налице и няма да си отиде. Искам да дойдеш и да я видиш лично.

Клавейн прибра падналите върху лицето си коси. Бръчките му се бяха превърнали в дълбоки сенчести пукнатини и дефилета като контурите на невероятно разрушен от природните стихии пейзаж. На Скорпион му се стори остарял с цели десет-двайсет години за шестте месеца, които бе прекарал на този остров.

— Спомена, че вътре имало някой.

Докато говореха, облачната покривка бе започнала да се разкъсва на места. Показващото се през пролуките небе имаше бледия налудничав син цвят на око на чавка.

— Това се пази все още в тайна — поясни Скорпион. — Само неколцина знаят, че изобщо е намерено нещо. Затова дойдох тук с лодка. Със совалка щеше да бъде по-лесно, но много по-шумно. Ако разберат, че си се върнал, хората ще помислят, че настъпва криза. А всички са наясно, че без криза не би било толкова лесно да те накараме да се върнеш. Те все още мислят, че си някъде доста по-далеч.

— И ти подкрепи тази лъжа?

— Какво според теб би било по-успокояващо? Да оставим хората да мислят, че си отишъл на експедиция, която е потенциално опасна, или да им кажем, че си отишъл, за да стоиш сам на някакъв остров и да си играеш с идеята да се самоубиеш?

— Имали са и по-трудни моменти. Биха могли да го понесат.

— Именно защото преживяха толкова много, си помислих, че е по-добре да им спестя истината — отвърна Скорпион.

— Между другото, това не е самоубийство. — Клавейн спря и погледна назад, към морето. — Знам, че е там, с майка си. Усещам го, Скорпион. Не ме питай как или защо, но знам, че е още тук. Чел съм за подобни неща, ставали на други джъглърови светове. От време на време вземат плувци, разрушават телата им напълно и ги инкорпорират в органичната матрица на морето. Никой не знае защо. Но плувците, които влизат след това в морето, твърдят, че усещат присъствието на изчезналите. Впечатлението е много по-силно, отколкото от обичайните складирани спомени и личностни характеристики. Казват, че преживявали нещо близко до диалог.

Скорпион сдържа въздишката си. Беше изслушал съвсем същата реч преди да доведе Клавейн на този остров преди шест месеца. Очевидно периодът на изолация изобщо не беше намалил убеждението му, че Фелка не се е удавила ей така.

— Тогава скачай вътре и провери сам — предложи той.

— Бих го направил, но ме е страх.

— Че океанът може да вземе и теб ли?

— Не. — Клавейн се обърна към Скорпион. Изглеждаше по-скоро оскърбен, отколкото изненадан. — Не, разбира се, че не. Това изобщо не ме плаши. Страх ме е, че може да ме остави.

Хела, Писциум 107, 2727 година

През голяма част от детството бяха казвали на Рашмика Елс да не бъде толкова сериозна. Щяха да й кажат съвсем същото, ако я бяха видели, и сега: седнала в леглото си в полумрака да подбира малкото лични вещи, които можеше да си позволи да вземе на мисията си. А тя щеше да ги изгледа със съвсем същия оскърбен поглед, който беше овладяла още някога. Но този път щеше да е по-убедена, че правата е тя, а те грешат. Защото, макар да беше едва седемнайсетгодишна, знаеше, че има пълни основания да е толкова сериозна, толкова уплашена.

Беше напълнила малка чанта с дрехи за три-четири дни, въпреки че очакваше пътуването й да продължи много по-дълго. Беше добавила несесер с тоалетни принадлежности, които измъкна предпазливо от банята без родителите й да забележат, и няколко сухара с парче козе сирене за всеки случай, ако нямаше нищо за ядене (или нищо, което би искала да яде) на борда на айсджамъра на Крозе. Беше взела и шише с пречистена вода, защото беше чувала, че водата в близост до Пътя понякога съдържала неща, от които човек се поболявал. Тази бутилка нямаше да й стигне за дълго, но поне й помагаше да усеща, че мисли в перспектива. А най-накрая пъхна един увит в найлон пакет с три миниатюрни останки от скътлъри, които беше откраднала от разкопките.

След всичко това в чантата й не остана кой знае колко място за каквото и да било друго. Оказа се по-тежка, отколкото беше очаквала. Момичето погледна скромната купчинка от вещи върху леглото си; знаеше, че има място само за една от тях. Коя да избере?

Там беше Картата на Хела, която беше свалила от стената и на която криволичещата диря на Пътя беше подчертана с избеляло червено мастило. Не беше особено точна, но Рашмика нямаше по-добра. А и имаше ли значение? Така или иначе нямаше как да стигне дотам, без да разчита на помощта на други хора, а ако те не знаеха как да го направят, нейната карта надали щеше да промени особено ситуацията.

Затова я побутна встрани.

На леглото имаше и дебела синя тетрадка с предпазени със златист метал краища. Тя съдържаше личните й записки за скътлърите, които бе водила прилежно през последните осем години. Имаше тази тетрадка от деветгодишна, когато, нещо доста нехарактерно за тази ранна възраст, бе решила, че като порасне, иска да изучава скътлърите. Бяха й се присмели — естествено меко и снизходително — но това само бе увеличило решимостта й.

Рашмика знаеше, че няма време за губене, но не успя да се въздържи и да не прелисти тетрадката; дрезгавият шепот на търкащите се една в друга страници прозвуча неочаквано силно сред тишината. В редките мигове, когато я видеше отново, като че ли през очите на някой друг, тетрадката я поразяваше с красотата си. В началото почеркът беше детински, едър и четлив. Тя използваше мастило в различни цветове и подчертаваше грижливо нещата, които й правеха по-силно впечатление. На места мастилото беше избеляло или размазано, не липсваха и петна, но усещането за повреден антиквариат само увеличаваше средновековната привлекателност на творението й. Беше правила рисунки, които бе копирала от други източници. Първите бяха детински и недодялани, но само след няколко страници фигурите й придобиваха точността и увереността на скиците на натуралистите от викторианската епоха. Те бяха старателно защриховани и надписани, а текстът пълзеше около тях. Имаше, разбира се, рисунки на скътлъри със записки за техния произход и функции, но имаше също така много картинки на самите скътлъри, на тяхната анатомия и състояние, реконструирани от събраното при разкопките.

Тя прелистваше тетрадката и пред погледа й преминаваха години от собствения й живот. Почеркът ставаше все по-дребен и по-труден за разчитане. Цветното мастило се използваше все по-рядко, а на последните страници и текстът, и фигурите бяха издържани почти изцяло в черно. Същата методична грижливост, същата подреденост се отнасяха и за текста, и за рисунките, но сега те приличаха по-скоро на дело на учен, отколкото на ентусиазирано талантливо дете. Записките и фигурите вече не бяха пренесени от други източници, а даден от самата нея довод, независим от идващите отвън мисли. Разликата между началото и края на изписаните части беше шокиращо очевидна за Рашмика и й напомняше за дългия път, който бе изминала. Неведнъж ранните й опити я бяха изпълвали с такъв срам, че я бе обземало желанието да хвърли тетрадката и да я замени с нова. Но на Хела хартията беше скъпа, а тетрадката беше подарък от Харбин.

Прокара пръсти по празните страници. Резюмето й не беше завършено, но вече беше наясно с посоката, в която щеше да поеме. Почти виждаше думите и фигурите върху страниците, призрачно смътни. За да ги доведе до нужния фокус се нуждаеше само от време и концентрация. При дългото пътуване, което възнамеряваше да предприеме, със сигурност щеше да има предостатъчно възможности да работи над писанията си.

Но не можеше да вземе тетрадката. Тя значеше прекалено много за нея и мисълта, че може да я изгуби или да й я откраднат, бе непоносима. Ако я оставеше тук, поне щеше да бъде в безопасност до връщането й При пътуването пак можеше да си води записки, да доусъвършенства тезата си, да се погрижи да се получи нещо завършено, без явни недостатъци или слабости. От това написаното щеше да стане по-силно.

Рашмика затвори тетрадката рязко и я остави встрани.

Бяха останали само още две неща. Едното беше компютърният й бележник, а другото — раздърпана и мръсна играчка. Компютърният бележник всъщност дори не й принадлежеше; беше на семейството и тя просто го използваше, когато никой друг не се нуждаеше от него. И тъй като от месеци не бяха проявявали интерес към него, надали щяха да усетят липсата му по време на нейното отсъствие. В паметта му се съхраняваше доста информация във връзка с изследванията й на скътлърите от други електронни архиви. Имаше картини и филми, които бе правила сама, на мястото на самите разкопки. Там бяха и свидетелските показания на миньорите, открили неща, които не отговаряха напълно на стандартната теория за унищожението на скътлърите, и поради това бяха потулени от клерикалните власти. Имаше текстове от по-стари учени, карти и лингвистични източници и много неща, които щяха да й бъдат от полза, когато стигнеше Пътя.

Вдигна играчката. Беше мека, розова и раздърпана. Имаше я от осем-деветгодишна и си я беше взела от сергията на някакъв пътуващ майстор на играчки. Вероятно тогава е била лъскава и чиста, но тя самата не си я спомняше друга освен многообичана, раздърпана от проявите й на любов. Като я гледаше сега, с рационалното безстрастие на седемнайсетгодишна девойка, не можеше да си представи що за същество е трябвало да представлява. Знаеше само, че от мига, в който я бе видяла на щанда, я прие за прасе. И нямаше никакво значение, че никой друг на Хела не беше виждал никога живо прасе.

— Ти също не можеш да дойдеш с мен — прошепна момичето.

Взе играчката и я постави върху тетрадката, като я натисна, докато не седна като часовой. Не че не искаше да я вземе. Знаеше, че това е само играчка, но знаеше също така, че й предстояха дни, когато щеше да изпитва ужасна носталгия и да изгаря от копнеж за каквато и да е връзка с безопасната обстановка на селото. Компютърният бележник обаче беше по-полезен, а сега определено не беше време за сантименталности. Пъхна тъмната плоска кутия в чантата, затвори я и излезе от стаята.

Рашмика беше четиринайсетгодишна, когато керванът за последен път наближи селото. Тогава тя учеше и не й разрешиха да излезе да види срещата. Предишния път беше деветгодишна и видя кервана само за кратко и то от разстояние. Това, което си спомняше от онзи спектакъл, неизбежно се преплиташе със случилото се с брат й. Беше се връщала към тези събития толкова пъти в спомените си, че нямаше как да отдели станалото в действителност от онова, което бе плод на собственото й въображение.

“Преди осем години” — помисли си тя: една десета от човешкия живот според мрачните нови изчисления. Една десета от живота не можеше да бъде подценявана, въпреки че осем години някога бяха една двайсета или една трийсета от онова, което може да очаква човек. Но същевременно тя го усещаше значително повече: в нейния случай това беше половината й живот. Очакването на следващия шанс да зърне кервана й се бе сторило епохално. Тя беше наистина малко момиченце последния път, когато го бе видяла, момиченце от полупустинните вигридски земи, което обаче имаше репутацията, че говори винаги истината.

Но сега отново й се предоставяше възможност. Беше почти стотният ден от сто двайсет и втората обиколка, когато един от керваните направи неочаквано отклонение източно от Хок Кросинг. Процесията зави на север при Гауди Флатс, преди да се присъедини към друг керван, който се бе насочил на юг към Мрачния кръстопът. Такова нещо не се случваше често: за първи път от почти три пълни завъртания керваните се приближаваха на един ден път от селата по южния склон на полупустинната област Вигрид. И това, естествено, породи голямо вълнение. Организираха се партита, тържества и празнични комитети, заваляха покани за тайни места за пиене. Не липсваха любовни истории и романси, опасни флиртове и тайни връзки. Девет месеца по-късно щеше да дойде ред на бял свят да се появи нова партида ревящи кервански бебета.

В сравнение с аскетичния начин на живот в Хела и трудностите, на които полупустинната земя излагаше жителите й, това бе период на премерена, плаха надежда. Сега бе един от редките моменти, когато, макар и в тясно ограничени параметри, личните обстоятелства можеха да се променят. По-трезвомислещите селяни не си позволяваха да проявяват възбудата си, но не можеха да устоят и да не се запитат дали не беше дошъл техният ред да променят съдбата си. Те измисляха всевъзможни извинения, за да отидат до местата за среща: извинения, които нямаха нищо общо с лични облаги, а единствено с успеха на селата като цяло. И така, в период от около три седмици, селата изпращаха свои малки кервани, за да прекосят коварните земи до мястото на срещата с по-големите процесии.

Рашмика планираше да напусне дома си призори, докато родителите й все още спяха. Не ги беше лъгала за заминаването си, но само защото не се бе наложило. Онова, което възрастните и другите жители на селото така и не разбраха, беше, че тя бе способна да лъже като всички тях. Нещо повече — можеше да лъже изключително убедително. Единствената причина да не лъже през по-голямата част от детството й беше, че до съвсем неотдавна не намираше причина да го прави.

Момичето се промъкна безшумно из притихналия си дом, премина почти бежешком потъналите в мрак коридори и по-светлите участъци с прозорци по тавана. Почти всички къщи в селото бяха под земята — пещери с неравна форма, свързани чрез виещи се тунели, измазани с пожълтял гипс. Идеята да се живее над земята изглеждаше донякъде обезпокояваща на Рашмика, но тя предполагаше, че с времето човек свиква, така както в крайна сметка свикваше с живота във вечно движещите се кервани или дори в големите населени места, наричани “катедрали”, които следваха. Не че животът под земята бе лишен от опасности. Непряко мрежата от тунели на селото беше свързана с много по-дълбоката мрежа на разкопките. Предполагаше се, че специални врати под налягане и обезопасителни системи предпазват селото, ако някоя от образувалите си при разкопките пещери се срутеше или ако миньорите навлезеха в област с високо налягане, но тези системи невинаги работеха така, както се очакваше. През живота на Рашмика не се бяха случвали сериозни инциденти при разкопките, бяха се разминавали на косъм с тях, но всички знаеха, че е въпрос единствено на време да ги сполети поредната катастрофа с мащабите на онази, за която все още споменаваха родителите й. Миналата седмица например на повърхността бе станала експлозия: никой не пострада, но се говореше, че са изстреляли умишлено експлозивите. Така или иначе, това й напомни, че само крачка дели нейния свят от злополуката, която можеше да се превърне в трагедия.

Вероятно такава беше цената, която селата плащаха за икономическата си независимост от катедралите. Повечето населени места на Хела се намираха в близост до Неизменния път, а не на стотици километри северно или южно от него. С много малко изключения селищата в близост до Пътя дължаха съществуването си на катедралите и техните управителни тела, църквите, и принадлежаха към някой от основните клонове на куейчистката вяра. Това не означаваше, че в полупустинните местности нямаше вярващи, но селата се ръководеха от светски комитети и се препитаваха по-скоро от това, което изкопаваха от земята, отколкото от десятъка и индулгенциите като катедралите и общностите на Пътя. В резултат бяха освободени от много от религиозните ограничения, които бяха в сила навсякъде другаде на Хела. Те имаха свои закони, съпружеският живот в тях не беше съпроводен с толкова много ограничения и се отнасяха със снизхождение към някои извращения, поставени извън закона по протежение на Пътя. Посещенията от Клоктауър бяха рядкост, а когато църквите изпратеха свои пратеници, винаги ги гледаха с подозрение. На момичета като Рашмика се разрешаваше да учат повече техническа литература във връзка с изкопните работи, вместо куейчистките писания. И не беше немислимо една жена да си намери работа.

Но обратната страна на медала беше, че селата от полупустинната област Вигрид не се намираха под защитата, предлагана от катедралите. Селищата край Пътя се пазеха от особен вид катедрална милиция и в кризисни моменти се обръщаха към катедралите за помощ. Медицината в катедралите беше значително по-напреднала от всичко, което можеше да бъде осигурено в полупустинните земи, и Рашмика бе ставала свидетел как приятели и роднини умираха само заради липсата на достъп до тези грижи. Цената за тях беше да станеш подвластен на машинациите на Министерството на кръвните работи. А щом веднъж във вените му потечеше куейчистка кръв, човек вече не можеше да бъде сигурен в нищо.

Тя обаче прие това с гордост и твърдоглавие, типични за обитателите на полупустинните земи. Те наистина бяха принудени да живеят при трудности, непознати за живеещите около Пътя. Вярно беше, че малцина от тях бяха истински вярващи. Дори имащите вяра често ги налягаха съмнения. Обикновено именно съмнението ги беше накарало да отидат да живеят по тези места, да търсят отговори на измъчващите ги въпроси. Но въпреки лишенията, селяните не се отказваха от този начин на живот. Те предпочитаха да живеят и да обичат така, както им харесва и гледаха на най-набожните общности около Пътя с високомерно чувство за морално превъзходство.

Рашмика стигна до последното помещение на дома си, а тежката чанта се удряше постоянно в кръста й. Къщата беше притихнала, но тя бе убедена, че е достатъчно да застане неподвижно и безшумно и да се заслуша внимателно, за да дочуе на почти подсъзнателно ниво тътена от далечни изкопни работи — смътният отзвук от пробиването, копаенето и изваждането на пръстта и камъните достигаше до слуха й през виещите се километри и километри тунели. От време на време се долавяше залп от удари на чукове или приглушено сгромолясване. Тези звуци й бяха толкова познати, че никога не смущаваха съня й; по-скоро прекратяването на миньорските работи щеше да я събуди. Сега обаче й се искаше те да бъдат по-силни, за да прикрият шумовете, които щеше неизбежно да издаде при излизането си.

Последната стая имаше две врати. Едната водеше хоризонтално към по-широката мрежа от тунели, която свързваше много къщи и общински помещения. Другата врата беше на тавана и беше заградена от перила. Сега именно тя беше отворена към тъмното пространство над нея. Рашмика отвори шкафчето в гладката извивка на стената и извади костюма си, предназначен за излизане на повърхността, като внимаваше да не удари шлема и раницата в другите три костюма, висящи на същата въртяща се окачалка. Обличаше костюма три пъти годишно по време на практиката по сондиране, така че не беше проблем да се справи със закопчалките му. Но дори така това й отне цели десет минути, през които неведнъж замръзваше на място и спираше да диша, щом дочуеше някакъв звук в къщата, независимо дали беше щракването при автоматичното включване или изключване на климатика или подобния на приглушен стон звук от наместването на някой от тунелите.

Най-сетне приключи с костюма и се увери, че според дисплеите на маншетите му всичко беше наред. Резервоарът не беше пълен с въздух докрай — сигурно изпускаше леко, тъй като обикновено ги пълнеха догоре — но и това, което имаше, щеше да й бъде предостатъчно.

Когато затвори визьора на шлема си, престана да чува каквото и да било освен собственото си дишане, така че вече нямаше представа нито какъв шум вдига, нито дали някой друг в къщата не се е размърдал. А най-шумната част от бягството й тепърва предстоеше. Налагаше се да действа колкото се може по-бързо и внимателно, така че дори родителите й да се събудеха, да успееше да стигне до мястото на срещата, преди да са я хванали.

Костюмът удвои теглото й, но не й беше трудно да се изкачи в тъмното пространство над вратата в тавана. Стигна до водещия към повърхността вход за херметичната камера. Всеки дом имаше такава, но се различаваха по размерите си. Тази в дома на Рашмика беше достатъчно голяма, за да побере двама възрастни едновременно. Но дори при това положение се наложи да се наведе, за да затвори вътрешната врата и да завърти ръчното колело, с което се заключваше.

Сега в известен смисъл беше на сигурно място, макар и временно. Веднъж щом започнеше процесът на изравняване на атмосферното налягане от двете страни на входната врата, майка й и баща й нямаше как да влязат в камерата. Бяха необходими две минути, за да може ключалката да си свърши работата. А когато станеше възможно долната врата да се отвори отново, Рашмика вече щеше да е прекосила половината село. Отминеше ли изхода, отпечатъците от стъпките й бързо щяха да се изгубят сред следите, оставени от другите жители при различните им излизания на повърхността.

Момичето провери отново костюма си и се успокои, като видя, че стрелките бяха все така в зеления участък. Едва тогава стартира процеса на изравняване на налягането. Не чу нищо, но когато започна изсмукването на въздуха от камерата, материята на костюма се разду между подобните му на хармоника стави и движението на крайниците й се затрудни. Дисплеят около стъклото пред лицето й я информира, че вече се намираше във вакуум.

Все още никой не беше заблъскал по долната врата. Рашмика имаше известни опасения да не би да задейства някаква аларма, като използва ключалката. Не знаеше за съществуването на такова нещо, но не беше изключено родителите й да бяха решили да не й казват, точно в случай че един ден реши да избяга по този път. Страховете й обаче се оказаха безпочвени: нямаше аларма, нито скрит код, който да се използва, за да може да се задейства вратата. Беше преживяла всичко това толкова пъти във въображението си, че нямаше как да не изпита нещо от рода на дежа вю.

Когато се изтеглеше напълно въздуха от камерата, специално реле позволяваше на външната врата да се отвори. Рашмика я натисна силно, но не се случи нищо. После вратата помръдна — сантиметър по сантиметър, но това бе достатъчно ослепителноярката дневна светлина да нахлуе вътре. Момичето натисна по-силно и вратата се отмести по-високо. Рашмика се промуши през нея и след малко се озова на повърхността. Сега видя, че вратата е покрита с дебел два-три сантиметра лед, явно съвсем скорошен. На Хела валеше сняг, особено когато гейзерите Келда или Рагнарок бяха активни.

Часовникът в къщата показваше, че се зазорява. Селяните все още живееха според двайсет и шест часовото денонощие — много от тях бяха междузвездни бежанци от Йелоустоун, въпреки че Хела беше съвсем различен свят със свои сложни цикли. Денят на Хела беше дълъг всъщност около четирийсет часа — времето, необходимо да направи една пълна обиколка около своя свят майка, газовия гигант Халдора. Тъй като наклонът на луната спрямо равнината на орбитата й беше в основата си нула, всички точки на повърхността оставаха в мрак по двайсет часа при всяка обиколка. Полупустинната област Вигрид сега се намираше от осветената страна и щеше да остане в нея още седем часа. На Хела нощта беше друг вид, тъй като веднъж при обиколката си около Халдора луната се завърташе в сянката на газовия гигант. Но тази кратка нощ траеше само два часа, достатъчно малко, за да бъде от някакво значение за селяните. Във всеки момент вероятността луната да бъде извън сянката на Халдора беше много по-голяма от вероятността да се намира в нея.

След секунди визьорът на Рашмика компенсира блясъка и тя успя да види къде се намира. Извади краката си от дупката и внимателно затвори вратата на повърхността, след което я заключи, така че да започне изравняването на налягането в междинната камера. Може би родителите й чакаха долу, но дори в такъв случай нямаше как да се доберат до повърхността преди да минат поне две минути, даже вече да бяха облекли костюмите си. Още време щеше да им бъде необходимо, докато се придвижат по обществените тунели, за да стигнат до следващия най-близък изход към повърхността.

Рашмика се изправи и тръгна забързано, но, както се надяваше, без да създава впечатление, че е обзета от паника. Беше й провървяло: вместо да прекоси петдесетина метра лед, по който никой преди нея не бе стъпвал, в резултат на което следите й в началото щяха да бъдат различени без никакъв проблем, сега се оказа, че друг беше минал оттук наскоро и следите му се губеха в посока различна от тази, в която тя смяташе да поеме. Който и да я проследеше, нямаше да знае кои стъпки да последва. Сигурно бяха на майка й, тъй като отпечатъците от обувките бяха прекалено малки, за да са на баща й. Но по каква работа бе тръгнала тя? Този въпрос смути Рашмика за момент, защото не помнеше някой да бе споменавал, че смята да излиза на повърхността тези дни.

Всъщност това нямаше значение: със сигурност имаше някакво невинно обяснение. Трябваше да мисли за предостатъчно неща, без да добавя нови тревоги към досегашните.

Момичето следваше обиколна пътека между черните вертикални радиаторни панели, коленичилите оранжеви купчини генератори или навигационни транспондери и меките, покрити със сняг очертания на паркираните айсджамъри. Беше се оказала права за следите, защото, когато погледна назад, бе невъзможно да отдели своите от оставените преди това стъпки.

Заобиколи купчина радиаторни ребра и го видя; изглеждаше като останалите паркирани айсджамъри, с тази разлика, че снегът се бе разтопил от радиатора над защитната обвивка на двигателя. Беше прекалено светло, за да разбере дали вътре в машината светлините бяха запалени. На предното стъкло се виждаха ветрилообразни прозрачни участъци, където механичните чистачки бяха изчистили снега. Стори й се, че вижда движещи се фигури зад стъклото.

Рашмика заобиколи ниския кривокрак джамър. Черният цвят на наподобяващия му лодка корпус се освежаваше само от бляскавия мотив отстрани — навита на кълбо змия. Самотният преден крак завършваше с широка ска със завити нагоре краища, докато ските на двата задни крака бяха по-малки. Рашмика се запита дали това бе нужната машина. Щеше да бъде доста глупаво да сгреши точно сега. Беше сигурна, че в селото няма човек, който не би я познал дори така, скрита под костюма си.

Указанията на Крозе обаче бяха съвсем конкретни. Момичето забеляза с облекчение, че рампата за качване в машината я очаква, спусната върху снега. Изкачи полегатия огъващ се метален къс и почука учтиво на външната врата на джамъра. След изпълнен с агония миг вратата се плъзна и разкри херметическа камера. Рашмика се пъхна в нея — там имаше място само за един човек.

По канала за връзка на шлема до ушите й достигна мъжки глас — гласът на Крозе.

— Да?

— Аз съм.

— Кой е “аз”?

— Рашмика — отговори тя. — Рашмика Елс.

Последвалата пауза бе изпълнена с напрежение за нея и я накара да реши, че все пак действително бе допуснала грешка. Но в този момент мъжкият глас прозвуча отново:

— Все още не е късно да промениш решението си.

— Мисля, че е.

— Можеш да се върнеш вкъщи.

— Родителите ми няма да останат особено доволни, че съм стигнала толкова далеч.

— Така е — съгласи се мъжът, — съмнявам се, че ще се зарадват. Но аз познавам родителите ти и се съмнявам и че ще те накажат особено строго.

Той имаше право, но момичето не желаеше да му напомнят за това точно сега. Седмици наред се бе подготвяло психически за този момент и последното, от което се нуждаеше, беше разумен довод да се откаже точно сега.

Рашмика почука отново на вътрешната врата; удари доста силно с металната си ръкавица.

— Ще ме пуснеш ли да вляза или не?

— Просто исках да се уверя, че си сигурна. Излезем ли веднъж от селото, няма да се върнем, преди да се срещнем с кервана. Това не подлежи на обсъждане и промяна. Влизай вътре, приета си за участник в тридневното пътуване. Шестдневно, ако решиш да се върнеш с нас. Никакво вайкане и хленчене няма да ме накара да се върна.

— Чакала съм осем години — поясни момичето. — Още три дни няма да ме убият.

Той се засмя или изкиска, не беше сигурна точно какво.

— Знаеш ли, почти ти повярвах.

— Би трябвало да ми повярваш. Нали не си забравил, че аз съм момичето, което никога не лъже?

Външната врата се затвори, като я притисна още малко в тясното пространство на междинната камера. Въздухът започна да нахлува през решетките. В същия момент тя усети движение — меко и ритмично, като от бебешка люлка. Джамърът бе потеглил, тласкан напред от задните ски.

Рашмика смяташе, че бягството й бе започнало от мига, в който се бе измъкнала крадешком от леглото си, но едва сега истински осъзна ставащото.

Когато вътрешната врата я пусна да влезе вътре, тя вдигна рязко шлема от главата си и го закачи послушно до другите три, които вече висяха на предназначеното за тази цел място. Отвън джамърът изглеждаше прилично голям, но беше забравила каква част от вътрешността му е заета от двигателите, генераторите, резервоарите с гориво, апаратурата за поддържане на живота на хората в него и рафтове за товарите. Вътре беше тясно и шумно, а въздухът беше такъв, че й се прииска да си сложи отново шлема.

Джамърът се наклони и потегли встрани. През един от прозорците момичето видя как ослепително белият пейзаж се накланя. Рашмика посегна, за да се хване за нещо, и тъкмо се канеше да отиде някъде отпред, когато в полезрението й се появи някаква фигура.

Беше синът на Крозе, Кълвър. Носеше изцапан охреножълт гащеризон и от многобройните му джобове стърчаха всевъзможни инструменти. Беше една-две години по-малък от Рашмика, русокос и с вид на перманентно недохранен. Огледа я похотливо.

— Все пак реши да останеш на борда, а? Много добре. Сега ще имаме възможност да се опознаем малко по-добре, нали?

— Става дума само за три дни, Кълвър. Недей да градиш някакви планове.

— Ще ти помогна да свалиш този костюм, после можем да отидем отпред. В момента татко е зает с управлението на машината. На излизане от селото трябва да заобиколим, за да избегнем кратера. Затова теренът е малко неравен.

— Ще се справя сама с костюма си, благодаря. — Рашмика кимна насърчително към кабината на айсджамъра. — Защо не се върнеш да видиш дали татко ти няма нужда от помощ?

— Няма нужда от помощ. Майка ми също е там.

На лицето на Рашмика засия одобрителна усмивка.

— Е, сигурно се радваш, че тя е тук, за да пази и двама ви от неприятности. А, Кълвър?

— Тя няма нищо против това, с което сме се захванали, стига да не се разчува. — Машината се наклони отново, момичето залитна и се удари в металната стена. — Между другото, тя се прави, че не вижда почти нищо.

— Така чух и аз. Е, наистина трябва да сваля този костюм… би ли ми казал къде ще спя?

Кълвър й посочи миниатюрното пространство между два пулсиращи генератора. Там имаше мръсен матрак, възглавница и одеяло, направени от хлъзгава, ватирана сребриста материя. Имаше и завеса, която можеше да дърпа, ако желае да се изолира.

— Надявам се не си очаквала лукс — рече Кълвър.

— Очаквах най-лошото.

Момчето се помайваше.

— Сигурна ли си, че не искаш помощ, за да свалиш това нещо?

— Ще се справя сама, благодаря.

— Нали имаш какво да сложиш после?

— Това, което нося под костюма и тук. — И тя потупа чантата си, пъхната под раницата с животоподдържащата апаратура. Под плата й усети твърдия ръб на компютърния бележник. — Нали не мислиш сериозно, че съм забравила да си взема дрехи?

— Не — отвърна начумерено Кълвър.

— Добре. А сега защо не изтичаш да кажеш на родителите си, че съм жива и здрава? И моля те, дай им да разберат, че колкото по-скоро излезем от село, толкова по-щастлива ще се чувствам.

— Движим се толкова бързо, колкото можем.

— Всъщност точно това ме притеснява.

— Ти бързаш, така ли?

— Да, ще ми се да стигна до катедралите колкото се може по-скоро.

Кълвър я изгледа.

— Нещо с религията ли?

— Не точно — отговори Рашмика. — По-скоро семейни дела, с които трябва да се заема.

Писциум 107, 2615 година

Куейч се събуди, тялото му се намираше в тъмна, отговаряща точно на формите му кухина.

Последва миг на блажена неопределеност, докато изчакваше възвръщането на спомените си, миг, в който нямаше нито грижи, нито притеснения. След това спомените нахлуха в главата му изведнъж, обявявайки присъствието си като арогантни улични хулигани, преди да се подредят в нещо като хронологичен ред.

Спомни си, че го бяха размразили, за да го “сурвакат” с неприятната вест за предстояща аудиенция с кралицата. Спомни си дванайсетоъгълната й кабина, снабдена с инструменти за изтезания, чийто зловещ полумрак се нарушаваше от отблясъците на електрическите уреди за мъчение. Спомни си черепа с очи-телевизорчета. Спомни си как кралицата си бе играла с него като котка с врабче. От всичките му грешки най-непростима и с най-неприятни последствия беше надеждата, че тя беше способна да му прости.

Куейч закрещя, осъзнал точно какво се бе случило с него и къде се намира. Виковете му бяха приглушени и тихи, смущаващо детински. Срамуваше се, като чуваше какви звуци излизат от гърлото му. Не можеше да помръдне нито една част от тялото си, но не защото беше парализиран — просто нямаше никакво място, за да помръдне дори един пръст на повече от част от сантиметъра.

Това ограничение му се стори странно познато.

Постепенно виковете му преминаха в хрипове и накрая — в усилено затруднено дишане. Това продължи няколко минути, после Куейч започна да тананика, като си повтаряше шест-седем ноти с решителния вид на луд или мантриращ монах. Сигурно вече го бяха спуснали под леда. Без погребална церемония, без последна назидателна среща с Жасмина. Просто го бяха напъхали в костюма и го бяха погребали под ледения щит, който “Гностично възкачване” буташе пред себе си. Нямаше представа колко време беше изминало — дали часове или по-голямата част от деня. Не смееше да мисли, че става въпрос за по-дълъг период.

Заедно с ужаса го връхлетя и усещането, че липсва някакъв детайл, което не му даваше мира. Може би заради чувството, че всичко това му е познато, което му носеше твърде ограниченото пространство или пък липсата на каквото и да е, което би могъл да погледне.

— Внимание, Куейч, внимание — прозвуча някакъв глас. — Фазата на намаляване на скоростта е приключена. Чакат се заповеди за системно включване.

Беше спокойният, доброжелателен глас на кибернетичната субперсона на “Доминатрикс”.

Осъзна стреснато, че всъщност не е в железния костюм, а по-скоро в ковчега за намаляване на скоростта на “Доминатрикс”, напъхан в точно отговаряща на формите на тялото му матрица във фазата на значително намаляване на скоростта. Куейч престана да тананика, едновременно оскърбен и дезориентиран. Изпита облекчение, в това нямаше никакво съмнение. Но преходът от перспективата за многогодишни мъки към сравнително благоприятната среда на “Доминатрикс” беше толкова рязък, че нямаше кога да свали емоционалното напрежение. Успя само да хлъцне от шок и учудване.

Изпита неопределена нужда да се върне обратно в кошмара и да излезе от него по-постепенно.

— Внимание, Куейч. Чакат се заповеди за системно включване.

— Чакай — каза той. Гърлото го болеше, гласът му излизаше мъчително от устата. Трябва да бе прекарал доста време в ковчега, използван в периода на намаляване на скоростта. — Чакай. Пусни ме да изляза оттук. Аз…

— Всичко задоволително ли е, Куейч?

— Малко съм объркан.

— В какъв смисъл, Куейч? Имаш ли нужда от медицинско внимание?

— Не, аз… — Направи пауза и цялото му тяло се сгърчи. — Само ме пусни оттук. След миг ще се оправя.

— Добре, Куейч.

Това, което ограничаваше движенията му, се отдръпна. Светлината нахлу през разширяващите се процепи в стените на ковчега. Познатите бордови миризми на “Доминатрикс” щурмуваха обонянието му Корабът тънеше в тишина, само от време на време прозвучаваше щракване от някоя система. Винаги ставаше така след намаляването на скоростта, когато бяха във фазата на акостиране.

Куейч се протегна, тялото му запука като стар дървен стол. Чувстваше се зле, но не толкова, колкото се беше чувствал след последното си прибързано размразяване на борда на “Гностично възкачване”. В ковчега, използван при намаляването на скоростта, беше упоен до загуба на съзнание, но повечето телесни процеси продължаваха нормално. Беше прекарвал само по няколко седмици в него по време на проучванията на всяка система, защото здравословните рискове, свързани със замразяването, надхвърляха ползата за кралицата от възпирането на процеса му на остаряване.

Той се огледа — все още не смееше да вярва, че му бе спестен кошмарът с костюма. Обмисли вероятността, че халюцинира, че е полудял, след като е прекарал няколко месеца под леда. Хиперреалното усещане на кораба обаче нямаше нищо общо с халюцинациите. Не си спомняше някога преди да е сънувал забавяне на скоростта… поне не сънища, водещи дотам да се събуди с викове. Но колкото повече време минаваше и колкото повече реалността на кораба започваше да кристализира около него, толкова повече това му се струваше най-вероятното обяснение.

Беше сънувал всеки миг от онези събития.

— Мили Боже! — промълви Куейч. Незабавно последва рязка болка, обичайното наказание на индоктриналния вирус за богохулство, но усещането беше толкова истинско, толкова различно от ужаса, че е погребан жив, че той се изпълни с радост и повтори: — Мили Боже, никога не бих повярвал, че имам това в себе си.

— Че имаш какво, Куейч?

Понякога корабът се чувстваше длъжен да подеме разговор, сякаш скучаеше.

— Няма значение — отвърна той, разсеян от нещо.

Обикновено, когато излезеше от ковчега, имаше достатъчно пространство да се извие и да застане успоредно на дългата тънка ос на главната малка стълба, която водеше от палубата към кабината. Но сега нещо го ожули по лакътя, нещо, което обикновено не беше там. Обърна се да го погледне, макар в себе си да знаеше какво ще види.

Ръждясало и издрано метално покритие с оловен цвят. Гниеща повърхност с маниакални подробности. Неопределена форма на човек с тъмна, обгорена следа там, където трябваше да бъдат очите.

— Кучка — промълви той.

— Трябва да те информирам, че присъствието на костюма е импулс за успеха в настоящата ти мисия — отговори корабът.

— Бил си програмиран да кажеш това?

— Да.

Куейч забеляза, че костюмът е закрепен към животоподдържащата матрица на кораба. Дебели жици свързваха контакти в стената със съответните части в костюма. Той се присегна отново и докосна повърхността, прокара пръсти по грубо запоените парчета, по лъкатушната линия. Металът беше леко топъл на пипане, потрепваше с неопределеното усещане за подкожна дейност.

— Бъди внимателен — обади се корабът.

— Защо… има ли нещо живо вътре в това? — поинтересува се Куейч. И тогава разбра и се почувства ужасно. — Мили Боже! Вътре има някой. Кой?

— Трябва да те информирам, че в костюма е Моруина.

Разбира се. Разбира се. Беше съвсем логично.

— Каза, че трябва да внимавам. Защо?

— Трябва да те информирам, че костюмът е програмиран да причини смъртта на намиращия се в него, ако бъде направен опит да се промени нещо в обвивката, шевовете или животоподдържащите куплунги. Трябва да те информирам, че само главният лекар Грьолие има възможност да отстрани костюма, без да причини евтаназията на намиращия се в него.

Куейч се отдръпна от костюма.

— Искаш да кажеш, че не мога дори да го докосна?

— Докосването не е най-разумната постъпка при дадените обстоятелства.

Куейч за малко не се изсмя. Жасмина и Грьолие бяха надминали себе си. Първо аудиенцията с кралицата, за да го накарат да помисли, че търпението й към него най-накрая се беше изчерпало. После представлението с цел да му покажат костюма и да го накарат да мисли, че е дошъл неговият ред да бъде наказан. Да го накарат да повярва, че ще го погребат под леда, като го принудят да бъде в съзнание през по-голямата част от следващото десетилетие. И най-накрая това: финалната подигравателна отмяна на присъдата. Последният му шанс да поправи грешките си. И да не си прави никакви илюзии: това щеше да бъде наистина последният му шанс. В този момент го разбра с пределна яснота. Жасмина му беше показала точно какво щеше да се случи, ако и сега не оправдаеше надеждите. А празните заплахи не фигурираха в нейния репертоар.

Но взетите от нея мерки не стигаха дотук. Беше затворила в костюма Моруина, за да го лиши от надеждата да направи онова, което понякога му беше идвало наум — да се скрие в някоя система, докато “Гностично възкачване” отмине нататък. Не, наистина нямаше друг избор, освен да се върне при кралицата. И да се надява на две неща: първо, че няма да я разочарова; и второ, че щеше да освободи Моруина от костюма.

В този момент му дойде наум нова мисъл.

— Будна ли е? — попита той.

— Всеки момент ще дойде на себе си — отговори корабът.

Благодарение на типичната си за ултрите физиология, Моруина беше в състояние да понесе забавянето на скоростта на кораба много по-добре от Куейч, но костюмът надали беше модифициран по някакъв начин, за да я предпази поне отчасти.

— Можем ли да общуваме?

— Ти можеш да й говориш, когато искаш. Връзката кораб-костюм е моя работа.

— Добре, свържи ме тогава. — Изчака една секунда и се обади: — Моруина?

— Хорис. — Гласът й прозвуча неестествено немощно и далечно. Трудно му беше да повярва, че ги деляха само няколко сантиметра метал: със същия успех разстоянието помежду им можеше да бъде петдесет светлинни години. — Хорис, къде съм? Какво се е случило?

Нищо в досегашния му опит не беше в състояние да му помогне да поднесе подобна новина на някого. Как би могъл човек меко да поведе разговора към факта, че събеседникът му е затворен жив в заварен метален костюм? „Е, странно, че точно ти трябва да говориш за затваряне…”

— Моруина, случи се нещо, но не искам да изпадаш в паника. Всичко ще се оправи в крайна сметка, но не трябва, в никакъв случай не трябва да изпадаш в паника. Обещаваш ли?

— Но какво има?

Този път усети съвсем ясно притеснение в гласа й.

“Запомни: най-добрият начин да накараш някого да се паникьоса е като му кажеш да не го прави.”

— Моруина, кажи ми какво си спомняш. Бавно и спокойно.

Той усети в тона й наближаващата заплаха от истерия.

— Откъде искаш да започна?

— Помниш ли като ме отведоха да се видя с кралицата?

— Да.

— А помниш ли, като ме отведоха към нейната кабина?

— Да… помня.

— Помниш ли, че опита да ги възпреш?

— Не, аз… — Спря и не каза нищо повече. Куейч помисли, че я е изгубил — когато тя не говореше, по линията се възцаряваше пълна тишина. — Чакай. Да, спомням си.

— А след това?

— Нищо.

— Те ме отведоха в оперативния театър на Грьолие, Моруина. Там, където той ми причини всички останали неща.

— Не… — започна тя, разбрала неправилно, че ужасното нещо се бе случило с Куейч, а не с нея самата.

— Показаха ми костюма за мъчения — додаде той. — Но поставиха в него теб вместо мен. Намираш се вътре и точно заради това не трябва да изпадаш в паника.

Тя прие новината по-добре, отколкото той очакваше. Бедната безстрашна Моруина. Тя определено беше по-смелата от двамата. Беше сигурен, че ако имаше възможност да поеме върху себе си наказанието, тя така или иначе щеше да го направи. Знаеше също така, че на него самия тази сила му липсваше. Той беше слаб, страхлив и себичен. Не беше лош човек, но и не беше достоен за възхищение. Недостатъците бяха оформили живота му. Осъзнаването на всичко това не улесняваше нещата.

— Искаш да кажеш, че съм под леда ли? — попита Моруина.

— Не — отговори той. — Не, не е толкова зле. — Но още преди да доизрече мисълта си, осъзна колко абсурдно малко променяше положението й фактът, че не беше погребана под леда. — Сега си в костюма, но не си под леда. И не си там заради нещо, което си направила. Всичко това е заради мен. За да ме принудят да действам по определен начин.

— Къде съм?

— С мен, на борда на “Доминатрикс”. Мисля, че току-що намалихме скоростта, за да влезем в новата система.

— Не мога нито да виждам, нито да помръдна.

Той беше гледал костюма, докато говореше, държейки образа й в съзнанието си. Макар тя да правеше всичко възможно, за да го скрие, той я познаваше достатъчно добре, за да усети ужаса й. Засрамен, Куейч погледна рязко встрани.

— Корабе, не можеш ли да й дадеш възможност да вижда нещо?

— Този канал не е включен.

— В такъв случай го включи, по дяволите.

— Никакви действия не са възможни. Длъжен съм да те уведомя, че намиращият се в костюма може да общува с външния свят само по аудиоканала. На всеки опит да се задействат други канали ще се погледне като на…

Куейч махна с ръка.

— Добре. Моруина, съжалявам. Тези копелета няма да ти позволят да виждаш нищо. Предполагам, че тази идея е на Грьолие.

— Той не е единственият ми враг.

— Може би, но съм готов да се обзаложа, че е взел участие в ставащото. — По челото на Куейч се стичаха характерните за нулевата гравитация капки пот. Той я избърса с опакото на дланта си. — Всичко това стана заради мен.

— Ти къде си?

Въпросът го изненада.

— Нося се във въздуха край теб. Мислех, че чуваш гласа ми през бронята.

— Единственото, което чувам, е твоят глас в главата ми. Звучи така, сякаш си някъде далече. Страх ме е, Хорис. Не знам дали ще успея да издържа на това.

— Ти не си сама — увери я той. — Аз съм до теб. Вероятно си в по-голяма безопасност вътре в костюма, отколкото извън него. От теб се иска само да стоиш мирно там. Ще си бъдем у дома след няколко седмици.

Този път в гласа й прозвучаха нотки на отчаяние.

— Няколко седмици? Като те слуша, човек ще си помисли, че това не е нищо.

— Много по-добре е от години. О, Боже, Моруина, толкова съжалявам. Обещавам, че ще те измъкна от това.

Куейч стисна очи от мъка.

— Хорис?

— Да? — попита през сълзи той.

— Не ме оставяй да умра в това нещо. Моля те!

— Моруина — промълви малко по-късно Куейч. — Слушай внимателно. Сега трябва да те оставя. Слизам в командната кабина. Трябва да проверя статуса ни.

— Не искам да отиваш.

— Пак ще можеш да чуваш гласа ми. Трябва да го направя, Моруина. Непременно трябва. В противен случай никой от нас няма да има бъдеще.

— Хорис.

Но той вече бе тръгнал. Отдалечи се от ковчега, използван при намаляването на скоростта на кораба, и от костюма, като се носеше във въздуха. Пресегна се да хване омекотените дръжки в стената. Заслиза към командната кабина, като се издърпваше напред с помощта на вградените в стената дръжки. Никога не си беше падал по безтегловността, но предназначеният за проучвателни работи кораб беше прекалено малък за центрофужна гравитация. Нещата щяха да се подобрят, щом се отправеха отново на път, тъй като тогава двигателите на “Доминатрикс” щяха да създадат илюзия за гравитация.

При по-приятни обстоятелства щеше да посрещне с радост внезапната изолация от останалите членове на екипажа. Моруина не го беше придружавала при повечето от предишните му екскурзии, но макар тя да му липсваше, принудителната самота не му тежеше, защото беше далеч от “Гностично възкачване”. Не можеше да се каже, че е антисоциален тип. Докато бе живял сред големи човешки общности, Куейч определено не беше сред най-общителните, но силни приятелства никога не му бяха липсвали. Винаги бе имал любовници, обикновено по-особени и екзотични или, какъвто беше случаят с Моруина, направо опасни. Но атмосферата в кораба на Жасмина беше толкова клаустрофобична, така пренаситена с феромоналната мъгла на параноята и интригите, че той беше започнал да копнее за суровата простота, която даваха корабът и мисията.

В резултат “Доминатрикс” и неговият миниатюрен проучвателен кораб се бяха превърнали в личната му империя, намираща се под доминиона на “Възкачване”. Корабът се грижеше за него и ревностно предвиждаше желанията му като царедворец. Колкото повече време прекарваше в него, толкова по-добре той изучаваше прищевките и слабостите му. Пускаше да звучи музика, която не само съответстваше на настроенията му, но беше точно подбрана да го извади от опасните крайности като мрачни размисли или безгрижна еуфория. Хранеше го с блюда, които Куейч така и не бе съумял да убеди синтезаторите на храна на “Възкачване” да произвеждат, и успяваше да го очарова и изненада всеки път, когато Куейч решаваше, че корабът е изчерпал идеите си. Корабът знаеше кога обитателят му се нуждаеше от сън и кога — от трескава активност. Забавляваше го с невероятните си фантазии, когато Куейч се отегчеше, и симулираше дребни кризи, когато придобиеше самодоволен вид. Понякога на Куейч му се струваше, че тъй като корабът го познава толкова добре, той всъщност се бе слял с него, беше се просмукал в машинните му системи. Сливането се бе осъществило дори на биологично ниво. Ултрите правеха всичко възможно да го стерилизират всеки път, когато се върнеше в хангара си в търбуха на “Възкачване”, но Куейч знаеше, че корабът вече не мирише по същия начин както при първото му качване на борда. Миризмата му напомняше местата, където бе живял.

Но от усещането, че този кораб е пристан, че е жадувано прибежище, сега не бе останала и следа. Всеки поглед към костюма му напомняше мъчително, че Жасмина бе разпростряла влиянието си във владението на своя феодал. Втори шанс нямаше да има. Сега всичко, което имаше значение за него, зависеше от простиращата се отпред система.

— Кучка — произнесе отново той.

Добра се до командната кабина и се навря на мястото на пилота. Кабината беше съвсем малка, тъй като “Доминатрикс” се състоеше предимно от гориво и двигатели. Пространството, в което се намираше, не бе повече от леко разширение на тясното стълбище — като резервоарчето на живачен термометър. Зад овалното стъкло отпред се виждаше междузвездното пространство.

— Авионика — каза той.

Панелите с прибори за управление се приближиха и го заобиколиха като клещи. Те премигнаха и по тях засветиха движещи се диаграми, които привлякоха погледа му.

— Заповеди, Куейч?

— Дай ми само един миг — отговори той.

Първо огледа най-важните системи, за да се увери, че субперсоната не е пропуснала нещо. Бяха използвали повече гориво от очакванията му за този етап от мисията, но в това всъщност нямаше нищо чудно, като се имаше предвид допълнителната маса на тежкия костюм. Разполагаха с достатъчно резерви и не беше нужно да се притеснява. Всичко друго беше наред: намаляването на скоростта се осъществи без инциденти; всички корабни функции бяха номинални — от сензорите и животоподдържащите системи до миниатюрното корабче за кратки преходи, което се намираше в корема на “Доминатрикс” като малко делфинче, очакващо да бъде родено.

— Корабе, има ли някакви специални изисквания за това проучване?

— Нищо, което да ми е било показано.

— Е, това звучи извънредно успокоително. А статуса на кораба майка?

— Получавам постоянно телеметрия от “Гностично възкачване”. Очакват да се срещнете след обичайния шест-седем седмичен проучвателен период. Резервите от гориво са достатъчни за маневрата по прикачването.

— Положително.

Нямаше логика Жасмина да го изпрати на мисия с недостатъчно гориво, но беше успокояващо да разбере, че поне в този случай беше действала логично.

— Хорис? — прозвуча гласът на Моруина. — Говори ми, моля те. Къде си?

— Отпред — отговори той, — проверявам показателите. Засега всичко изглежда наред, но искам да съм сигурен.

— Знаеш ли къде се намираме?

— Ей сега ще разбера. — Докосна едно от контролните табла, което даваше възможност за гласов контрол над главните корабни системи. — Завърти плюс едно-осемдесет, трийсет и втори завой — каза той.

Дисплеят върху конзолата показа, че нарежданията му се изпълняват. Зад овалното стъкло роякът мъждиви звезди започна да се отича от единия към другия край.

— Говори ми — обади се отново Моруина.

— Завъртам кораба. След намаляването на скоростта се движихме известно време с опашката напред. Всеки момент би трябвало да видим системата.

— Жасмина каза ли нещо по този повод?

— Аз поне не си спомням. А ти?

— Нищо — отвърна тя. За първи път след събуждането звучеше почти както обикновено. Вероятно се бе включил механизмът й за справяне със ситуацията. Ако действаше по обичайния си начин, Моруина нямаше да позволи на паниката да я завладее. Това бе последното, от което се нуждаеше, докато се намираше в костюма. — Само че тази била поредната система, която не изглеждала особено обещаващо — продължи тя. — Една звезда и няколко планети. Няма сведения за човешко присъствие.

— Което не означава, че някой не е минал оттам в даден момент, както правим и ние сега. И може да е оставил нещо след себе си.

— Да се надяваме, че е така — отбеляза язвително Моруина.

— Опитвам се да гледам оптимистично на нещата.

— Извинявай. Знам, че го правиш за добро, но нека не очакваме невъзможното, а?

— Може и да се наложи — промърмори под носа си той, като предполагаше, че корабът няма да хване думите му и — да ги предаде на Моруина.

Междувременно корабът приключи със завъртането, което му беше задал. В центъра на овалното стъкло се появи ясно видима звезда. От това разстояние беше по-скоро слънце, отколкото звезда: без селективния светлинен щит на командната кабина тя щеше да бъде неприятно ярка за очите.

— Добрах се до нещо — заяви Куейч. Пръстите му се плъзнаха по конзолата. — Я да видим. Спектрален клас студен G. Главна поредица, около три-пети слънчева яркост. Няколко петна, но няма тревожна коронална активност. На около двайсет астрономически единици.

— Все още е доста далеч — отсъди Моруина.

— Не и ако искаш да включиш всички главни планети в същия обем.

— А какво казват за световете?

— Един момент.

Изтръпналите му пръсти отново заиграха по конзолата и картината на дисплеите се промени, появиха се разноцветни линии, изобразяващи различните орбити, сплескани във вид на елипси, край всяка от които имаше каре с цифри за основните характеристики на света, на който беше съответната орбита. Куейч се взря в параметрите: маса, време за осъществяване на една обиколка, продължителност на деня, наклон, диаметър, гравитация на повърхността, средна плътност, магнитосферна сила, наличие на луни или пръстенови системи. По степента на сигурност, определена за цифрите, той стигна до извода, че бяха пресметнати от “Доминатрикс” посредством неговите сензори и интерпретиращи алгоритми. Ако бяха извлечени от вече съществуваща база данни за параметрите на системата, щяха да бъдат значително по-точни.

Сигурността на цифрите щеше да нарасне, когато наближат системата, а дотогава беше добре да се има предвид, че тази част от Космоса беше почти неизследвана. Някой друг може да беше минавал оттук, но вероятно не беше останал достатъчно дълго, за да състави официален доклад. Това означаваше, че има вероятност системата да съдържа нещо, което някой някъде би могъл да сметне за ценно, дори и само защото е ново.

— Чакам да кажеш кога започваме — обади се корабът, очевидно нетърпелив да се заеме с работа.

— Добре, добре — отвърна Куейч. — Поради липсата на информация за каквито и да било аномалии, ще се движим към слънцето, като оглеждаме свят след свят, после ще преминем към планетите от другата страна и оттам ще се върнем в междузвездното пространство. Като имаш предвид тези ограничения, намери петте маршрута за най-ефективно използване на горивото и ми ги представи. Ако има значително по-ефективна стратегия, която изисква да пропуснем някоя от планетите и да се върнем към нея по-късно, бих искал да ме запознаеш и с нея.

— Един момент, Куейч. — Последвалата пауза му стигна само колкото да се хване за носа. — Ето какво се получи. При така уточнените параметри няма предпочитано решение нито по-благоприятен вариант, ако не спазваме реда.

— Добре. Сега ми покажи петте възможности в низходящ ред на времето, което ще трябва да отделя за забавяне на скоростта.

Възможностите се пренаредиха. Куейч поглаждаше несъзнателно брадичката си, докато се опитваше да избере някоя от тях. Можеше да каже на кораба да направи сам окончателния избор, но винаги предпочиташе той да взема финалното решение. Не ставаше въпрос просто да се избере наслуки един от вариантите. Винаги един от тях изглеждаше по-правилен от другите, поради една или друга причина. Куейч беше готов да признае, че прави подбора по-скоро въз основа на някакво неопределено шесто чувство, отколкото на съзнателен процес на елиминиране на неподходящите възможности. Но не мислеше, че това омаловажаваше ценността му. Смисълът да се остави на него ръководството на тези системни проучвания беше именно използването на въпросните неуловими умения, които нямаше как да бъдат включени в поредицата от алгоритмични инструкции на машините. Така че сега мислеше да направи точно това — щеше да се намеси, за да избере маршрута, който му допадне най-много.

Този път отговорът съвсем не беше очевиден. Никое от решенията не беше елегантно, но Куейч бе свикнал с това: подредбата на планетите в даден момент от времето беше непроменлива даденост. Понякога имаше късмет и пристигаше, когато три-четири интересни свята бяха подредени в една линия, докато обикаляха по орбитите си, и това даваше възможност да се движат възможно най-икономично. Тук обаче всички светове бяха пръснати и се намираха под най-различни ъгли едни спрямо други. Всички изследвани модели за движение напомняха лъкатушната линия, по която се движи някой порядъчно пийнал човек.

Но не липсваха и утехи. Ако променяше редовно посоката на движение, нямаше да изхаби много повече гориво, за да забави до пълно спиране и да инспектира отблизо световете, който привлекат погледа му. Вместо да пуска пакети с апаратура, когато прелиташе край тях, можеше да излезе с “Дъщерята на чистача” и да ги огледа наистина добре.

За момент, докато обмисляше да излети с “Дъщерята”, Куейч забрави за Моруина. Но това продължи само миг. После си даде сметка, че като остави “Доминатрикс”, щеше всъщност да остави и нея.

А нямаше представа как тя щеше да го приеме.

— Реши ли нещо, Куейч? — попита корабът.

— Да. Мисля да се спрем на втория маршрут за изследване.

— Това окончателният ти отговор ли е?

— Чакай да видя: минимално време за забавяне на скоростта; една седмица за повечето от по-големите планети, две за системата на онзи газов гигант с много луни… няколко дни за мъниците… и би трябвало пак да спестим гориво, в случай че намерим нещо наистина много тежко.

— Съгласен съм.

— И ще ме известиш, ако забележиш нещо необичайно, нали, корабе? Искам да кажа, не са ти давани специални указания в това отношение, нали?

— Изобщо никакви указания, Куейч.

— Добре. — Нямаше представа дали корабът забеляза недоверчивата му нотка. — Е, кажи ми, ако изникне нещо. Искам да бъда информиран.

— Разчитай на мен, Куейч.

— Налага се, нали така?

— Хорис? — Това беше Моруина. — Какво става?

Корабът трябва да беше прекъснал аудиоканала й, докато обсъждаха маршрута за проучването.

— Просто претегляме възможностите. Избрах проучвателната стратегия. Ще можем да огледаме отблизо всичко, което ни хареса там долу.

— Има ли нещо, което да предизвиква интерес?

— Нищо впечатляващо — отвърна той. — Обичайната самотна звезда и семейство от светове. Не виждам явни признаци за биосфера на повърхността или индикации, че някой е бил тук преди нас. А ако наоколо са пръснати малки творения на човешката ръка, вероятно няма да ги забележим от това разстояние, освен ако те не полагат активни усилия да бъдат видени; очевидно обаче не ги правят. Но аз все още не съм се отчаял. Ще се приближим и ще разгледаме добре.

— Трябва да бъдем внимателни, Хорис. Не е изключено да има некартографирани опасности.

— Не е изключено — съгласи се той, — но в момента съм склонен да смятам, че това е най-незначителната ни тревога, а?

— Куейч? — обади се корабът, преди Моруина да има възможност да отговори. — Готов ли си за започване на проучването?

— Имам ли време да се добера до мястото, където трябва да изчакам промяната на скоростта?

— Първоначалното ускорение ще бъде само едно G, докато направя основно диагностициране на движещата сила. Когато се настаниш на мястото за изчакване на промените на скоростта, ускорението ще нарасне, докато стигне безопасните граници за нашите условия.

— Ами Моруина?

— Не са ми дадени специални инструкции.

— С обичайните пет G ли намали скоростта или ти казаха да действаш по-бавно?

— Всичко беше направено в рамките на обичайните граници.

Добре. Моруина беше издържала на това, следователно ставаше ясно, че Грьолие е направил някакви модификации на костюма, които осигуряваха поне същата защита като ковчега за намаляване на скоростта.

— Корабе — каза Куейч, — ще поемеш ли грижите за прехода на Моруина, така че да го омекотиш?

— Грижата за преходите се осъществява автоматично.

— Чудесно. Моруина… чу ли това?

— Чух го — отвърна тя. — Би могъл да попиташ още нещо. Ако може да ме приспива, когато е необходимо, може би да ме приспи за цялото пътуване?

— Чу какво попита тя, корабе. Можеш ли да го направиш?

— Ако бъде изискано, може да се уреди.

Колкото и глупаво да беше, на Куейч не му беше дошло наум да зададе същия въпрос. Засрами се, че не се бе сетил пръв за него. Явно все още не беше осъзнал напълно как се чувстваше тя вътре в онова нещо.

— Е, Мор, искаш ли да го направим веднага? Мога да наредя да бъдеш приспана незабавно. Когато се събудиш, ще сме се върнали на “Възкачване”.

— А ако се провалиш? Мислиш ли, че ще ми позволят да се събудя?

— Не знам — отговори той. — Иска ми се да знаех. Но не възнамерявам да се провалям.

— Толкова си уверен в себе си. Винаги звучиш така, сякаш всичко ще бъде наред.

— Понякога дори вярвам, че ще бъде така.

— А сега?

— Както казах на Жасмина, усещам, че късметът ми се променя към добро. Не я излъгах.

— Надявам се да си прав.

— Значи заспиваш?

— Не, ще будувам с теб. Когато ти спиш, ще спя и аз. Засега. Не изключвам възможността да променя намерението си.

— Разбирам.

— Намери нещо там, Хорис. Моля те. Заради двама ни.

— Ще намеря — заяви Куейч. И някъде вътре в себе си усети сигурност. Това нямаше обяснение, но го усещаше съвсем определено, дори остро, като камък в жлъчката. — Корабе — рече той — действай.

ПЕТ

Арарат, 2675 година

Клавейн и Скорпион почти бяха стигнали до палатката, когато Васко се появи откъм задната страна и се приближи до входа й Внезапният порив на вятъра разклати подпорите й и покритата със зелени петна материя плющеше. Младият мъж зачака нервно, явно не знаеше какво да прави с ръцете си.

Клавейн го огледа внимателно.

— Помислих, че си дошъл сам — промълви той.

— Не е нужно да се тревожиш заради него — отвърна Скорпион. — Той се изненада малко, като разбра къде си бил през цялото това време, но мисля, че вече се справи с изумлението си.

— Така ще е по-добре.

— Невил, бъди мил с него. По-нататък ще имаш предостатъчно време да играеш ролята на тираничен змей.

Когато наближиха достатъчно младежа, Клавейн извиси глас и попита пресипнало:

— Кой си ти, синко?

— Васко, сър — отговори той. — Васко Малинин.

— Това е ризургамско име, нали? Оттам ли си?

— Роден съм тук, сър. Родителите ми са от Ризургам. Живели са в Кювие преди евакуацията.

— Не изглеждаш достатъчно възрастен.

— На двайсет години съм, сър.

— Роден е една-две години след създаването на колонията — поясни Скорпион почти шепнешком. — Така че е един от най-възрастните, родени на Арарат. Но не и единственият. Имаме второ поколение местни жители, родени по време на твоето отсъствие — деца, чиито родители не помнят Ризургам и дори пътуването дотук.

Клавейн потрепери, сякаш тази мисъл беше най-плашещото нещо, което му беше идвало някога наум.

— Не мислехме да пускаме корени тук, Скорпион. Арарат трябваше да бъде временна спирка. Дори името му е като лоша шега. Кой се заселва на планета, чието име е сякаш плод на лоша шега?

Скорпион реши, че сега е идеалният момент да му напомни, че от самото начало планът им беше да оставят хора на Арарат, дори по-голямата част да заминат.

— Имаш работа с хора — каза той — и свине. Да опитваш да ни спреш да се размножаваме е все едно да опитваш да водиш стадо котки.

Клавейн отново насочи вниманието си към Васко.

— И с какво се занимаваш?

— Работя във фабриката за храни, сър, махам калта и тора от машините за почистване на терена или сменям остриетата на машините за изравняване на повърхността.

— Работата ти изглежда много интересна.

— Честно казано, сър, ако беше интересна, днес нямаше да съм тук.

— Васко служи също така в местния екип на „Оръжие на сигурността” — поясни Скорпион. — Преминал е обичайното обучение: огнестрелно оръжие, умиротворяване при градски условия и т.н. През повечето време, разбира се, гаси пожари или помага за разнасянето на хранителни дажби или медицински припаси.

— Изключително важна работа — отбеляза Клавейн.

— Никой, още по-малко Васко, не би го оспорил — отвърна Скорпион. — Но въпреки това даде да се разбере, че проявява интерес към нещо по-авантюристично. И настоява пред Министерството на въоръжението да бъде назначен на пълен работен ден. Резултатите му са много добри и той мечтае да опита нещо мъничко по-предизвикателно от чистенето на тор.

Клавейн изгледа с присвити очи младежа.

— Какво точно ти каза Скорп за капсулата?

Васко погледна към прасето, после отново към Клавейн.

— Нищо, сър.

— Казах му каквото трябва да знае, което не е кой знае какво.

— Мисля, че е по-добре да му кажеш и останалото — отсъди Клавейн.

Скорпион повтори историята, която бе разказал преди малко на Клавейн. Наблюдаваше очарован как въздействието от новината се отразява върху изражението на Васко.

Не го винеше за това: за двайсет години абсолютната изолация на Арарат трябва да се бе превърнала в неделима част от живота му също като неуморния рев на морето и вечната топла миризма на озон и гниеща растителност. Тя беше толкова абсолютна, толкова всеприсъстваща, че изчезваше, когато съзнателно й обърнеха внимание. Но сега нещо беше пробило тази изолация: напомняне, че океанският свят винаги е бил крехко и временно прибежище насред по-обширната арена на по-всеобхватния конфликт.

— Както виждаш — продължаваше Скорпион, — не искаме всички да узнаят за това, преди да разберем какво точно става и кой е вътре в онова нещо.

— Предполагам, че имаш своите подозрения по въпроса — намеси се Клавейн.

Скорпион кимна.

— Би могъл да е Рьомонтоар. Винаги сме очаквали “Зодиакална светлина” да се появи всеки момент. Всъщност очаквахме го по-скоро, но кой знае какво може да се е случило с тях след нашето тръгване или колко време е трябвало да се ремонтира корабът. Може би като отворим капсулата ще открием вътре един от най-любимите ми конджоинъри.

— Не изглеждаш убеден.

— Обясни ми следното, Клавейн — помоли Скорпион. — Ако това са Рьомонтоар и останалите, защо е нужна цялата тази тайнственост? Защо просто не влязат в орбита и не обявят, че са пристигнали? Най-малкото можеха да пуснат капсулата по-близо до сушата, така че изваждането й да не ни отнема толкова много време.

— Да видим тогава каква е алтернативата — рече Клавейн. — В такъв случай това може да е не толкова любимият ти конджоинър.

— Мислил съм и за тази възможност, разбира се. Ако Скейд е пристигнала в нашата система, очаквам да го направи колкото се може по-потайно. Но въпреки това не е изключено да забележим нещо. Поради същата причина ми се струва твърде невероятно да започне инвазията си с една-единствена капсула… освен ако в нея няма нещо наистина ужасно.

— Скейд може да бъде предостатъчно ужасна сама по себе си — отвърна Клавейн. — Но съм съгласен с теб: не мисля, че е тя. Самотното приземяване е самоубийствена и безсмислена постъпка, която изобщо не е в нейния стил.

Стигнаха до палатката. Клавейн отвори вратата и ги поведе вътре. Спря за миг на прага и огледа интериора с неопределено обвинително изражение, сякаш там живееше някой друг.

— Много се привързах към това място — обяви почти извинително той.

— Което означава, че не би могъл да понесеш да се върнеш? — попита Скорпион.

Все още усещаше миризмата, останала от досегашното присъствие на Клавейн.

— Просто ще трябва да направя най-доброто, което мога. — Клавейн затвори вратата след тях и се обърна към младежа. — Какво знаеш за Скейд и Рьомонтоар?

— Не мисля, че съм чувал тези имена преди.

Клавейн се отпусна на сгъваемия стол, като остави двамата си събеседници прави.

— Рьомонтоар беше… е един от най-старите ми съюзници. Също конджоинър. Познавам го, откакто се бихме един срещу друг на Марс.

— А Скейд, сър?

Клавейн взе една от раковините и я заразглежда разсеяно.

— Скейд е съвсем друга работа. И тя е конджоинър, но от следващо поколение. По-бърза е и по-умна, и няма абсолютно никаква емоционална връзка със старата човешка линия. Когато заплахата от инхибиторите стана ясна, Скейд състави план за спасяване на Майка Нест като избяга от тази част на Космоса. На мен това не ми хареса — означаваше да оставим останалата част от човечеството да се оправя както може, вместо да си помагаме едни на други, затова дезертирах. Рьомонтоар, след известна вътрешна борба, последва примера ми.

— В такъв случай Скейд мрази и двама ви? — попита Васко.

— Мисля, че все още е възможно да удостои Рьомонтоар с известни съмнения. Колкото до мен… Не, аз повече или по-малко изгорих всичките си мостове с нея. Последният удар беше, когато я разсякох на две с едно въже за акостиране.

Скорпион сви рамене.

— Случват се такива неща.

— Рьомонтоар я спаси — додаде Клавейн. — Това вероятно означава нещо за нея, въпреки че по-късно той я предаде. Но когато става дума за Скейд, най-добре е да не се предполага нищо. Мисля, че я убих по-късно, но не изключвам възможността да е избягала. Поне така твърдеше последната й трансмисия.

— В такъв случай защо чакаме точно Рьомонтоар и другите, сър? — попита Васко.

Клавейн присви едното си око по посока на Скорпион.

— Той наистина не знае много, а?

— Вината не е негова — отговори Скорпион. — Не забравяй, че е роден тук. Случилото се преди пристигането ни е стара история за него. Ще видиш същата реакция в повечето младоци, независимо дали са хора или прасета.

— Въпреки всичко, това не е извинение. По мое време бяхме по-любознателни.

— По твое време сте изпадали в смут, ако не чуете поне за два случая на геноцид преди закуска.

Клавейн не отговори. Остави раковината и взе друга, като изпробва острия й ръб върху фините косъмчета на опакото на дланта си.

— Все пак знам нещичко, сър — заяви припряно Васко. — Знам, че сте отишли на Ризургам от Йелоустоун, точно когато машините започнали да рушат нашата слънчева система. Помогнали сте за евакуирането на цялата колония на борда на “Носталгия по безкрая” — били сме почти двеста хиляди.

— По-скоро сто и седемдесет хиляди — уточни Клавейн. — И не минава и ден, в който да не скърбя за онези, които не успяхме да спасим.

— Никой не може да те вини, като се има предвид колко много си спасил — заяви Скорпион.

— Това ще отсъди историята.

Скорпион въздъхна.

— Ако искаш да се отдадеш на самообвинение, Невил, заповядай. Аз лично имам да мисля за една тайнствена капсула и за колонията, която толкова би искала да си върне лидера. За предпочитане измит и спретнат, а не миришещ толкова силно на морски водорасли и старо спално бельо. Не е ли така, Васко?

Клавейн погледна към младежа; изучаващият му поглед се задържа върху него няколко минути. Тънките светли косъмчета по врата на Скорпион настръхнаха. Имаше чувство, че Клавейн вземаше мярката на младия мъж, че го сравняваше с някакъв строг вътрешен идеал, компилиран и пренастройван все по-фино през вековете. Подозираше, че в тези мигове цялата бъдеща съдба на момчето бе решена вместо него. Ако Клавейн решеше, че Васко не е достоен за доверието му, нямаше да има повече недискретности, нямаше да се споменават повече имена, неизвестни за колонията като цяло. Срещата му с Клавейн щеше да бъде изтикана в периферията на съзнанието му и дори самият Васко скоро щеше да се научи да не мисли кой знае какво за случилото се днес.

— Това би могло да бъде от помощ — отвърна неуверено младежът, като поглеждаше към Скорпион, докато говореше. — Нуждаем се от вас, сър. Особено сега, ако нещата са тръгнали към промяна.

— Според мен спокойно можем да предположим, че точно така и ще стане — заяви Клавейн и си наля чаша вода.

— Тогава се върнете с нас, сър. Ако човекът в капсулата се окаже приятелят ви Рьомонтоар, няма ли да очаква да ви види, когато го извадим от нея?

— Той има право — обади се Скорпион. — Нуждаем се от теб там, Невил. Искам твоето съгласие да я отворим, а не просто да я погребем в морето.

Клавейн мълчеше. Вятърът отново заплющя в подпорите. През последния час светлината в палатката бе станала млечнобяла, тъй като Яркото слънце заслиза надолу зад хоризонта. Скорпион се чувстваше без капчица енергия, както му се случваше доста често при залез. Изобщо не му се мислеше за обратния път, защото очакваше морето да бъде по-бурно, отколкото на идване.

— Ако се върна… — започна Клавейн. Спря, направи пауза и отпи отново от чашата си. Облиза устни, преди да продължи. — Ако се върна, нищо не се променя. Дойдох тук с определена причина, която остава все така валидна. Смятам да дойда отново тук, когато въпросът се уреди.

— Разбирам — промълви Скорпион, въпреки че не това бе очаквал да чуе.

— Добре, защото говоря напълно сериозно.

— Но ще дойдеш с нас и ще наглеждаш отварянето на капсулата?

— Това и единствено това.

— Те все още се нуждаят от теб, Клавейн. Независимо колко трудно ще бъде. Не се отказвай от отговорността си сега, след всичко, което направи за нас.

Клавейн остави чашата с вода.

— След всичко, което направих за вас ли? Въвлякох ви във война, провалих живота ви и ви домъкнах до това забравено от Бога местенце накрай света? Не мисля, че се нуждая от нечии благодарности за стореното, Скорпион. Мисля, че имам нужда от милост и прошка.

— Те все още чувстват, че са ти задължени. Всички го чувстваме.

— Той е прав — потвърди Васко.

Клавейн отвори едно чекмедже в сглобяемото бюро и измъкна огледало. Повърхността му беше матова и напукана. Трябва да беше много старо.

— Значи идваш с нас? — не се отказваше Скорпион.

— Може да съм стар и изморен, Скорпион, но от време на време нещо все пак успява да ме изненада. Дългосрочните ми планове не са се променили, но признавам, че много ми се иска да разбера кой е в тази капсула.

— Добре. Можем да отплуваме веднага щом си приготвиш нещата, които са ти нужни.

Клавейн изсумтя нещо вместо отговор, после се погледна в огледалото, но извърна глава толкова рязко, че изненада прасето. “Очите” — помисли си то. Клавейн бе видял очите си за първи път от месеци и онова, което видя в тях, не му хареса.

— Направо ще им изкарам акъла — рече старецът.

Иисциум 107, 2615 година

Куейч се намести край костюма. Както обикновено тялото го болеше след поредното обездвижване в ковчега, използван при промяната на скоростта на кораба, всеки мускул шепнеше оплакванията си на главния му мозък. Този път обаче почти не забеляза дискомфорта си. Имаше си други грижи.

— Моруина — каза той, — чуй ме. Будна ли си?

— Тук съм, Хорис. — Прозвуча много уморено, но не и сънено. — Какво стана?

— Пристигнахме. Корабът ни доближи на седем астрономически единици, много близко до главния газов гигант. Отидох отпред, за да проверя положението. Гледката от кабината за управление наистина е впечатляваща. Ще ми се да можеше да я видиш.

— И на мен.

— Вижда се развитието на бурите, светкавиците… луните… всичко. Дяволски вълнуващо е.

— Изглеждаш развълнуван от нещо, Хорис.

— Така ли?

— Чувам го в гласа ти. Открил си нещо, нали?

Измъчваше го отчаяното желание да докосне костюма, да погали металната му повърхност и да си представи, че под пръстите му е Моруина.

— Не знам какво съм открил, но е достатъчно, за да ме кара да мисля, че трябва да се навъртаме тук и поне да огледаме добре.

— Това не ми говори особено много.

— Има една голяма, покрита с лед луна, която обикаля около Халдора — рече той.

— Халдора ли?

— Газовият гигант — поясни Куейч. — Току-що му дадох име.

— Искаш да кажеш, че си накарал кораба да отдели на принципа на случайността от номенклатурните таблици неразпределени обозначения.

— Ами, да — усмихна се Куейч, — но не приех първото му предложение. Включих си преценка, колкото и да е глупава. Не мислиш ли, че Халдора има някак си приятно класическо звучене? Скандинавско или нещо подобно. Не че всъщност има някакво значение.

— А луната?

— Хела — отвърна той. — Разбира се, дадох имена и на останалите луни на Халдора, но Хела е единствената, която ни интересува за момента. Дадох наименования дори на основните й топографски обекти.

— Защо такъв интерес към една покрита с лед луна, Хорис?

— Защото на нея има нещо. Нещо, което наистина би трябвало да огледаме по-отблизо.

— Какво намери, любов моя?

— Мост — отговори Куейч. — Мост над някаква клисура. Мост, какъвто не би трябвало да има тук.

“Доминатрикс” се приближаваше боязливо към газовия гигант, когото господарят му беше избрал да нарече Халдора, настроил всичките си сензори на максимална чувствителност. Беше запознат с опасностите на Космоса наоколо, с капаните, които можеха да хванат невнимателния в пронизваната от радиация и осеяна с прах еклиптика на типичната слънчева система. Внимаваше, за да предотврати евентуални удари, беше нащрек в очакване на мига, когато някое носещо се към него парченце щеше да пробие външния край на радарния му мехур за избягване на сблъсъци. Всяка секунда преглеждаше и обмисляше милиарди кризисни сценарии, пресяваше възможностите да ги избегне, за да открие приемливите решения, които щяха да му позволят да се справи със заплахата, без това да сложи край на съществуването на господаря му. От време на време, ей така, за забавление, правеше планове за избягването на множество едновременни сблъсъци, макар да знаеше, че Вселената трябваше да премине през неосъществим брой цикли от катастрофи и нови раждания, преди да се яви възможност за подобно стечение на обстоятелствата.

Със същото прилежание корабът наблюдаваше звездата на системата за видими прояви на нестабилност или начални проблясъци, като обмисляше, в случай на голямо изригване зад кое от многото подходящи тела в непосредствена близост да се скрие. Непрекъснато оглеждаше околното пространство за изкуствени заплахи, които може би бяха оставени от предишните изследователи — прикачващи се полета с висока плътност, скитащи мини, атакуващи безпилотни ракети в режим на изчакване — и проверяваше състоянието на собствените си контрамерки, подредени в спретнати редици в корема му, изпълнен с тайното желание един ден да има възможността да използва тези смъртоносни инструменти в изпълнение на своя дълг.

Така групата субперсони, които обслужваха кораба, се увериха, че макар опасностите да бяха напълно вероятни, те нямаше какво повече да направят.

И тогава се случи нещо, което направи пробойна в бронята на самодоволната подготовка на кораба и го накара да се замисли.

За част от секундата стана нещо необяснимо.

Сензорна аномалия. Едновременно хлъцване на всички сензори, които наблюдаваха Халдора, към който приближаваше корабът. Изхълцване, което създаде впечатлението, че газовият гигант просто изчезна.

Като остави на мястото си нещо също толкова необяснимо.

Всички слоеве на контролната инфраструктура на “Доминатрикс” потрепериха. Той зарови из архивите си припряно като куче, което се опитваше да намери закопан в земята кокал. Дали “Гностично възкачване” беше видял нещо подобно при бавното си приближаване към системата? Той разбира се, беше доста по-далеч, но изчезването на цял един свят за частица от секундата не беше нещо, което може да бъде пропуснато току-така.

Разтревожен, той се ровеше из обемната база данни, наследена от “Възкачване”, и се фокусираше върху информацията, която беше свързана конкретно с газовия гигант. После филтрира отново фактите, като насочваше вниманието си само към блоковете, придружени от коментари, обозначени с флагче. Ако подобна аномалия вече се беше случвала, тя несъмнено щеше да бъде спомената.

Но не откри нищо такова.

Корабът изпита леко подозрение. Запреравя отново информацията от “Възкачване”, този път цялата, а не само обозначената с флагчета. Въобразяваше ли си или наистина имаше известни основания да смята, че данните бяха подправени? Статистическите честоти на някои от цифрите се отклоняваха лекичко от очакванията… сякаш по-големият кораб ги беше обработил.

Но защо “Възкачване” щеше да прави подобно нещо?

Най-вероятно защото и той бе видял нещо странно. И се боеше, че господарите му няма да повярват, като ги извести, че аномалията е причинена по-скоро от събитие, станало на реално съществуващ свят, отколкото от пропуск и халюцинации при собствената му обработка на данните.

“И кой може да го вини за това? — помисли си “Доминатрикс”. — Всяка машина знае какво ще й се случи, ако господарите й загубят вяра в нейната непогрешимост.”

Не можеше да докаже нищо. Не беше изключено цифрите все пак да са истински. А ако пък ги беше попроменил, корабът определено знаеше и как да приложи нужните статистически честоти. Освен ако не бе използвал преобърната психология, за да придаде нарочно леко подозрителен вид на числата, така че да не изглеждат прекалено подозрително според очакванията. Подозрително според тях…

Корабът потъваше все по-дълбоко в параноя. Безсмислено беше да разсъждава повече на тази тема. Не разполагаше с информация от “Гностично възкачване” в подкрепа на онова, което бе засякъл, това бе сигурно. Ако докладваше за аномалията, щеше да бъде самотен глас.

А всички знаеха какво ставаше със самотните гласове.

Отново се насочи към проблема, с който трябваше да се справи по някакъв начин. Светът се беше върнал, след като изчезна. Засега аномалията не се беше повторила. По-съсредоточеното изследване на фактите показваше, че луните, включително Хела, която бе заинтригувала Куейч, бяха запазили орбитите си дори когато газовият гигант бе прекратил своето съществуване. Във всичко това определено нямаше никаква логика. Както и в привидението, което се беше материализирало на негово място.

Какво трябваше да прави?

Реши да изтрие от паметта си конкретните факти за изчезването, както вероятно бе направил “Гностично възкачване”, и също да замести празните полета с измислени цифри. Но щеше да продължава да държи под око планетата. Ако направеше отново нещо странно, щеше да му обърне нужното внимание и тогава — може би — щеше да информира Куейч за случилото се.

Но не и преди това, и не без голямо треперене.

ШЕСТ

Арарат, 2675 година

Докато Васко помагаше на Клавейн да си приготви багажа, Скорпион излезе от палатката и след като нави ръкава си, за да открие комуникатора, откри канал към Блъд. Заговори тихичко на другото прасе.

— Намерих го. Наложи се да го убеждавам малко, но се съгласи да се върне с нас.

— Не изглеждаш особено радостен.

— Клавейн има все още да реши някой и друг въпрос.

Блъд изсумтя.

— Звучи малко зловещо. Да не му се е кипнал покривът, откакто отиде да живее там?

— Не знам. Спомена един-два пъти, че виждал разни неща.

— Виждал разни неща ли?

— Фигури в небето. Това ме разтревожи малко, но той определено никога не е бил лесен за разчитане. Надявам се да се поотпусне, като се върне в цивилизацията.

— А ако не го направи?

— Не знам. — Скорпион говореше с пресилено търпение. — Просто действам въз основа на предположението, че е по-добре да бъдем с него, отколкото без него.

— Добре — отвърна със съмнение Блъд. — В такъв случай можете да оставите лодката. Изпращаме ви совалка.

Скорпион се намръщи, едновременно доволен и объркан.

— Защо е това отношение като към ВИП-особи? Мислех, че идеята е цялата тази акция да мине колкото може по-незабележимо.

— Наистина беше така, но има развитие на нещата.

— Капсулата?

— Улучи в целта. Започна да се съживява. Проклетото нещо премина към режим на съживяване. Биоиндикаторите промениха статуса си преди един час. Започна да събужда това или този, който се намира вътре в нея.

— Ясно. Страхотно. Превъзходно. И вие не можете да направите нищо по въпроса?

— Ние сме в състояние да поправим помпа за мръсната канализация, Скорп. Всичко по-умно от това точно сега не ни е по възможностите. Клавейн би могъл да направи опит да забави ставащото, разбира се…

Тъй като главата му беше пълна с конджоинърски импланти, Клавейн можеше да говори с машините като никой друг на Арарат.

— С колко време разполагаме?

— С около единайсет часа.

— Единайсет часа? И ти чака досега, за да ми кажеш?

— Исках да разбера дали Клавейн ще се върне с вас.

Скорпион набърчи нос.

— А ако ти бях казал, че не се връща?

Блъд се разсмя.

— Тогава щяхме да си върнем лодката, нали така?

— Странно прасе си, Блъд, но не прави кариера от това.

Скорпион прекъсна връзката и се върна в палатката, където разкри промяната в плана. Със зле прикрито вълнение Васко попита каква е причината. Тъй като се опасяваше да не въведе фактор, който би могъл да промени решението на Клавейн, Скорпион избягна въпроса.

— Можеш да вземеш колкото искаш багаж — обърна се той към Клавейн, след като видя мизерно малкия пакет с личните му вещи. — Сега вече не трябва да се тревожим, че може да преобърнем лодката.

Клавейн взе вързопа и го подаде на Васко.

— Вече взех всичко, което ми е нужно.

— Чудесно — каза Скорпион. — Ще направя необходимото да се погрижат за нещата ти, след като изпратим някой да ти разглоби палатката.

— Палатката остава тук — заяви Клавейн. Закашля се и облече дълго черно палто. С пръстите си с доста пораснали нокти поприбра падналите върху очите си коси и ги приглади назад върху темето; те паднаха на сребристобели вълни върху високата корава яка на палтото. Когато спря да кашля, додаде: — И вещите ми също остават в палатката. Ти наистина не си ме слушал, а?

— Слушах те — отвърна Скорпион. — Просто не исках да те чуя.

— Започвай да чуваш, приятел. Само това искам от теб.

Клавейн го потупа по гърба. Посегна към пелерината, която бе носил до срещата, опипа плата й и я остави встрани. После отвори бюрото и извади оттам нещо в черен кожен калъф.

— Пистолет? — осведоми се Скорпион.

— Нещо по-надеждно — отговори Клавейн. — Нож.

Писциум 107, 2615 година

Куейч се движеше по абсурдно тесния коридор, който преминаваше от носа до опашката на “Доминатрикс”. Корабът бръмчеше и цъкаше около него, сякаш беше пълно с часовници помещение.

— Това е мост. Засега не мога да кажа нищо повече.

— Какъв тип мост? — попита Моруина.

— Дълъг и тънък, като стъкло. Съвсем леко извит, простиращ се над някакво дефиле или процеп.

— Мисля, че си превъзбуден. Ако е мост, нямаше ли някой друг вече да го е видял? Да не говорим за онзи, който го е построил тук.

— Не е задължително — отвърна Куейч. Вече беше мислил по въпроса и бе достигнал до доста приемливо обяснение, както му се струваше. Постара се да го каже така, че да не прозвучи прекалено добре отрепетирано. — Първо, не е чак толкова забележим. Голям е, но ако не гледаш внимателно, лесно може да го пропуснеш. При едно бързо преминаване през системата е напълно възможно да не го забележиш. Луната може да е била с другата си страна към наблюдателя или сянката да го е скрила, или пък резолюцията на скенера може да не е била достатъчна, за да се улови един толкова деликатен обект… все едно да търсиш паяжина с радар. Колкото и да си внимателен, няма как да го видиш, ако не използваш необходимите инструменти. — Куейч си удари главата, когато зави покрай десния ъгъл, за да влезе в хангара. — Във всеки случай по нищо не личи някой да е идвал тук преди нас. В номенклатурната база данни няма нищо за системата — ето защо нямаше и име. Ако някой все пак е минавал тук преди, дори не си е направил труда да остави някоя и друга класическа отметка, мързеливецът му с мързеливец.

— Но някой все пак трябва да е идвал тук — настоя Моруина, — иначе откъде ще е този мост.

Куейч се усмихна. Точно тази част бе очаквал с нетърпение.

— Ето за това става дума. Не мисля, че някой е построил този мост. — Влезе в тесния хангар и светлините започнаха да се запалват, щом помещението усети топлината на тялото му. — Имам предвид хора.

Моруина прие съвсем спокойно разкритието. Може би той беше по-лесен за разчитане, отколкото си мислеше.

— Предполагаш, че си се натъкнал на дело на извънземни, така ли?

— Не — отговори Куейч. — Не смятам, че съм се натъкнал на дело на извънземни. Струва ми се, че съм срещнал най-шибаното дело на извънземни. Мисля, че съм открил най-изумителния, най-красивия обект в познатата Вселена.

— А ако е нещо естествено?

— Ако можех да ти покажа снимките, и ти със сигурност веднага щеше да отхвърлиш тези нищожни притеснения.

— Може би все пак не трябва да прибързваш. Виждала съм на какво е способна природата, стига да й се даде достатъчно време и пространство. Неща, които няма как да повярваш, че е възможно да бъдат дело на нещо друго, освен на разум.

— И аз съм ги виждал. Но това е различно. Довери ми се.

— Разбира се, че ще ти се доверя. А и нямам кой знае какъв избор по въпроса.

— Не това е отговорът, на който се надявах. Но засега ще трябва да се задоволя с него.

Куейч се обърна в тесния хангар. Имаше приблизително размерите на малка умивалня и подобен антисептичен блясък. Беше тесен по принцип, особено пък сега, когато вътре се намираше мъничкият личен летателен апарат на Куейч, закрепен със специални скоби на мястото си за паркиране над издължената врата в пода, през която се излизаше в открития Космос.

С обичайното си сдържано възхищение Куейч поглади гладката броня на “Дъщерята на чистача”. Корабчето измърка, щом го докосна, потръпна под дланта му, хванато здраво от скобите.

— Спокойно, момичето ми — прошепна Куейч.

Малката машина приличаше по-скоро на луксозна играчка, отколкото на здрав изследователски летателен апарат, какъвто беше всъщност. Съвсем малко по-голямо от него, елегантното корабче беше продукт на последната вълна на високата демаршистка наука. Леко прозрачният му аеродинамичен корпус като че ли беше изваян и излъскан изкусно от голям къс кехлибар. Механичните му вътрешности от бронз и сребро проблясваха под повърхността. Гъвкавите му криле бяха свити и здраво притиснати към корпуса, различните сензори и сонди бяха пъхнати в съответните си гнезда в корпуса и здраво затворени.

— Отвори се — прошепна Куейч.

Корабът направи нещо, от което винаги го заболяваше главата. С изразително движение различни части от корпуса, които изглеждаха едно цяло със своите съседи, светкавично се плъзнаха, свиха се или се извиха встрани, за да открият кухината вътре. Пространството, цялото в омекотяващи повърхности, животоподдържаща апаратура, дисплеи и контролни механизми, беше голямо колкото да побере едно човешко същество в легнало положение. В начина, по който машината го подканяше в себе си, имаше нещо едновременно неприлично и леко прелъстително.

Беше редно дори само мисълта да влезе в корабчето да го изпълни с клаустрофобични притеснения. Той обаче очакваше този момент пламенно, настръхнал от нетърпение. Вместо да се чувства като в капан в прозрачния кехлибарен корпус, чрез него Куейч сякаш се свързваше с безкрайната Вселена. Миниатюрният, подобен на бижу кораб му даваше възможност да навлиза дълбоко в атмосферата на различни светове, дори под повърхността на океаните. Корабът доставяше информация за околната среда посредством всичките си сетива, в това число — осезанието. Беше усетил студа на извънземни морета, лъченето на извънземни залези. В предишните пет проучвателни операции за кралицата беше видял всевъзможни чудеса, беше се опил с главозамайващия им екстаз. Малшанс беше, че нито едно от тези чудеса не беше от нещата, които човек може да вземе и да продаде с печалба.

Куейч се настани в “Дъщерята”. Тя се размърда и се занамества, за да настрои формата си според неговата.

— Хорис?

— Да, любов моя?

— Хорис, къде си?

— В хангара, в “Дъщерята”.

— Не, Хорис.

— Трябва. Трябва да отида да видя какво е онова нещо.

— Не искам да ме оставяш.

— Знам. И аз не искам да тръгвам. Но ще продължаваме да поддържаме контакт. Забавянето във времето няма да е голямо; ще бъде същото, както ако съм до теб.

— Не, няма да бъде.

Куейч въздъхна. Знаеше, че това ще бъде трудната част. Неведнъж му беше минавало през ума, че може би най-добре за нея ще е да тръгне, без да й каже, като се надява качеството на комуникациите да не го издаде. Само че познаваше достатъчно добре Моруина, за да знае, че тя ще прозре истината много бързо.

— Ще се върна скоро, обещавам. Няма да отсъствам повече от няколко часа.

— По-скоро един ден, но това пак беше “няколко часа”, нали? Моруина щеше да разбере.

— Защо просто не се доближим с “Доминатрикс”?

— Защото не мога да го рискувам — обясни Куейч. — Знаеш как обичам да работя. “Доминатрикс” е голям и тежък. Има броня и мащаби, но му липсва подвижност и интелигентност. Ако ние… аз се натъкна на нещо неприятно, “Дъщерята” може да ме измъкне невредим много по-бързо. Това корабче е по-умно от мен. А и не можем да рискуваме да повредим или изгубим “Доминатрикс”. “Дъщерята” няма как да се върне сама в “Гностично възкачване”. Признай си, скъпа, “Доминатрикс” е обратният ни билет оттук. Не можем да го изложим на опасност. — И побърза да добави: — Нито пък теб.

— Връщането във “Възкачване” изобщо не ме вълнува. Аз си изгорих мостовете с онази побъркана на тема власт мръсница и с екипажа й от блюдолизци.

— И аз не съм се разбързал да се връщам там, но е факт, че имаме нужда от Грьолие, за да те измъкне от този костюм.

— Ако останем тук, в крайна сметка ще се появят други ултри.

— Да — съгласи се Куейч, — а те всичките са толкова мили хора, нали? Съжалявам, скъпа, но тук наистина изборът е дали не е по-добре да работиш с дявола, когото познаваш. Виж, ще бъда бърз. Ще поддържаме непрестанно гласов контакт. Ще ти опиша така добре този мост, че ще го видиш с вътрешния си поглед, все едно си била там. Ще ти пея. Ще ти разказвам вицове. Как ти се струва?

— Страх ме е. Знам, че трябва да го направиш, но то не променя факта, че съм уплашена.

— Аз също се страхувам — призна той. — Само луд не би се страхувал. И наистина не искам да те оставям. Но нямам избор.

Моруина помълча известно време. В това време Куейч проверяваше системите на малкия кораб; след като се увери, че всичко е както трябва, нетърпението му нарасна.

Моруина заговори отново.

— Ако се окаже наистина мост, какво ще правиш с него?

— Не знам.

— А колко е голям?

— Голям е. Трийсет-четирийсет километра.

— В такъв случай не можеш да го вземеш.

— Ммм. Права си. Тук ме хвана натясно. За какво мислех?

— Имам предвид, Хорис, че ще трябва да намериш начин да накараш Жасмина да го сметне за ценен, дори мостът да трябва да остане на тази планета.

— Ще измисля нещо — отвърна Куейч с увереност, каквато не изпитваше. — Най-малкото Жасмина може да огради планетата и да продава билети на желаещите да я видят по-отблизо. Във всеки случай, ако са построили мост, нищо чудно да са построили и нещо друго. Които и да са те.

— И докато си там — каза Моруина, — обещаваш ли да бъдеш внимателен?

— “Предпазливост” е второто ми име — увери я Куейч.

Миниатюрното корабче излезе от “Доминатрикс”, като се насочи в желаната посока с бързо, развълнувано потреперване на двигателя. Куейч винаги оставаше с впечатлението, че то посрещаше с радост внезапното си освобождаване от задържащите го за пода на хангара скоби.

Той лежеше с протегнати пред лицето си ръце, всяка от които стискаше отрупана с бутони и лостчета контролна ръчка. На екрана между тях се виждаха системите на “Дъщерята на чистача” и схема на положението й спрямо най-близкото голямо небесно тяло. Диаграмите изглеждаха нахвърляни в стила на ранните ренесансови астрономически и медицински илюстрации, направени с перо и черно мастило върху кафяв пергамент и надписи с неясни латински букви. Замъгленото му отражение бе увиснало на стъклото на дисплея над главата му.

През прозрачния корпус той наблюдаваше как хангарът се затваря след тях. “Доминатрикс” започна бързо да се смалява, докато се превърна в тъмно, кръстообразно петънце на фона на Халдора. Куейч си помисли за Моруина, все още в кораба и затворена в костюма, с нов прилив на усещането, че трябва да бърза. Мостът на Хела несъмнено бе най-странното нещо, което беше виждал при всичките си пътувания. Ако не беше точно едно от онези екзотични неща, към които проявяваше интерес Жасмина, наистина нямаше представа какво можеше да бъде. От него се искаше само да й го представи така, че тя да го хареса и да я накара да забрави предишните му провали. Ако едно толкова голямо произведение на извънземни не свършеше тази работа, какво тогава щеше?

Когато стана невъзможно да вижда другия кораб с невъоръжено око, Куейч усети как осезаемо му олеква. На борда на “Доминатрикс” все му се струваше, че се намира под непрестанното наблюдение на агентите на кралицата. Напълно възможно беше да са поставили допълнителни подслушвателни устройства освен онези, за които знаеше. Затова пък на борда на значително по-малката “Дъщерята на чистача” рядко усещаше погледа на Жасмина. Малкото корабче всъщност принадлежеше на него самия: то отговаряше единствено на Куейч и беше несъмнено най-значителният авоар, който въобще бе имал някога в живота си. То бе изиграло и значителна роля за решението му да предложи своите услуги на кралицата.

Ултрите несъмнено бяха умни, но не чак толкова, че да се справят с многобройните системи в “Дъщерята”, които не допускаха задействането на устройства за подслушване или друг вид нежелано нарушаване на личното пространство. Наистина не можеше да се каже, че корабчето е империя, но затова пък беше негово, а единствено това имаше значение. В него можеше да се наслаждава на самотата, отворил сетивата си за безграничното.

Да се чувства толкова малък, толкова уязвим, да знае колко лесно може да се изгуби, първоначално му действаше съкрушително. Но същевременно осъзнаването на този факт му влияеше странно освобождаващо: ако съществуването на отделния индивид означаваше толкова малко, ако действията му бяха дотолкова незначителни в космически мащаб, тогава представата за някакви абсолютни морални рамки имаше горе-долу същия смисъл като световния етер. Следователно, сравнени с безкрая, хората вече не бяха в състояние да извършват по-значителни прегрешения — или по-значително добро — от мравките или прахта.

Световете почти не регистрираха греха. Слънцата почти никога не благоволяваха да го забележат. На везните на слънчевите системи и галактиките той не означаваше изобщо нищо. Беше като някаква неопределена субатомна сила, която просто изчезваше на тези везни.

Дълго време осъзнаването на този факт представляваше важен елемент в личното кредо на Куейч и той предполагаше, че вероятно винаги беше живял в съответствие с него, в една или друга степен. Но именно космическите пътувания — и самотата, свързана с новата му професия — му бяха дали външни потвърждения на тази философия.

Сега обаче в неговия свят имаше нещо, което беше същностно за него, нещо, което можеше да пострада от собствените му действия. “Как се стигна дотам? — питаше се той. — Как си позволих да допусна подобна фатална грешка и да се влюбя? Особено в едно толкова екзотично и сложно същество като Моруина?”

Кога нещата бяха започнали да се опорочават?

Обхванат плътно от корпуса на “Дъщерята”, той почти не усети ускорението на кораба. Проблясващият в сребриста светлина “Доминатрикс” бе изчезнал напълно, все едно изобщо не съществуваше.

Корабът на Куейч се носеше към Хела, най-голямата луна на Халдора.

Отвори канала за комуникация с “Гностично възкачване” и записа следното послание:

— Тук е Куейч. Вярвам, че всичко е наред, мадам. Благодаря ви за дребния стимул, който сте сметнали за необходимо да качите на борда. Много мило от ваша страна. Или е дело на Грьолие? Забавен жест, който, както несъмнено си давате сметка, бе оценен и от Моруина. — Изчака няколко секунди. — Е, а сега по работа. Може би ще ви бъде интересно да чуете, че открих… нещо: голяма хоризонтал на структура на луната, която наричаме “Хела”. Прилича на мост. Не мога да кажа нищо повече със сигурност. “Доминатрикс” не разполага с необходимия сензорен обхват и не искам да рискувам да се доближа по-близо с него. Струва ми се обаче много вероятно да е някаква изкуствена структура. Затова отивам да изследвам обекта с “Дъщерята на чистача” — тя е по-бърза, по-умна и с по-здрава броня. Не очаквам екскурзията ми да продължи повече от двайсет и шест часа. Разбира се, ще ви държа в течение за развитието на нещата.

Куейч прослуша съобщението и реши, че няма да бъде разумно да го изпрати. Дори ако намереше нещо, дори то да се окажеше по-ценно от всичко, на което беше попадал в предишните пет системи, кралицата пак щеше да го обвини, че представя нещата като по-обещаващи, отколкото са в действителност. Тя не обичаше да остава разочарована. Куейч вече знаеше, че с нея трябваше да действа, като представя умело нещата за по-незначителни. Да я храни с намеци, а не с обещания.

Изтри съобщението и започна отново:

— Тук е Куейч. Попаднах на аномалия, която се нуждае от по-нататъшно изследване. Започвам да се приближавам към нея с “Дъщерята”. Предполагаемо завръщане на “Доминатрикс”… до един ден.

След като го изслуша, реши, че е по-добро от предишното, но все още не съвсем, каквото трябва да бъде.

Отново го изтри и си пое дълбоко въздух.

— Куейч. Излизам за малко навън. Може да отнеме известно време. Ще ви се обадя отново.

Ето това беше.

Изпрати го, като насочи съобщителния лазер в посоката, в която според изчисленията се намираше “Гностично възкачване”, и използва обичайните кодиращи филтри и релативистични корекции. Кралицата щеше да получи съобщението му след седем часа. Надяваше се да остане озадачена точно колкото трябва, без никаква възможност да твърди, че е преувеличил стойността на находката си.

Щеше да остави кучката да прави догадки.

Хела, 2727 година

Онова, което й беше казал Кълвър, не беше съвсем вярно. Айсджамърът се движеше толкова бързо, колкото можеше в режим на ходене, но щом излезе от кишата и препятствията в селото и се озова на добре поддържана пътека, той събра двата си задни крака в точно определена конфигурация и започна да се движи, сякаш бутан от невидима ръка. Рашмика Елс беше слушала достатъчно за айсджамърите, за да знае, че това се постига благодарение на специалния слой върху подметките на ските, програмиран да извършва бързи микроскопични вълнообразни движения. Това бе същият начин, по който се движеха голите охлюви, само че с няколко пъти по-големи скорост и размери. Сега пътуването стана по-гладко и тихо; пак не липсваха резки политания или остри завои, но бяха значително по-поносими и редки.

— Така е по-добре — каза Рашмика, седнала пред Крозе и съпругата му Линкс. — Мислех, че ще…

— Повърнеш ли, скъпа? — попита Линкс. — В това няма нищо срамно. Всички тук сме повръщали.

— Айсджамърът може да се движи така само на гладък терен — обясни Крозе. — Проблемът е също, че не ходи както трябва. Спомагателният мотор на единия му крак си е отишъл. Затова се клатеше толкова силно. Такава именно е и причината за пътуването ни. Керваните пренасят високотехнологичните уйдурми, които не можем нито да правим, нито да ремонтираме по нашите земи.

— Какъв език само — възкликна Линкс и плесна съпруга си остро по китката. — В присъствието на млада дама сме, ако не си забелязал.

— Не ми обръщайте внимание — обади се Рашмика.

Започваше да се отпуска: вече бяха излезли от селото и по нищо не личеше, че някой прави опити да ги спре или преследва.

— Във всеки случай той не говори разумно — додаде Линкс. — Керваните може и да носят онова, което ни трябва, но не го дават безплатно. — Обърна се към Крозе. — Така ли е, слънце?

Линкс беше добре охранена жена, пуснала червените си коси от едната страна на лицето, за да прикрие петно по рождение на бузата. Тя познаваше Рашмика от малка, защото беше помагала в комуналните ясли на тяхното и съседното село.

Винаги беше мила и внимателна към Рашмика, но няколко години по-късно стана някакъв незначителен скандал и я уволниха от яслите. Малко след това се омъжи за Крозе. Според жителите на селото двамата се заслужаваха един друг, но Рашмика не виждаше нищо лошо в Крозе. Беше чудак, стоеше все настрани от останалите, но това бе всичко. Когато отлъчиха Линкс, той бе сред малцината обитатели на селото, който не се впечатли от станалото. Въпреки всичко, Рашмика все така харесваше Линкс и затова й беше трудно да изпитва неприязън и към нейния съпруг.

Крозе управляваше айсджамъра с двата лоста от двете страни на седалката му. Имаше вечно набола синкава брада и мазна черна коса. Всеки път, щом го погледнеше, Рашмика изпитваше желание да се измие.

— Да не съм някой глупак, че да очаквам всичко да е безплатно — обади се Крозе. — Вярно, че не печелим колкото миналата година, но покажи ми копелето, което го прави.

— Какво ще кажеш да се приближим повече до Пътя? — предложи Рашмика.

Крозе избърса нос с ръкава на дрехата си.

— Предпочитам да си отхапя крака.

— Крозе не е от хората, които ходят на църква — поясни Линкс.

— И аз не съм от най-духовните хора в селото — каза Рашмика. — Но ако трябва да избирам между това и гладната смърт, не знам докъде щяха да издържат убежденията ми.

— На колко години стана? — попита Линкс.

— На седемнайсет. Почти осемнайсет.

— Имаш ли много приятели в селото?

— Не, не може да се каже.

— Защо ли не съм изненадана. — Линкс я потупа приятелски по коляното. — Ти си като нас. Не можем да намерим мястото си там, никога не сме могли и никога няма да го намерим.

— Аз се опитвам. Непоносима ми е обаче мисълта да прекарам целия си живот тук>

— Мнозина от твоето поколение се чувстват по същия начин — отвърна Линкс. — Разгневени са. Онзи саботаж миналата седмица… — Имаше предвид взривения склад с експлозивни материали. — Е, не можем да ги виним за желанието им да нанесат удар върху нещо, нали?

— Те само говорят, че ще напуснат земите ни — рече Рашмика. — Всички мислят, че ще могат да забогатеят в керваните или дори в катедралите. И може би са прави. Възможностите са добри, ако познаваш когото трябва. Но това не е достатъчно за мен.

— Искаш да се махнеш от Хела — обади се Крозе.

Рашмика си спомни направените наум изчисления и се впусна да ги разяснява.

— Изминала съм една пета от жизнения си път. Ако не се случи нещо невероятно, остават ми само шейсет и няколко години. Не бих искала да ги пропилея. Не искам да умра, без да съм видяла нещо по-интересно от това място.

Крозе оголи пожълтелите си зъби.

— Хората изминават светлинни години, за да посетят Хела, Раш.

— Но водени от неправилни мотиви — отвърна момичето. Направи пауза, като обмисляше внимателно думите си. Беше твърдо убедена в мнението си и винаги бе вярвала, че трябва да го споделя, но същевременно не желаеше да обиди домакините си. — Вижте, не казвам, че тези хора са глупаци. От значение тук обаче са изкопните работи, а не катедралите, не Неизменният път, не чудесата.

— Така е — съгласи се Крозе, — но никой не дава и пет пари за изкопните работи.

— Нас обаче те ни интересуват — обади се Линкс. — Всеки, който си изкарва прехраната в полупустинните земи, няма как да не се интересува.

— Но църквите предпочитат да не копаем прекалено дълбоко — възпротиви се Рашмика. — Разкопките отвличат вниманието. Те се притесняват, че рано или късно ще открием нещо, в резултат на което чудесата вече няма да изглеждат толкова чудни.

— Като те слуша, човек ще помисли, че църквите говорят с един глас — каза Линкс.

— Не съм казала такова нещо, но всички знаят, че те имат някои общи интереси. А ние не сме сред тях.

— Разкопките играят важна роля в икономиката на Хела — обяви Линкс, сякаш рецитираше изречение от някоя от по-скучните църковни брошури.

— А аз не казвам, че не играят — намеси се Крозе. — Но кой контролира реликвите от разкопките? Църквите. Те са на път да постигнат пълен монопол. Според тяхната гледна точка следващата логична стъпка е постигането на пълен контрол над самите изкопни работи. По този начин копелетата могат да потулят всяко странно откритие.

— Ти си циничен стар глупак — заяви Линкс.

— А ти точно заради това се омъжи за мен, скъпа.

— Ами ти, Рашмика? — попита Линкс. — Мислиш ли, че църквите искат да ни затрият?

Изпълни я усещането, че я питаха единствено от любезност.

— Не знам. Сигурна съм обаче, че църквите няма да се оплачат, ако всички банкрутираме и се наложи те да поемат контрола над изкопните работи.

— Да — съгласи се Крозе. — И не мисля, че при подобна ситуация оплакването ще заема едно от първите места в списъка им с приоритети.

— Като се има предвид всичко, което каза… — започна Линкс.

— Знам какво ще питаш — прекъсна я Рашмика. — И не те виня, че питаш за това. Но трябва да разбереш, че църквите не ме интересуват в религиозен смисъл. Просто имам нужда да знам какво става.

— Не е необходимо да е нещо зловещо — уточни Линкс.

— Знам само, че са го излъгали.

Крозе потупа ъгълчето на окото си с лявото кутре.

— Ще ви бъда много благодарен, ако някоя от вас изплюе камъчето и ме уведоми за какво става дума.

— Говори за брат си — поясни съпругата му. — Никога ли не слушаш, когато ти говоря?

— Не знаех, че си имала брат.

— Беше много по-голям от мен — отговори Рашмика. — А и това се случи преди осем години.

— Какво се е случило преди осем години?

— Замина за Неизменния път.

— За катедралите?

— Такава беше идеята. Той нямаше и да помисли за такова нещо, ако през онази година не бе станало по-лесно. Но беше същото като сега — керваните пътуваха по на север от обикновено, така че до тях можеше да се стигне лесно от нашите земи. Бяха достатъчни два-три дни пътуване с джамър, а не обичайните двайсет-трийсет, за да се стигне до Пътя. \

— Брат ти религиозен ли беше?

— Не, Крозе. Не повече от мен. Виж, тогава бях деветгодишна. Не може да се каже, че случилото се по онова време е запечатано в паметта ми. Но разбирам, че времената са били трудни. Съществуващите разкопки са били “пресушени”. Имало експлозии и срутвания. В селата се възцарявала мизерия.

— Тя е права — обърна се Линкс към съпруга си. — Помня какво беше положението тогава, дори ти да не си го спомняш.

Крозе движеше лостовете, като заобикаляше изкусно оголения земен участък.

— О, спомням си го добре.

— Брат ми се казваше Харбин Елс — започна Рашмика. — Харбин работеше в изкопите. Когато пристигнаха керваните, беше деветнайсетгодишен, но беше работил под земята почти през половината си живот. Биваше го в много неща и едно от тях бяха експлозивите — знаеше къде да ги поставя, да пресмята силата и обсега им на действие и т.н. Беше наясно как да ги поставя, за да постигне почти всякакъв ефект. Беше известен с това, че си върши работата както трябва, без да прибягва до нередности.

— Мислех, че такива специалисти се търсеха доста при изкопните работи — вметна Крозе.

— Така беше. Докато не настъпи застой в бранша. Тогава всичко стана по-трудно. Селата не можеха да си позволят да отварят нови шахти. Не само защото експлозивите бяха прекалено скъпи. Укрепяването и слагането на подпори в новите шахти, осигуряване на електрическо захранване и въздух, изкопаването на спомагателни тунели… всичко това струваше прекалено скъпо. Затова селата концентрираха усилията си върху съществуващите изкопи с надеждата да извадят късмет.

— А брат ти?

— Не смяташе да стои и да чака, докато започнат да търсят отново уменията му. Беше чул от двама други специалисти по експлозивите, пресекли земите чак до Пътя, което им отнело месеци, за да бъдат наети при една от най-големите църкви. Църквите имали нужда от хора с познания за експлозивите, така им казали. Налагало се да продължават да разбиват около катедралите, за да поддържат отворен Пътя.

— Не го наричат ’’Неизменния път” току-така — отсъди Крозе.

— Харбин реши, че точно такава работа би могъл да върши. Това не означаваше, че трябва да възприеме възгледите за света на съответната църква. Означаваше само, че ще трябва да се споразумеят. Те щяха да му плащат за използването на неговите умения с експлозивите. Говореше се дори за работни места в техническото бюро на службата за поддържане на Пътя. Той беше добър с цифрите. Реши, че има шанс да получи поста на човека, който планира къде да се поставят зарядите, вместо да го прави сам. Звучеше добре. Щеше да задържи част от парите, за да покрива разходите си, а останалото щеше да изпраща вкъщи.

— Родителите ти радваха ли се на тази перспектива? — попита Крозе.

— Те почти не говорят за това. Ако четем между редовете, те всъщност не искаха Харбин да има нищо общо с църквите. Но в същото време виждаха, че желанието му е съвсем разумно. Времената бяха трудни. А и в устата на Харбин всичко звучеше прекалено наемнически, сякаш почти се възползваше от църквата, а не обратното. Не може да се каже, че родителите ни го насърчаваха, но и не казаха “не”. Не че нещо щеше да се промени, ако бяха го направили.

— И така, Харбин си стегна багажа…

Рашмика поклати глава.

— Не, превърнахме събитието в семейна екскурзия, за да го изпратим. Беше същото като сега — почти цялото село отиваше да посрещне керваните. Ние пътувахме два-три дни, не помня с кого. Тогава ми се строи много по-дълго, но пък бях само на девет години. После срещнахме кервана. И в кервана имаше един човек, нещо като… — Гласът и' изневери. Беше емоционално съсипващо да преживее отново случилото се, дори и след осем години. — Вербуващ агент май го наричат. Работеше за една от църквите. Всъщност за главната. Първите адвентисти. Бяха казали на Харбин, че това е човекът, с когото трябва да разговаря за работата. Затова всички отидохме да се срещнем с него, като семейство. Говори главно Харбин, а останалите стояхме и слушахме. Там имаше още един мъж, който не отрони нито дума; просто ни гледаше, най-вече мен, и притискаше към устните си някакъв бастун, сякаш го целуваше. Не ми хареса, но той не беше човекът, с когото Харбин имаше вземане-даване, затова не му обърнах такова внимание както на вербуващия агент. От време на време мама или татко питаха нещо и агентът отговаряше учтиво. Но разговорът се водеше предимно от него и Харбин. Той го попита какво умее и Харбин му разказа за работата си с експлозивите. Човекът, изглежда, знаеше нещичко за това. Задаваше трудни въпроси. Те не означаваха нищо за мен, но от начина, по който отговаряше Харбин — внимателно и не прекалено прибързано — разбрах, че не са глупави или тривиални. А отговорите му пък очевидно задоволиха вербуващия агент. Той му каза, че църквата действително се нуждаела от специалисти по взривовете, особено в техническото бюро. Каза, че работата по чистенето на Пътя нямала край и това била една от малкото области, в които църквите си сътрудничели. Призна също така, че в момента бюрото се нуждаело от нов инженер с опита на Харбин.

— В такъв случай става дума за хепи енд — обади се Крозе.

Линкс го плесна отново.

— Остави я да довърши.

— Е, и ние така си помислихме — рече Рашмика. — Все пак Харбин се беше надявал точно на това. Условията бяха добри, а работата — интересна. Той си представяше, че ще трябва да стои там само докато по нашите земи започнеха да дълбаят нови шахти. Разбира се, не каза на вербуващия агент, че не смята да остане повече от едно-две пълни завъртания. Но зададе един изключително важен въпрос.

— Който беше? — поинтересува се Линкс.

— Беше чул, че някои от църквите прилагат върху работещите за тях методи, които ги карат да започнат да мислят по характерния за съответната църква начин. Да вярват, че това, което правят, няма само материални измерения, че трудът им е свещен.

— Карат ги да погълнат тяхното кредо, искаш да кажеш? — попита Крозе.

— Нещо повече — да го приемат. Имат си начини. И от гледна точка на църквите дори не можеш да ги виниш. Те искат да запазят експертизата, с която са се сдобили така трудно. Разбира се, на брат ми всичко това изобщо не му се понрави.

— И каква беше реакцията на вербуващия? — попита Крозе.

— Каза, че Харбин няма защо да се притеснява по този въпрос. Някои църкви наистина използвали подобни методи… е, забравих точно какво отговори. Нещо за кръвни дела и клоктауър. Но даде да се разбере, че куейчистката църква не е сред тях. И отбеляза, че сред работниците им на Неизменния път имало хора с най-различни вярвания и никой никога не е правил опит да ги превъзпитава в куейчистката вяра.

Крозе присви очи.

— Е, и?

— Разбрах, че лъже.

— Помислила си, че лъже — поправи я Крозе по типичния за учителите начин.

— Не, разбрах. Разбрах го със същата сигурност, както ако беше сложил на врата си надпис “лъжец”. Изобщо не се съмнявах, че лъже, така както не се съмнявах, че диша. Не беше отворено за дебати. Беше крещящо очевидно.

— Но не за всички — допълни Линкс.

— Нито за родителите ми, нито за Харбин, но тогава не го осъзнах. Когато Харбин кимна и му благодари, помислих, че изпълняват някакъв странен ритуал на възрастни. Харбин му беше задал един изключително важен въпрос и вербуващият агент му бе дал единствения отговор, позволен от неговата църква — дипломатичен, но такъв, че всички присъстващи да разберат, че е лъжа. Ето защо в това отношение всъщност изобщо не беше лъжа… Помислих си, че е съвсем ясно. Защо иначе онзи човек щеше да дава да се разбере, че не казва истината?

— Ама наистина ли така направи? — поинтересува се Крозе.

— Сякаш искаше да разбера, че лъже, сякаш през цялото време ми се усмихваше и ми намигаше… без всъщност да се усмихва и да намига, но през цялото време аха-аха да го направи. Само аз обаче го видях. Помислих, че Харбин няма как да не го е видял също… че със сигурност го е видял… но се оказа, че не го е видял. Той продължаваше да се държи така, сякаш наистина вярва в казаното от онзи човек. И започна да прави уговорки да остане в кервана, за да довърши пътуването си до Неизменния път. Тогава направих сцена. Ако това беше игра, не ми харесваше начинът, по който настояваха да продължават да я играят, без да ми обяснят в какво се състои шегата.

— Помислила си, че Харбин е в опасност — поясни Линкс.

— Вижте, тогава не разбирах колко голям е залогът. Както казах, бях само на девет години. Не разбирах много добре какво означава всъщност вяра, кредо и договор. Но разбрах единственото, което имаше значение: Харбин бе задал най-важния за него самия въпрос, този, който щеше да определи дали ще се присъедини или няма да се присъедини към църквата, и мъжът го беше излъгал. Дали мислех, че това го излага на смъртна опасност? Не. Честно казано и не смятам, че тогава знаех какво точно означава “смъртна опасност”. Но разбрах, че нещо не е наред и че единствено аз го осъзнавах.

— Момичето, което никога не лъже — промълви Крозе.

— Грешат за мен — призна Рашмика. — Аз лъжа. Лъжа така добре, както всички… сега. Но дълго не разбирах какъв е смисълът от това. Предполагам, че въпросната среща с онзи човек постави началото на това разбиране. Тогава си дадох сметка, че онова, което цял живот е било очевидно за мен, не е очевидно за всички останали.

Линкс я погледна.

— А то е?

— Винаги разбирам кога хората лъжат. Винаги. Без изключение. Никога не греша.

Крозе се усмихна толерантно.

— Мислиш, че можеш.

— Знам, че мога — отговори Рашмика. — Винаги, без изключение.

Линкс сплете пръстите на ръцете си и ги постави в скута си.

— Това ли е последното, което знаеш за брат си?

— Не. Не го видяхме повече, но той удържа думата си. Изпращаше писма и от време на време в тях имаше пари. Но писмата бяха неопределени, емоционално незаинтересовани; всъщност можеше да са писани от който и да е. Той така и не се върна в нашите земи и, разбира се, никога не се появи възможност ние да го посетим. Прекалено трудно беше. Той винаги казваше, че ще се върне, дори в писмата… Но интервалите между тях ставаха все по-големи, превърнаха се в месеци, а после — в половин година… После може би по едно писмо горе-долу на една пълна обиколка. Последното пристигна преди две години. В него всъщност нямаше кой знае какво. Дори почеркът не приличаше на неговия.

— А парите? — попита деликатно Линкс.

— Продължават да пристигат. Не са много, но стигат колкото да свържем двата края.

— Мислиш, че са го променили, така ли? — попита Крозе.

— Знам, че са го променили. Разбрах го от мига, в който се срещнахме с вербуващия агент, макар никой друг да не го разбра. Кръвни дела или както там го наричат.

— И сега? — възкликна Линкс.

— Смятам да разбера какво е станало с брат ми — отговори Рашмика. — Какво друго очакваше?

— Катедралите няма да се зарадват особено, че някой си пъха носа в подобни неща — отсъди Линкс.

Момичето набърчи решително устни.

— А аз пък не се радвам особено, когато ме лъжат.

— Знаете ли какво си мисля? — усмихна се Крозе. — Мисля си, че за катедралите ще е добре да се надяват, че Господ е на тяхна страна. Защото след като ти смяташ да застанеш срещу тях, ще имат нужда от всичката помощ, която са в състояние да си осигурят.

СЕДЕМ

Приближаване към Хела, 2615 година

Подобна на златна снежинка, “Дъщерята на чистача” се рееше из прашния вакуум на междупланетното пространство. Куейч беше оставил Моруина преди три часа; съобщението му до кралицата, “Гностично възкачване”, беше все още на път — носеща се из Космоса, криволичеща фотонна нишка. Напомняше му светлинките на далечен влак, който се движи из някакъв тъмен, тъмен континент: огромното пространство, което го делеше от другите съзнателни същества, беше достатъчно голямо, за да го накара да потрепери.

Той обаче се беше озовавал и в далеч по-неблагоприятни ситуации и този път поне имаше известна надежда за успех. Мостът на Хела беше все още там. Оказа се, че не е мираж на сензорите или на отчаяното му желание да намери нещо, и колкото повече приближаваше, толкова по-малко вероятно беше да се окаже, че не е технологично дело. Куейч се бе натъквал и на изключително заблуждаващи с вида си обекти — геоложки особености, които изглеждаха така, сякаш са били създадени по план, изваяни с любов или масово произведени — но никога не беше виждал нещо, което да наподобява дори отчасти това. Инстинктът му подсказваше, че в случая не става дума за естествен обект, но му беше изключително трудно да си отговори на въпроса кой — или какво — го беше създал, защото оставаше фактът, че, както изглеждаше, системата Писциум 107 не бе посещавана от никого.

Усещаше пробуждането на индоктриналния вирус в кръвта си — истинско чудовище, което се обръща в съня си и отваря едното си око. Той беше винаги там, винаги вътре в него, но през повечето време спеше и не тревожеше нито будните му мигове, нито сънищата му. Но започнеше ли да напъва отвътре и да реве във вените му като отглас от далечен гръм, Куейч виждаше и чуваше разни неща. Привиждаха му се прозорци с цветни стъкла на небето и чуваше органова музика под инфразвуковото ръмжене на двигателите на миниатюрния си, подобен на бижу изследователски кораб.

Куейч си налагаше да запази спокойствие. Последното, от което се нуждаеше сега, беше индоктриналният вирус да вземе надмощие над него. Можеше да го направи после, когато се върнеше жив и здрав на “Доминатрикс”. Тогава можеше на воля да го превръща в лигавещ се, мънкащ идиот. Но не и тук, не и сега. Не и когато умът му трябваше да бъде възможно най-бистър.

Чудовището се прозя и заспа отново.

Куейч изпита огромно облекчение. Все още имаше известен, макар и несигурен контрол, над него.

Позволи на мислите си да се върнат към моста, този път предпазливо, като се опитваше да не се поддаде на благоговейния космически хлад, пробудил вируса.

Наистина ли можеше да отрече възможността да е построен от хора? Където и да отидеха, хората оставяха боклуци. Корабите им бълваха радиоизотопи, които заливаха с проблясващи петна повърхността на луни и светове. От техните скафандри и населени места изтичаха атоми и създаваха призрачна атмосфера около иначе безвъздушни тела. Частичното налягане на съставящите ги газове винаги ги издаваше. Те оставяха навигационни транспондери, слуги, клетки с гориво и отпадъчни продукти. Беше откривал замръзналата им урина — малки жълти снежни топки, които образуваха миниатюрни пръстенови системи около планетите. Както и трупове, които от време на време — но по-често, отколкото би очаквал — се оказваха жертви на убийство.

Невинаги беше лесно, но Куейч беше развил усет за знаците и знаеше точно къде да гледа. А около Писциум 107 не намираше много доказателства за предишно човешко присъствие.

И все пак някой беше построил моста.

Може би бе станало преди столетия. В такъв случай някои от обичайните знаци за човешко присъствие вече щяха да са изтрити. Но все нещо щеше да е останало, освен ако строителите на моста не са били изключително внимателни и не са почистили всичко след себе си. Никога не беше чувал някой да го е правил чак в такива мащаби. И защо щяха да го погребват толкова далеч от големите търговски центрове? Дори хората да посещаваха от време на време системата Писциум 107, тя определено не се намираше на обичайните търговски пътища. Нима не искаха някой да види творението им?

Може би точно такова е било намерението от самото начало: просто да го оставят тук да проблясва под звездната светлина на Писциум 107, докато някой го открие случайно. Може би в този момент Куейч участваше неволно в продължаваща вече няколко века космическа закачка.

Но той лично не мислеше така.

Беше сигурен обаче в едно: че щеше да бъде ужасна грешка да каже на Жасмина повече, отколкото знае. За щастие устоя на огромното изкушение да докаже колко е ценен. Затова пък, когато докладваше нещо наистина значително, щеше да излезе, че е проявил извънредна сдържаност. Не, последното му съобщение наистина беше прекрасно в лаконичността си. Много се гордееше със себе си.

В този момент вирусът се събуди, може би в резултат на тази фатална гордост. Трябваше да държи под контрол емоциите си. Но вече бе прекалено късно: беше преминал точката, преди която беше възможно да го успокои по естествен начин. Беше и прекалено рано да се каже дали това щеше да прерасне в сериозна атака. За да го успокои, започна да си мърмори нещо на латински. Понякога, когато предусетеше причината за надигането на вируса, пристъпът не беше толкова силен.

С усилие върна вниманието си към Халдора, като пияница, който опитва да поддържа ясна и последователна поредица от мисли. Странно беше усещането да се приближаваш към свят, на който си дал име.

Номенклатурата беше трудна работа в една междузвездна култура, ограничена от движещи се със скоростта на светлината връзки. Всички големи кораби поддържаха база данни за световете и по-малките тела, обикалящи около различните звезди. В системите, които се намираха на десетина светлинни години от Земята, беше лесно да се придържаш към дадените преди столетия имена, по време на първата вълна от междузвездни изследвания. Но навлезеше ли се по-навътре в девствени територии, положението се усложняваше неимоверно. Според “Доминатрикс” на световете около Писциум 107 никога не бяха давани имена, но всичко това означаваше, че базата данни, с която разполага корабът, нямаше информация за имената. Не беше изключено тази база данни да не е била обновявана сериозно от десетилетия. Вместо да разчитат на трансмисиите до и от някой централен авторитет, аристократичните ултри предпочитаха директния контакт между корабите. Когато два или повече от техните лайтхъгъри се срещнеха, те обновяваха номенклатурните си таблици. Ако първият кораб беше дал имена на група светове и документирал съответните им географски характеристики, обикновено вторият кораб вкарваше новите имена в своята база данни. Често им се поставяше флагче, което указваше, че са временни, докато трети кораб не потвърдеше, че все още не се е натъкнал на други наименования. Ако два кораба разполагаха с противоречиви сведения, те обновяваха едновременно информацията си, така че всеки от обектите вече имаше по две вероятни имена. Ако фактите на три или повече кораба бяха противоречиви, започваше сравняване на всички данни, за да се види кои от тях се повтарят в два или повече кораба. В такъв случай непотвърдените факти се изтриваха или се запазваха в специално създадена за намиращи се под въпрос или неофициални данни. Ако дадена система действително получаваше име за първи път, новите имена постепенно се появяваха в базата данни на повечето кораби, въпреки че това понякога отнемаше десетилетия. Таблиците на Куейч бяха толкова точни, колкото бяха и сведенията на “Гностично възкачване”. Жасмина не беше от общителните ултри, така че не беше изключено тази система вече да е получила име. Ако случаят беше такъв, дадените от него с такава любов имена постепенно щяха да прекратят съществуването си или да се превърнат в призрачни данни на най-ниското ниво на корабната база.

Но засега и може би още години наред системата беше негова. Халдора беше името, което бе дал на този свят и докато не научеше нещо друго, то щеше да бъде толкова официално, колкото и всяко друго… Само дето, както бе отбелязала Моруина, той просто беше взел имена от номенклатурните таблици и ги беше раздал на подходящите според него обекти. Ако системата се окажеше наистина важна, нямаше ли да бъде редно да се заеме малко по-грижливо с този процес?

Кой знае какви поклонения може да започнат тук, ако мостът му се окажеше реален?

Куейч се усмихна. Засега имената бяха достатъчно добри; ако реши да ги промени, разполагаше с предостатъчно време.

Провери разстоянието, което го делеше от Хела: оказа се, че е съвсем малко над сто и петдесет хиляди километра. Оттук осветената страна на луната приличаше на плосък диск с цвят на мръсен лед, тук-там изцапан със струйки в охрен, светлосин и бледотюркоазен цвят. Сега, когато вече беше по-близо, дискът придоби определена триизмерност и изпъкна към него като сляпо човешко око.

Хела беше малка само според стандартите на земните светове. За луна беше достатъчно голяма: три хиляди километра от полюс до полюс със средна плътност, която я поставяше в горната граница на луните, които бе срещал до този момент Куейч. Беше сферична и почти без кратери от удари. Нямаше атмосфера, достойна да бъде наречена така, но повърхностната й топология красноречиво говореше за неотдавнашни геоложки процеси. На пръв поглед изглеждаше напълно свързана с Халдора, тъй като се намираше винаги с една и съща страна към породилия я свят, но картографиращият софтуер бързо откри незначителна остатъчна ротация. Ротационният й период обаче не беше съвсем същият като времето, необходимо за извършването на една обиколка — четирийсет часа. Земната луна, както и много от луните, на които Куейч бе прекарвал известно време, бяха такива: когато стоиш на определено място на повърхността им, по-големият свят, около който обикаляха — независимо дали ставаше въпрос за Земята или газов гигант като Халдора — винаги висеше приблизително на едно и също място на небето.

Но Хела не беше такава. Дори да можеше да се намери място на екватора, където Халдора да се намира право отгоре, поглъщайки двайсет градуса от небето, Халдора щеше да се отклони. След една четирийсетчасова обиколка щеше да се отмести с почти два градуса. След осемдесет стандартни дни — малко повече от два стандартни месеца — Халдора щеше да потъне под хоризонта на Хела. Сто и шейсет дни по-късно щеше да започне да наднича над противоположния хоризонт. След триста и двайсет дни щеше да се озове на изходното си положение, точно отгоре.

Грешката в ротацията на Хела — отклонението от истински свързания с приливите и отливите период — беше само една от двеста части. Приливно-отливното свързване беше неизбежен резултат от силите на триене между две тела с близки орбити, но беше изтощително бавен процес. Възможно бе Хела все още да забавя движението си и да не е достигнала свързващата я с Халдора конфигурация. Или пък в близко минало нещо я беше разтърсило — може би светкавичен сблъсък с друго тяло. Не беше изключено също така орбитата да е била нарушена от гравитационното взаимодействие с масивно трето тяло.

Всички тези вероятности бяха логични, като се имаше предвид, че Куейч не познаваше изобщо историята на системата. Но същевременно несъвършенството го оскърбяваше. Беше досадно като часовник, който показва времето почти безпогрешно. Вероятно точно това щеше да посочи, несъстоятелността на твърдението, че Космосът трябва да е резултат от божествен замисъл. Един Създател би ли позволил нещо подобно, когато беше достатъчно съвсем леко побутване, за да подреди както трябва нещата?

Вирусът се размърдваше и ставаше причина кръвта му да се загрява все по-силно. Подобен начин на мислене определено не му допадаше.

Куейч върна рязко мислите си към безопасната тема за топографията на Хела, като се опитваше да намери някакво обяснение за моста от цялостната обстановка. Мостът беше ориентиран повече или по-малко в посока изток-запад спрямо ротацията на Хела. Намираше се съвсем близо до екватора, увиснал над пропастта, която беше най-забележителната на пръв поглед географска характеристика. Пропастта започваше близо до северния полюс и се простираше диагонално в посока юг, пресичайки екватора. Беше най-дълбока и най-широка край него, но изглеждаше доста впечатляващо стотици километри по на юг и по на север от тази точка.

Нарече я пукнатината Гинунгагап.

Тя слизаше от североизток на югозапад. Западно от нея в Северното полукълбо се издигаше сложен в геологично отношение регион, който беше нарекъл възвишенията Хирокин. Източните възвишения Хирокин извиваха към полюса и минаваха от другата страна на цепнатината. Южно от западната верига, но все още над екватора, се простираше зоната, която Куейч бе избрал да назове хребет Глисънхийт. Южно от екватора имаше друго възвишение, на което реши да даде името верига Гулвейг. На запад идентифицира възседналия тропиците връх Гъдбранд, равнина Келда, полупустинните земи Вигрид, връх Йорд… Те му навяваха силно усещане за древност, от което се замайваше, усещане, че този свят има вече доста богато минало, история, изпълнена с епични експедиции и мъчителни прекосявания, история, населена със смели и дръзки личности.

Неизбежно обаче вниманието му се върна към пукнатината Гинунгагап и простиращия се над нея мост. Детайлите бяха все още неясни, но мостът очевидно бе прекалено сложен, прекалено изкусен и деликатен, за да бъде просто земен знак, създаден от някакъв ерозивен процес. Определено беше построен, но по нищо не личеше хора да са имали нещо общо с него.

Не защото надхвърляше човешката изобретателност. Хората бяха постигнали много неща през последното хилядолетие и издигането на мост над широка четирийсет километра пропаст, дори на един толкова изчистено елегантен като свързващия двата края на пукнатината Гинунгагап, не беше сред най-дръзките им постижения. Но фактът, че хората бяха способни да го направят, все още не означаваше, че го бяха направили те.

Това беше Хела. Мястото беше възможно най-отдалечено. Никой човек нямаше причина да строи мостове тук.

Но извънземните? Това вече беше съвсем друго.

Вярно беше, че през шестстотинте години космически пътувания човешката раса не се беше натъкнала на нищо, което да напомня дори отчасти разумна, използваща оръдия на труда и технологии култура. Но такива бе имало. Руините от тях бяха открити в десетина свята. И то не само от една, а от осем-девет култури… И това само в малкото системи, които бяха на трийсет-петдесет светлинни години от Първата система. Никой не можеше да каже колко пъти по сто или хиляда мъртви култури бяха оставили своите следи в по-широките мащаби на Галактиката. Каква култура би могла да живее на Хела? Дали беше еволюирала на тази ледена луна или това беше просто спирка в някаква древна, забравена диаспора?

Как изглеждаха нейните представители? Дали бяха от някоя от известните култури?

Ето че започваше да избързва. Тези въпроси бяха за по-късен период, след като огледаше моста и определеше възрастта и състава му. От по-близо може би щеше да открие други неща, които сензорите пропускаха от това разстояние. Не беше изключено да намери творения, които да свързват недвусмислено Хела с вече изучена другаде култура. Или пък да се окаже, че става дума за една съвсем нова, несрещана досега култура.

Това нямаше значение. Във всеки случай находката беше от неизмерима величина. Жасмина можеше да контролира достъпа до нея през следващите десетилетия. Това щеше да й върне изгубения през последните няколко десетилетия престиж. Колкото и да беше разочарована от него до този момент, непременно щеше да намери начин да го възнагради за това.

От конзолата на “Дъщерята на чистача” пропя камбанка. За първи път сондиращият радар бе уловил ехо. Там долу имаше нещо метално. Не беше голямо и се намираше в дълбините на цепнатината, много близо до моста.

Куейч настрои радара натам, за да се увери, че ехото е истинско. То не изчезна. Не го беше забелязал досега — несъмнено до този момент се бе намирало извън обсега на сензорите. “Доминатрикс” щеше да го пропусне напълно.

Това не му хареса. Беше убеден, че долу не беше стъпвал човешки крак, а ето че сега улавяше сигнал, характерен за отстранени от употреба вторични суровини.

— Бъди внимателен — каза си той.

При предишна мисия се бе доближил до една по-малка от Хела луна. Нещо в нея го бе привлякло и се запъти натам без необходимата предпазливост. Близо до повърхността й радарът улови ехо, подобно на това — проблясък от нещо долу. Продължи напред, без да обръща внимание на предупрежденията на инстинкта си.

Оказа се, че е прикрит капан. От леда се подаде оръдие на частици и се насочи към кораба. Лъчът му прогори дупки в бронята на кораба и за малко не изпържи Куейч. Успя да се върне, но и корабът, и той самият пострадаха почти фатално. Той се възстанови, корабът беше ремонтиран, но години след това остана нащрек за подобни капани. Хората оставяха след себе си най-различни неща: автоматични часови, поставени в световете преди столетия, за да защитават собствеността или правото им да търсят полезни изкопаеми. Понякога те продължаваха да работят дълго, след като някогашните им собственици се бяха превърнали в прах.

Куейч бе имал късмет: часовоят или каквото беше там бе повреден и лъчът му съвсем не беше така мощен, както преди. Беше се отървал с предупреждение, с напомняне да не предприема нищо. И сега имаше сериозна опасност да повтори същата грешка.

Обмисли възможностите си. Присъствието на метално ехо беше обезсърчаващо, караше го да се съмнява, че мостът е толкова древен и извънземен, колкото се бе надявал. Но нямаше как да разбере, преди да се приближи още, а това означаваше да стигне по-близо и до източника на ехото. Ако се окажеше наистина дебнещ часови, щеше да се изложи на опасност. Но пък “Дъщерята на чистача” беше качествен кораб, подвижен, умен и добре брониран. Преливаше от разум и хитрост. Рефлексите не бяха от особена полза, когато се изправиш срещу релативистично оръжие с лъч от частици, но “Дъщерята” нямаше да изпуска от вниманието си източника на ехото, в случай че нещо се раздвижи, преди да започне стрелбата. В мига, в който видеше каквото и да е, преценено като тревожно, корабът щеше да смени непредсказуемо курса си на движение, за да не даде възможност на оръжието да предвиди позицията му. Той бе запознат съвсем точно с физиологичната поносимост на тялото на Куейч и беше готов, ако се наложи, почти да го убие, за да му помогне в крайна сметка да оцелее. Ако се ядосаше наистина, щеше да използва собствените си микрозащити.

— Добре съм — произнесе на глас Куейч. — Мога да навляза по-дълбоко и пак да се измъкна от тази ситуация.

Трябваше обаче да мисли и за Моруина. “Доминатрикс” беше по-далече, но пък беше по-бавен и не толкова маневрен. Разстоянието до него бе малко множко за лъчево оръжие, но не беше нещо непостижимо. А часовите често разполагаха с набор от различни оръжия, като например ракети-ловци. Не беше изключено да има дори цяла мрежа от свързани помежду си такива неща.

“По дяволите! — изруга той. — Не е задължително това да е часовой.” Можеше да бъде просто богат на метал камък или изхвърлен резервоар за гориво. Трябваше обаче да предположи най-лошото. Трябваше да запази живота на Моруина. Както и да осигури завръщането на “Доминатрикс” при Жасмина. Не можеше да си позволи да загуби нито своята любима, нито кораба, превърнал се в неин затвор. Ако не намереше начин да защити и двамата, трябваше да се откаже веднага. Само че не беше в настроение да се отказва. Как обаче можеше да осигури завръщането им, без да се налага да чака часове, докато “Доминатрикс” се отдалечи на безопасно разстояние.

Ама разбира се. Отговорът беше очевиден. Той като че ли го гледаше право в очите. Беше красив в своята простота и се възползваше елегантно от местните ресурси. Как не се беше сетил досега?

Беше достатъчно да ги скрие зад Халдора. Направи необходимата подготовка и отвори канала за връзка с Моруина.

Арарат, 2675 година

Васко наблюдаваше приближаването към главния остров с голям интерес. Вече летяха над черния океан толкова дълго, че изпита истинско облекчение, като видя отново следи от човешко присъствие. Същевременно светлините на далечните селища, разпръснати във вид на нишки, дъгички и пръстени, които очертаваха познатите донякъде заливи, полуострови и миниатюрни островчета, изглеждаха учудващо крехки и мимолетни. Дори когато пред погледите им се появиха покрайнините на Първи лагер, пак изглеждаха така, сякаш могат да бъдат угасени всеки момент, сякаш не са по-постоянни или значими от бледнеещото сияние на гаснещите въглени в лагерния огън. Васко знаеше, че човешкото присъствие на Арарат е несигурно и никога не трябва да се приема за гарантирано. Бяха му го втълпили от най-ранна възраст. Но до този момент никога не го беше усещал така ясно с всяка своя клетка.

Беше си създал прозорец в корпуса на совалката, който очерта с върха на показалеца, за да покаже какъв участък би искал да стане прозрачен. Клавейн му беше показал с нещо близко до гордост как да го направи. Васко подозираше, че корпусът отвън продължаваше да изглежда напълно черен и всъщност гледаше към екран, които имитира точно оптичните свойства на стъклото. Но когато ставаше дума за стари технологии — а тази совалка определено беше дело на стари технологии — не си струваше да приемаш нищо за гарантирано. Единственото, което знаеше със сигурност, бе, че лети, а не познаваше никой от своите връстници, който да го е правил.

Совалката се бе появила, след като Скорпион даде нужния сигнал с помощта на гривната си. Васко я проследи с поглед, докато се спускаше от облачната покривка и оставяше след себе си във въздуха бели спирали и завъртулки. Червени и зелени светлинки проблясваха от двете страни на корпуса, който напомняше излъскан обсидиан с делтовидния, вдлъбнат вид на скат.

Поне една трета от корема й беше болезнено ярка: решетки от актинийно ярки, частично нагънати термални елементи, увити в пашкул от премигваща пурпурно-индигова плазма. Претенциозно захванато шаси изплува от хладните точки на долната страна, като се развиваше и удължаваше в хипнотизиращ балет на вентили и панти. Неонови фигури проблясваха върху горната част на корпуса и очертаваха формите на люкове и вентилационни отвори. Совалката бе избрала зоната за приземяване, започна да слиза, описвайки спирали, и докосна земята с изискана точност, а шасито се сви, за да абсорбира тежестта на летателното тяло. Ревът на плазмените радиатори продължи да звучи още миг, преди да секне изнервящо рязко. Плазмата се пръсна и на нейно място остана само неприятна миризма на изгоряло.

Васко бе зървал и преди летателни апарати на колонията, но само от разстояние. Това беше най-впечатляващото нещо, което бе виждал до този момент.

Тримата тръгнаха към мястото за качване. Почти го бяха стигнали, когато Клавейн не прецени правилно крачките си и се запремята към скалите. Васко и прасето се спуснаха едновременно напред, но именно Васко пое главния удар от тежестта на стареца. Последва миг на облекчение и шок — Клавейн се бе усетил ужасно лек, като чувал слама. Васко дишаше толкова шумно, че се чуваше, въпреки подобното на чайник свистене на совалката.

— Добре ли сте, сър? — попита той.

Старецът го изгледа остро.

— Аз съм стар човек — отвърна той. — Не трябва да очаквате кой знае какво от мен.

Като размишляваше върху последните часове, които бе прекарал в присъствието на Клавейн, младежът не беше в състояние да си изгради някакво мнение. Старецът ту го развеждаше из совалката с благо гостоприемство, като го разпитваше за семейството му, хвалеше го за прозорливите въпроси, разказваше му вицове така, сякаш беше негов отдавнашен довереник, ту изведнъж ставаше леденостуден и дистанциран като комета.

Макар промените в настроението да ставаха рязко, без предупреждение, те се съпровождаха неизменно от забележима промяна на фокуса в очите на Клавейн, сякаш ставащото около него внезапно губеше значението си.

Първите няколко пъти, когато стана така, Васко реши, че е направил нещо, с което е предизвикал недоволството на стария човек. Скоро обаче забеляза, че отношението му беше същото и към Скорпион, а дистанцираните фази не бяха свързани толкова с гняв, колкото със загуба на сигнала, като радио, изгубило честотния си обхват. Той се понасяше неизвестно накъде, после изведнъж се връщаше в настоящето. Веднъж щом осъзна този факт, Васко престана да се тревожи толкова какво говори и върши в присъствието на Клавейн. Същевременно загрижеността му за умственото състояние на човека, когото връщаха у дома, нарастваше. Чудеше се къде ли се отнасяше Клавейн, когато престанеше да бъде в настоящето. Когато се държеше приятелски и беше фокусиран тук и сега, той беше напълно нормален. Но нормалността приличаше на образуваните от светлините форми, които виждаше през прозореца на кабината. Почти във всички посоки цареше мрак и мракът беше много повече от светлината.

В този момент му направи впечатление странната тъмнина в един участък, заобиколен от светлините на едно от най-големите селища. Намръщи се, докато се опитваше да се сети дали оттам не минава неосветен свързващ път или пък широк канал.

Совалката се наклони на една страна и зрителният му ъгъл се промени. Тъмната ивица се наклони, като погълна още светлини и разкри други. Перспективата на Васко се измести и той осъзна, че вижда неосветена структура между совалката и селището. Формата на изключително високата постройка само се загатваше от начина, по който затъмняваше и разкриваше светлините отзад, но щом я идентифицира, на Васко вече не му беше трудно да попълни липсващите детайли. Това беше морската кула, разбира се. Издигаше се от морето на няколко километра от най-старото селище, където беше роден.

Морската кула. Корабът.

“Носталгия по безкрая”.

Беше го виждал само от разстояние, защото рутинният морски трафик не минаваше край него. Знаеше, че лидерите понякога отиваха там, не беше също така тайна, че от време на време совалки излитаха от кораба или влизаха в него, дребни като мушици на фона на чепатата и обрулена от стихиите видима част от корпуса. Предполагаше, че Скорпион е запознат с всичко това, но корабът беше една от многото теми, които Васко беше предпочел да не повдига по време на първото си пътуване с прасето.

От тази перспектива “Носталгия по безкрая” пак му се струваше голям, но вече не толкова далечен и геоложки огромен какъвто му бе изглеждал през по-голямата част от живота. Корабът беше поне сто пъти по-висок от най-високите аспидови структури в целия архипелаг и все още при вида му му се завиваше свят. Но той се намираше много по-близо до брега, отколкото бе предполагал, по-скоро продължение на колонията, отколкото далечен пазач. И макар да не изглеждаше чуплив и крехък, в този момент осъзна, че корабът все пак беше човешко творение и зависеше също толкова от благосклонността на океана, колкото и селищата, срещу които се намираше.

Корабът ги беше довел до Арарат, преди да потопи долния си край под един километър океанска вода. Имаше шепа совалки, способни да пренасят хора до и от междупланетното пространство, но само той беше в състояние да ги отведе отвъд системата на Арарат, в междузвездното пространство.

Васко знаеше това от дете, но едва в този момент си даде сметка доколко ужасяващо зависими бяха от това единствено средство за измъкване оттук.

Совалката започна да се спуска и светлините се превърнаха в прозорци, улични лампи и открити огньове в базарите. Повечето области на Първи лагер сякаш бяха създадени без планиране, както дойде. По-големите постройки бяха направени от раковини, събрани от брега или от морето от специалните експедиции. Получените по този начин сгради имаха характерните за морските раковини и миди извивки и приличаха на тях. Виждаха се няколко надуваеми купола, някои от които бяха почти толкова големи, колкото изградените от раковини постройки, но пластмасовите материали, необходими за тяхната направа и поправка, вечно не достигаха. Много по-лесно беше да се изтръгва метал от сърцето на кораба. Ето защо почти всичко останало беше закрепено с помощта на метални листове и скелета, като в резултат се образуваше увиснала маса от правоъгълни структури, които рядко достигаха повече от три етажа. Сводовете и постройките от раковини се извисяваха между металните коптори като пришки. Улиците представляваха мрежа от накъсани сенки, осветявани единствено от факлата на случайно минаващ пешеходец.

Совалката се плъзна над междинни, потънали в тъмнина райони и увисна над група постройки, които Васко не беше виждал никога досега. Имаше купол, заобиколен от метални структури, но целият ансамбъл изглеждаше много по-официален от която и да е друга част на града. Васко беше почти сигурен, че това е един от скритите лагери на управляващите. Управителното тяло на колонията, което се състоеше от хора и прасета, имаше офиси в града, но беше публична тайна, че разполага със сигурни места за срещи, неотбелязани на нито една гражданска карта.

Васко си припомни инструкциите на Клавейн и накара прозорецът да се скрие отново, след което зачака приземяването. Почти не го усети, но внезапно двамата му спътници заслизаха от кабината към изхода. Едва сега младежът осъзна, че совалката нямаше пилот.

Излязоха на площадка от разтопен камък. Прожекторите се бяха включили в последния момент и сега всичко беше окъпано в леденосиньо. Клавейн все така беше с палтото си, но сега беше сложил върху главата си и безформена черна качулка, измъкната от яката. Широката качулка бе надвиснала ниско над очите му и криеше лицето му в сянка; трудно можеше да познае в него човека, с когото се бяха срещнали на острова. По време на полета Скорпион му придаде по-приличен вид, подстрига брадата и косата му по най-добрия начин при дадените обстоятелства.

— Синко — обади се Клавейн, — постарай се да не ме зяпаш с такава месианска ревност, а?

— Не съм имал предвид нищо такова, сър.

Скорпион потупа Васко по гърба.

— Дръж се нормално. Това е просто един вонящ стар отшелник, когото сме намерили да скита наоколо.

Дворът беше пълен с машини с неясен произход. Те бяха наклякали около совалката или се извисяваха като неопределени намеци в тъмните участъци между осветените от прожекторите места. Имаше и превозни средства на колела, нещо като хеликоптери. Младежът различи лъскавите повърхности на други два летателни апарата, паркирани в края на площадката. Не можеше да определи дали бяха в състояние да достигнат орбита или можеха само да летят в атмосферата.

— Колко са действащите совалки? — попита Клавейн.

Скорпион се поколеба, сякаш се чудеше какво може да каже пред Васко.

— Четири — отвърна той.

Старецът измина десетина крачки, преди да каже:

— Бяха пет или шест, преди да замина. Не можем да си позволим да губим совалки, Скорп.

— Правим всичко, което зависи от нас при тези ограничени ресурси. Възможно е някои от тях да летят отново, но не мога да обещая нищо.

Скорпион ги поведе към най-близката от ниските метални постройки в периметъра на купола. Докато се отдалечаваха от совалката, много от потъналите в мрак машини се затътриха към нея, като разтягаха манипулаторите си или размотаваха кабели като пъпна връв след себе си по земята. Начинът, по който се движеха, накара Васко да се сети за ранени морски чудовища, влачещи поразените си пипала по суха земя.

— Ако се наложи да напуснем бързо — обади се Клавейн, — можем ли да го направим? Може ли някой от другите кораби да се използва? Пристигне ли веднъж “Зодиакална светлина”, те ще трябва само да достигнат орбита. Не искам пълен набор от средства, необходими за летене в Космоса, а само осъществяването на няколко пътувания.

— “Зодиакална светлина” разполага със свои совалки — отвърна Скорпион. — Но дори да няма, все още притежаваме единствения кораб, който ни е нужен, за да стигнем орбита.

— По-добре се надявай и се моли никога да не ни се налага да го използваме — рече Клавейн.

— Докато дойде време да използваме совалките, ще сме взели предвид всички евентуални варианти.

— Може да се окаже, че ще ни потрябват още тази вечер. Минавала ли ти е през главата подобна мисъл?

Бяха стигнали до входа към постройките, заобикалящи купола. В този момент в мрака се появи друго прасе, което се движеше с преувеличеното полюшване встрани, характерно за неговия вид. То беше по-ниско и по-набито от Скорпион, колкото и невероятно да изглеждаше подобно нещо. Раменете му бяха толкова масивни и широки, че ръцете му висяха на известно разстояние от двете страни на тялото и се полюшваха като махала, когато вървеше. Изглеждаше способен да разкъса човек с голи ръце.

Прасето се взря във Васко, а на смръщеното му чело се появиха дълбоки бръчки.

— Търсиш ли нещо, хлапе?

— Не, сър — побърза да отвърне младежът.

— Спокойно, Блъд — намеси се Скорпион. — Днес Васко имаше тежък ден. Просто е малко претоварен от всичко. Така ли е, синко?

— Да, сър.

Прасето, наречено Блъд, кимна към Клавейн.

— Хубаво е, че сте отново сред нас, стари друже.

Приближаване към Хела, 2615 година

Куейч беше все още достатъчно близо до Моруина, за да общуват в реално време.

— Няма да ти хареса това, което ще направя — каза той, — но то е за доброто и на двама ни.

Отговорът й достигна до него след пращене от статичното електричество.

— Обеща, че няма да се бавиш.

— И възнамерявам да изпълня обещанието си. Няма да отсъствам дори минута повече, отколкото казах. Това всъщност се отнася повече за теб, отколкото за мен.

— Как така? — учуди се тя.

— Притеснявам се, че на Хела може да има и някои други неща освен моста. Улових метално ехо, което не изчезва. Може би не е нищо — най-вероятно не е нищо — но не мога да рискувам, тъй като има някаква вероятност да е капан. Натъквал съм се на такова нещо и преди и дори само мисълта за него ме изнервя.

— Тогава обръщай.

— Съжалявам, но не мога. Наистина се налага да проверя онзи мост. Ако не се върна с нещо стойностно, Жасмина ще ме схруска за закуска.

Оставяше на Моруина да прецени сама какво щеше да означава това за нея, все още заровена жива в специалния костюм, когато Грьолие е единствената й надежда да се отърве.

— Но не можеш просто така да влезеш в капана — възпротиви се тя.

— Тревожа се повече за теб, честно казано. “Дъщерята” ще се погрижи за мен, но ако предизвикам някаква реакция, може да започне обстрел над всичко, което се вижда оттам, включително на “Доминатрикс”.

— И какво смяташ да правиш тогава?

— Първо мислих, че ще бъде най-добре да се измъкнеш от системата Халдора/ Хела, но ще изхабим прекалено много време и гориво. Имам по-добра идея: ще използваме това, което ни е дадено. Халдора е чудесен дебел щит. Тя просто си седи тук и не прави нищо. Ще я поставя между теб и онова, което се намира на Хела.

Моруина се замисли за няколко секунди върху всичко, което означаваше това. И изведнъж проговори с особена настойчивост в гласа:

— Но това означава…

— Няма да имаме зрителен контакт, така че няма да бъдем в състояние да разговаряме. Но така ще бъде само няколко часа, най-много шест. — И побърза да добави, преди да бе успяла да се възпротиви отново: — Ще програмирам “Доминатрикс” да чака зад Халдора шест часа, после да се върне до сегашното си положение спрямо Хела. Не е толкова зле, нали? Ти поспи и почти няма да усетиш, че ме няма.

— Не прави това, Хорис. Не искам да се озова на място, където не мога да говоря с теб.

— Става дума само за шест часа.

Когато заговори, гласът й не прозвуча по-спокойно, но Куейч усети промяната в тона, което означаваше, че поне беше приела безполезността на спора.

— Но ако в това време се случи нещо — ако ти имаш нужда от мен или аз — от теб — няма да можем да говорим.

— Само за шест часа — повтори той. — Някъде около триста минути. Нищо работа. Ще мине, преди да сме разбрали.

— Не можеш ли да направиш нещо, което да ни позволи да разговаряме?

— Не мисля. Бих могъл да поставя пасивни рефлектори около Халдора, но точно този тип неща биха могли да отведат умната ракета обратно при теб. Във всеки случай, да заемат позиция ще им отнеме два-три часа. Дотогава аз вече може да съм слязъл под моста.

— Много ме е страх, Хорис. Наистина не искам да правиш това.

— Налага се. Просто се налага.

— Моля те, недей.

— Опасявам се, че планът вече е задействан — отвърна мило Куейч. — Изпратих нужните команди до “Доминатрикс”. Той се движи, скъпа. И ще се озове под сянката на Халдора след трийсетина минути.

Настъпи мълчание. За момент Куейч си помисли, че връзката може би вече се е разпаднала, а пресмятанията му са се оказали погрешни. Но тогава тя се обади:

— Защо изобщо си правиш труда да ме питаш, след като вече си взел решение?

ОСЕМ

Хела, 2727 година

През първия ден се движиха усилено, за да увеличат колкото може повече разстоянието от селищата в полупустинните области. Часове наред се носеха бързо по белите набраздени пътеки през бавно променящ се терен под траурното небе. От време на време отминаваха съобщителна кула, преден пост или дори се разминаваха с друга машина, която се движеше в обратната посока.

Постепенно Рашмика свикна с хипнотизиращото, отскачащо движение на ските, и се научи да ходи из айсджамъра, без да губи равновесие. От време на време сядаше в личното си отделение, свила колене до брадичката, като се вглеждаше в преминаващия край прозореца пейзаж и си представяше, че всяка безформена скала или леден къс съдържа отломка от извънземна империя. Мислеше много за скътлърите, виждаше в ума си как празните страници на тетрадката й се запълват с четливо написан текст и старателно защриховани рисунки.

Пиеше кафе или чай, консумираше дажбата си и от време на време разговаряше с Кълвър, макар и не толкова често, колкото му се искаше на него.

Когато бе планирала бягството си — само дето “бягство” не беше точната дума, защото тя не бягаше от нищо — но все пак, когато го беше планирала, рядко бе мислила по-далеч от излизането от селото. Няколкото пъти, когато бе позволила на ума си да стигне отвъд тези точки, си бе представяла, че се чувства значително по-спокойна, след като беше приключила с трудната част — напускането на дома си и на селото.

Оказа се, че съвсем не е така. Не беше толкова напрегната както в миговете, когато се бе измъкнала от къщи, но само защото беше невъзможно да остане много дълго в подобно състояние. Вместо това беше слязла до някакво плато от постоянно напрежение, възел в стомаха, който не можеше да развърже по никакъв начин. Чувстваше се така, отчасти защото сега мислеше в перспектива и мислите й проникваха в територия, която досега бе оставяла извън техния обсег. Изведнъж необходимостта да влезе в контакт с църквите се изправи пред нея като съвсем конкретно събитие в близкото бъдеще. Притесняваше я обаче и онова, което бе оставила след себе си. Нито три, нито дори шест дни не й се бяха сторили дълъг период, докато бе планирала пътуването си към керваните, но сега броеше всеки час. Представяше си как селото се мобилизира, осъзнало какво се е случило, как се обединява, за да я върне. Представяше си как представители на полицията тръгват след айсджамъра със своите бързи превозни средства. И без това не обичаха Крозе и Линкс. Щяха да решат, че двойката я беше убедила да постъпи така, че по един или друг начин именно те бяха причината за нейното нещастие. Ако ги настигнеха, нея щяха да я накажат, но Крозе и Линкс щяха да бъдат разкъсани от тълпата.

Не виждаше някакви признаци за преследване. Машината на Крозе наистина беше бърза, но в няколкото случая, когато се изкачваха на върха на някое възвишение, което им даваше видимост петнайсет-двайсет километра назад, така и не забеляза нищо.

Тревогата обаче не напускаше Рашмика въпреки уверенията на Крозе, че няма по-кратки пътища, по които биха могли да ги задминат и да се появят изневиделица някъде пред тях. От време на време, за да й помогне да се успокои, той включваше на радиочестотата на селото, но в повечето случаи чуваха само шум. В това нямаше нищо необичайно, защото радиовръзките на Хела зависеха от капризите на магнитните бури, вихрещи се около Халдора. Имаше и други начини за осъществяване на комуникация — лазер с тесен обхват на лъчите за връзка между сателитите и земните станции или фиброоптични линии, но повечето се намираха под контрола на църквите и Крозе не беше абониран за нито един. Можеше да се възползва от някои от тях, когато се наложи, но сега, както обясни, не беше моментът да привличат вниманието на когото и да било. Когато най-сетне засякоха една по-нормална трансмисия от Вигрид и Рашмика успя да изслуша новините за деня за по-големите села, не чу това, което очакваше. Сред съобщенията за пропадания на подземни шахти, спиране на електрозахранването и обичайните за селския живот събития, не се спомена, че някой е изчезнал. Тъй като беше на седемнайсет години, тя все още се намираше под законовото попечителство на своите родители, така че те имаха пълното право да съобщят за нейното изчезване. Нещо повече, те нарушаваха закона, като не го правеха.

Този факт я смути повече, отколкото й се щеше да признае. От една страна, искаше да се измъкне незабелязано, както го беше планирала. От друга, детската част в нея копнееше за някакво доказателство, че отсъствието й е забелязано. Искаше да чувстват липсата й.

След като размисли още малко, тя реши, че родителите й чакаха да видят какво ще се случи през следващите няколко часа. Все пак досега не беше отсъствала повече от половин ден. Обикновено по това време все още се намираше в библиотеката. Може би те действаха, водени от предположението, че тази сутрин беше излязла необичайно рано. Нищо чудно да не бяха забелязали бележката, която бе оставила за тях, както и липсата на скафандъра й от шкафчето.

Но и след шестнайсет часа новините все така не съобщиха нищо.

Навиците й бяха достатъчно непостоянни, за да позволят на родителите й да не се притеснят през първите десет-дванайсет часа, но след шестнайсет — дори по някакво чудо да бяха пропуснали другите доста очевидни факти — не би трябвало повече да се съмняват какво би могло да се е случило. Щяха да разберат, че е заминала. И в такъв случай трябваше да съобщят на властите, нали?

Рашмика правеше най-различни предположения. Властите по техните земи не бяха прочути с особена ефективност. Не беше изключено докладът за нейното изчезване просто да не бе стигнал до подходящото бюро. Като се имаше предвид бюрократичната инерция на всички нива, може би щеше да стигне там едва на следващия ден. Или пък властите бяха информирани, но поради една или друга причина бяха решили да не пускат тази вест по новинарските канали. Колкото и изкусителна да беше подобна мисъл, момичето не виждаше причина за такова протакане.

Нищо чудно на следващия завой да се натъкнеха на барикадиран от силите на реда участък от пътя. Крозе явно не смяташе, че това е възможно. Той караше машината все така безгрижно и бързо. Айсджамърът му познаваше старите заледени пътища толкова добре, че на неговия шофьор очевидно не му се налагаше да дава нещо повече от най-общи указания за посоката на движение.

Към края на първия ден от пътуването, когато Крозе се готвеше да отбие встрани от пътя за през нощта, хванаха за пореден път новинарския канал. Рашмика пътуваше вече от двайсет часа. Но пак не чуха нищо, от което да стане ясно, че някой е забелязал отсъствието й.

Почувства се пренебрегната, сякаш цял живот фатално бе надценявала значението си даже в дребните мащаби на полупустинните земи Вигрид.

И тогава се сети за друга възможност. Беше толкова очевидна, че се чудеше как не й бе дошла на ума веднага. Изглеждаше несравнимо по-логична от невероятните предположения, които бе правила до този момент.

Родителите й знаеха много добре, че бе заминала. Знаеха точно кога и знаеха точно защо. Беше ги запознала доста пестеливо с плановете си в писмото, което им остави, но не се съмняваше, че те щяха да се досетят за подробностите с голяма точност. Те дори знаеха, че тя бе продължила да общува с Линкс след скандала.

Не. Те знаеха с какво се е заела и че е свързано с брат й. Знаеха, че мисията й е продиктувана от любов или ако не от любов — от гняв. И причината да не съобщят на никого за заминаването й беше, че тайничко, въпреки всичко, което й бяха говорили през годините, въпреки многото предупреждения, с които я бяха отрупали за риска от приближаването до църквите, те искаха тя да успее. По своя тихичък и таен начин те се гордееха с това, което бе решила да направи.

Щом й дойде наум, тази мисъл я завладя със силата на неоспорима истина.

— Всичко е наред — обърна се тя към Крозе. — В новините няма да споменат за мен.

Той сви рамене.

— Какво те накара да бъдеш толкова сигурна в това пък сега?

— Просто осъзнах нещо, това е.

— Изглеждаш така, сякаш се нуждаеш от един хубав сън — обади се Линкс.

Беше сварила горещ шоколад. Рашмика го отпиваше на малки глътки с благодарност. Това съвсем не беше най-вкусният топъл шоколад, който й бяха правили, но в този момент не можеше да се сети за друга напитка, която да й е харесала повече.

— Снощи не спах много — призна тя. — Прекалено се тревожех как ще се справя на сутринта.

— Справи се страхотно — насърчи я Линкс. — Когато се върнеш, ще накараш всички да се гордеят с теб.

— Надявам се.

— Но трябва да те питам нещо — продължи Линкс. — Не си длъжна да отговаряш. Това само заради брат ти ли е, Рашмика? Или има още нещо?

Въпросът силно изненада момичето.

— Разбира се, че е само заради брат ми.

— Просто вече имаш репутация в тази област. Всички сме чували колко много време прекарваш в изкопите и върху книгата, която пишеш. Казват, че в селата няма друг, който се интересува толкова от скътлърите, колкото Рашмика Елс. Говори се, че пишеш писма на подпомагани от църквата археолози и спориш с тях.

— Какво да правя, като скътлърите наистина ме интересуват — промълви момичето.

— Да, но коя точно е причината този стършел да ти влезе под шапката?

Въпросът бе изречен мило, но Рашмика не успя да прикрие раздразнението си, когато попита:

— Моля?

— Искам да кажа, в какво толкова според теб грешат всички останали?

— Наистина ли искаш да знаеш?

— Интересно ми е да чуя както твоите съображения, така и съображенията на всички останали участници в спора.

— Само дето дълбоко в себе си вероятно изобщо не се интересуваш кой е прав, нали? Стига онова, което ни трябва, да продължава да излиза изпод земята, какво му пука на някой за действително случилото се със скътлърите? Единственото, което те вълнува, е да си осигурявате резервните части за айсджамъра.

— Що за маниери, млада госпожице — смъмри я Линкс.

— Съжалявам — изчерви се Рашмика и отпи от горещия си шоколад. — Не исках да стане така. Но аз наистина се интересувам от скътлърите, макар никой друг да не изгаря от желание да научи какво наистина се е случило с тях. Всъщност то ми напомня много за амарантинците.

Линкс я погледна.

— За какво?

— Амарантинците са извънземните, живели на Ризургам. Те били еволюирали птици. — Спомни си рисунката на един от тях, която бе направила за книгата си — не като скелет, а така, както би трябвало да са изглеждали живи. Беше ги видяла с менталното си зрение: яркия блясък на птиче око, загадъчната усмивка на човката върху извънземната глава. Рисунките й не приличаха на нищо от официалните реконструкции в другите археологически текстове, но винаги й бяха изглеждали по-автентични и живи от онези мъртви импресии, сякаш беше виждала жив амарантинец. Това я караше да си задава въпроса дали и рисунките й на живи скътлъри имаха същата жизнеспособност. — Нещо ги е изтребило преди един милион години — продължи тя. — Когато хората колонизирали Ризургам, никой не пожелал да размисли дали онова, което бе сложило край на тяхната култура, няма да направи същото и с нас. Освен Дан Силвест, разбира се.

— Дан Силвест ли? — попита Линкс. — Съжалявам, също не ми говори нищо.

Това вече вбеси Рашмика: как беше възможно да не знае за тези неща? Но се постара да не покаже гнева си.

— Силвест е археологът, натоварен да ръководи експедицията. Когато се натъкнал на истината, другите колонисти го накарали да замълчи. Не искали да знаят какви проблеми ги очакват. Но както знаем, оказа се, че правият е той.

— Обзалагам се, че в такъв случай усещаш известна прилика между теб и него.

— И то голяма — отвърна Рашмика.

Рашмика още помнеше първия път, когато се бе натъкнала на името му. То фигурираше в един от археологическите текстове, които беше свалила в компютърния си бележник, погребано в някакъв безинтересен трактат за патърн джъглърите. Все едно през черепа й премина светкавица. Беше усетила наелектризираща близост, сякаш целият й живот беше прелюдия към този миг. Сега вече знаеше, че именно в този момент интересът й към скътлърите се превърна от детско забавление в нещо, близко до мания.

Не можеше да го обясни, така както не можеше и да отрече, че се е случило.

Оттогава, успоредно с изучаването на скътлърите, беше научила много за живота и времето на Дан Силвест. Беше напълно логично: безсмислено беше да изучава изолирано скътлърите, защото те бяха просто последната от загиналите галактични култури, на които се бяха натъкнали изследователите от човешката раса. Името на Силвест заемаше водещо място в изследването на извънземния разум като цяло, затова беше изключително важно да има представа от неговите подвизи.

Работата на Силвест върху амарантинците продължила през голяма част от времето между 2500 и 2570 година. Почти през целия въпросен период той бил или търпелив изследовател, или затворник под една или друга форма, но дори когато се намирал в домашен арест, интересът му към амарантинците не отслабнал. Но без достъп до други ресурси освен тези, с които разполагала колонията, идеите му били обречени да останат на нивото на предположенията. Тогава в системата Ризургам пристигнали ултри. С помощта на техния кораб Силвест открил последната част от пъзела за загадката на амарантинците. Оказало се, че предположенията му са верни: амарантинците не били унищожени от изолирано космическо явление, а в резултат на реакция на все още активен механизъм, предназначен да потиска появата на разум, способен да пътува в междузвездното пространство.

Разпространението на новината до други системи отнело години. Често тя достигала до различните места от втора или трета ръка, пропита с пропаганда, почти изгубена в объркването, причинено от войните между отделните човешки фракции. Както изглежда, конджоинърите достигнали самостоятелно до подобни заключения като Силвест. Групи археолози, пресяващи останките от други мъртви култури, също възприемали този обезпокояващ възглед.

Машините, които бяха убили амарантинците, все още се намираха някъде в Космоса, като чакаха и наблюдаваха. Те имаха много имена. Конджоинърите ги бяха нарекли “вълци”. Други, вече унищожени култури, ги бяха назовали “инхибитори”.

През последното столетие се наложи реалността на инхибиторите да бъде приета. Но през голяма част от това време заплахата беше останала удобно далечна: проблем, за който трябва да се тревожи някое друго поколение.

Напоследък обаче нещата се бяха променили. Отдавна се носеха непотвърдени сведения за странна активност в системата Ризургам: слухове за разбиване на светове и превръщането им в сложни машини по план на извънземни. Разказваха се истории, че населението на цяла една система било евакуирано; че сега Ризургам бил необитаемо пепелище; че със слънцето на системата било направено нещо неописуемо.

Но дори Ризургам можеше да бъде пренебрегнат за известно време. Системата беше археологическа колония, изолирана от главната мрежа за междузвездна търговия, управляващите бяха въвели тоталитарен режим с вкус към дезинформацията. Слуховете за случилото се там не можеха да бъдат проверени. И така още много десетилетия животът на другите системи, заселени от човешкия вид, продължи да тече повече или по-малко непроменен.

Но сега инхибиторите бяха наближили други звезди.

Ултрите първи донесоха лошата новина. Техните кораби се предупреждаваха едни-други да избягват определени системи. Нещо ставаше, нещо, което преминаваше в графата, приета от хората като катастрофална. Това не беше война или чума, а нещо безкрайно по-лошо. Беше се случило с амарантинците и вероятно със скътлърите.

Броят на човешките колонии, за които се знаеше, че са станали свидетели на директната намеса на машините на инхибиторите, все още не беше достигнал цифрата десет, но вълната от паника, която се разпространяваше със скоростта на радиокомуникациите, допринасяше също толкова ефикасно за сгромолясването на цивилизации. Цели живеещи на повърхността общности се евакуираха или изоставяха всичко, а гражданите опитваха да достигнат космическото пространство или, както се надяваха, по-сигурното убежище на подземните пещери. Крипти и бункери, неизползвани от тъмните десетилетия на Смесената чума, набързо се отваряха отново. Неизменно хората бяха прекалено много, за да бъдат поети както от евакуиращите кораби, така и от бункерите. Стигаше се до бунтове и ожесточени местни войни. Дори при сгромолясването на цивилизации хората, обичащи да се възползват от ситуацията, трупаха малки, безполезни богатства. Сектите за Страшния съд процъфтяваха във влажната, удобна почва на страха, подобно черни орхидеи. Хората говореха за Края на света, убедени, че са свидетели на последните дни.

На фона на всичко това не беше чудно, че Хела привличаше толкова много хора. В по-добри времена чудото на Куейч нямаше да заслужи такова внимание, но сега то бе точно това, което търсеха. Всеки нов кораб на ултри, който пристигаше в системата, возеше десетки хиляди замразени поклонници. Не всички търсеха религиозен отговор, но преди да мине много време, ако искаха да останат на Хела, Министерството на кръвната работа така или иначе стигаше до тях. И след това те започваха да виждат нещата по различен начин.

Рашмика не можеше да ги вини, че идват тук. Понякога си мислеше, че ако не беше родена на Хела, може би също щеше да предприеме това поклонничество. Но мотивите й щяха да бъдат различни. Тя търсеше истината: същият импулс, който беше отвел Дан Силвест на Ризургам; същият импулс, който беше причинил конфликта му с неговата колония и който в крайна сметка бе предизвикал неговата смърт.

Момичето се замисли върху въпроса на Линкс. Действително ли Харбин я бе привлякъл към Неизменния път или той беше просто извинението, което беше измислила, за да прикрие — колкото от другите, така и от самата себе си — реалната причина за своето пътуване?

Отговорът, че всичко се дължи на Харбин, беше толкова автоматичен и фриволен, че почти му беше повярвала. Но сега се питаше дали беше наистина верен. Рашмика разбираше, когато някой лъже. Съвсем друго беше обаче да прозре през собствените си измами.

— Харбин е — прошепна сама на себе си тя. — Нищо друго няма значение освен намирането на брат ми.

Не можеше обаче да престане да мисли за скътлърите и когато задряма, все още стиснала чашата с топъл шоколад в ръце, тя сънува скътлърите и лудите преобразувания на анатомията им на насекоми, която се разместваше като части на пъзел.

Рашмика се събуди внезапно от грохота, когато айсджамърът забави ход, усетил неравности по ледения път.

— Страхувам се, че не можем да продължим по-нататък тази нощ — обяви Крозе. — Ще намеря някое закътано място, където да се скрием, но почти съм изчерпал лимита си.

На Рашмика той й се стори изпит и изтощен, но, от друга страна, Крозе винаги си изглеждаше така.

— Отстъпи мястото на мен, скъпи — обади се Линкс. — Ще поема управлението на джамъра за два-три часа, само докато стигнем до по-безопасно място. Двамата можете да отидете отзад и да подремнете.

— Аз съм сигурна, че сме в безопасност — заяви Рашмика.

— Какво можеш да знаеш за това. Още няколко мили няма да ни навредят. А сега отивай отзад и опитай да поспиш, млада госпожице. Утре ни чака дълъг ден и не мога да се закълна, че дори тогава ще бъдем вън от опасност.

Линкс вече се наместваше на мястото на шофьора, като прокарваше дебелите си, бебешки пръсти по захабените от времето контролни бутони. Преди Крозе да спомене, че ще отбие някъде за през нощта, Рашмика си мислеше, че машината ще продължи да се движи на нещо като автопилот, дори и да трябва да намали скоростта. Истински шок й причини новината, че не биха могли да се движат, ако някой не управлява ръчно айсджамъра.

— Мога да покарам и аз — предложи тя. — Никога досега не съм управлявала нещо такова, но ако някой ми покаже…

— Аз ще се справя, скъпа — увери я Линкс. — А и не караме само ние с Крозе. Кълвър може да поеме сутрешната смяна.

— Не бих искала…

— О, не се тревожи за Кълвър — каза Крозе. — Той се нуждае от нещо друго, с което да заеме ръцете си.

Линкс перна усмихнато съпруга си по ръката. Рашмика довърши вече изстиналата си какаова напитка, смъртно уморена, но радостна, че беше изкарала поне първия ден. Не живееше с илюзията, че най-лошата част от пътуването й е приключила, но подозираше, че трябва да гледа на всеки следващ етап като на малка победа. Искаше й се само да може да каже на родителите си да не се тревожат за нея, че до този момент всичко върви добре и че мисли за тях през цялото време. Но се бе заклела пред себе си да не изпраща съобщение вкъщи, преди да е стигнала до кервана.

Крозе я поведе към задната част на айсджамъра, през буботещите му вътрешности. Той се движеше различно под управлението на Линкс. Не защото тя беше по-лош или по-добър шофьор от Крозе, а просто защото стилът й на управление беше съвсем друг. Айсджамърът се мяташе и описваше дълги, безтегловни параболични дъги. Всичко това действаше приспивно, но сънят й беше изпълнен с неспокойни сънища, в които Рашмика падаше безконечно.

Събуди се на другата сутрин от смущаващи и същевременно — добре дошли новини.

— Съобщиха го в новинарската емисия — каза Крозе. — Вече се разчу, Рашмика. Официално си обявена за изчезнала и е започнала операция по издирването ти. Това не те ли изпълва с гордост?

— О — беше единственото, което успя да произнесе тя, питайки се какво се беше случило от предишната нощ насам.

— Това е полицията — намеси се Линкс, която имаше предвид организацията за подкрепа на закона, която разполагаше с правомощия в региона на Вигрид. — Очевидно са изпратили отряди. Има обаче голяма вероятност да се доберем до кервана, преди да са ни открили. Веднъж оставим ли те в кервана, полицията не може да те докосне с пръст.

— Изненадана съм, че са изпратили отряди — промълви момичето. — Не може да се каже, че съм в опасност, нали?

— Всъщност не става дума само за това — заяви Крозе.

Линкс го изгледа.

Какво знаеха те двамата, което Рашмика не знаеше? Внезапно усети напрежение в корема, студена тръпка, която се спускаше надолу по гръбнака.

— Продължавай — каза тя.

— Казват, че искат да те върнат, за да те разпитат — обяви Линкс.

— Задето съм избягала от къщи? Нямат ли нещо по-добро, с което да си заемат времето?

— Не защото си избягала от къщи — отвърна Линкс. И погледна отново съпруга си. — Във връзка със саботажа миналата седмица. Знаеш какво имам предвид, нали?

— Да — отговори момичето, спомнило си кратера на мястото, където бе станало разрушението.

— Казват, че е твое дело — довърши Крозе.

Хела, 2615 година

След като излезе от орбита, Куейч усети как теглото му се увеличава успоредно със забавянето, само до няколко хиляди километра в час, на скоростта на “Дъщерята”. Хела нарастваше, а неравният й терен се приближаваше, за да го посрещне. Ехото на радара — металният подпис — беше все още тук. Както и мостът.

Куейч бе решил да слиза спираловидно, вместо да се устреми право към структурата. Онова, което видя още при първата извивка на спиралата, все още на хиляди километри над повърхността на Хела, беше вълнуващо, като пъзел, който трябва да бъде събран. От по-голяма височина пропастта се виждаше само като сянка — тъмен белег върху лицето на луната. Сега имаше осезаема дълбочина, особено когато я гледаше през увеличителната камера. Цепнатината беше неравномерна: на места се виждаше сравнително плитък наклон до самото дъно, другаде стените представляваха отвесни, покрити с лед скали, които се извисяваха на няколко километра височина, гладки и страховити като гранит. Имаха сивкавия блясък на аспид. Дъното също варираше в широки граници — от плоско като пресъхнало солено езеро до сякаш полудял, разчупен юрган от килнати и преплетени ледени плочи, разделени от тънки като косми авенюта, чисто черни като самурена кожа. Колкото повече приближаваше, толкова повече всичко това наистина се сглобяваше като недовършен пъзел, захвърлен от някакъв раздразнен бог.

Горе-долу на всяка минута проверяваше радара. Ехото все така се долавяше, а “Дъщерята” все още не бе засякла никакви сигнали за предстояща атака. Може би в крайна сметка щеше да се окаже старо желязо. Тази мисъл го смущаваше, защото означаваше, че някой друг вероятно също бе минал близо до моста, без да намери в него нещо толкова забележително, че да съобщи на другите. Или пък беше имал намерение да го направи, но после го беше сполетяло някакво нещастие. Не беше сигурен кой от двата варианта бе по-тревожен.

При завършването на първия кръг от спираловидното спускане беше намалил скоростта до петстотин метра в секунда. Сега се намираше достатъчно близо до повърхността, за да добие представа за състава й. Назъбените планински райони преминаха в гладки равнини. Не всичко беше заледено. По-голямата част от вътрешността на луната беше камениста и повечето от скалната материя беше забита в леда или лежеше върху него. Земята около спящите вулкани бе посипана с пепел. Виждаха се сипеи и остри каменни блокове, големи колкото някои от по-внушителните по размери космически селища. Едни се подаваха изпод леда като копия, наклонени под абсурдни ъгли като кърма на потъващ кораб, други се намираха на повърхността, килнати на една страна като обемни скулптурни съоръжения.

Двигателите на “Дъщерята” работеха на пълни обороти, за да я поддържат срещу гравитацията на Хела. Куейч се спускаше все по-ниско, все по-близо до ръба на пропастта. Над него Халдора се бе превърнала в мрачна тъмна сфера, осветена само с един лимб. Развеселен и с отвлечено за момент внимание, Куейч видя гръмотевичните бури, които се вихреха по притъмнялото лице на газовия гигант. Електрическите дъги се мятаха и гърчеха хипнотично бавно, като змиорки.

Хела все още улавяше светлина от слънцето на системата, но скоро щеше да попадне в сянката на Халдора. Само по една случайност източникът на ехото се намираше върху лицето на Хела, помисли си Куейч, иначе щеше да му бъде спестен впечатляващият спектакъл на надвисналия над всичко газов гигант. Разбира се, ако беше пристигнал в по-късен момент от ротационния цикъл на света, пропастта нямаше да гледа към Халдора. Разликата от сто и шейсет дни беше достатъчна да пропусне тази изумителна гледка.

Блесна още една светкавица. Макар и неохотно, Куейч насочи отново вниманието си към Хела. Намираше се над пукнатината Гинунгагап. Земята се премяташе с невероятна бързина. Въпреки че гравитацията беше едва четвърт от стандартната стойност, Куейч усещаше световъртеж, какъвто би било нормално да изпита на някой по-тежък свят. Беше напълно логично, тъй като спускането бе убийствено дълбоко. Още по-зле — нямаше атмосфера, за да забавя падането на който и да е обект, нямаше гранична скорост, която да създаде поне външен шанс за оцеляване от евентуален инцидент.

Всичко това нямаше значение. “Дъщерята” нито веднъж не беше лъгала очакванията му и надали щеше да го направи сега. Куейч се фокусира върху онова, което бе започнал да изследва, и остави корабчето да се спуска още по-надолу, под нивото на нулевата надморска височина.

Той се обърна и прокара поглед по дължината на процепа. Беше се отдалечил на един-два километра от по-близката му стена, но по-далечната не изглеждаше да се е приближила. Разстоянието между двете не беше еднакво, но тук, на екватора, стените на пропастта не се доближаваха на повече от трийсет и пет километра една до друга. Дълбочината беше най-малко пет-шест километра, а в най-дълбоките си точки достигаше единайсет километра. Цялото това нещо бе дяволски обширно и постепенно Куейч стигна до извода, че няма особено желание да стои дълго вътре в него. Чувстваше се увиснал между разтворените челюсти на капан.

Погледна часовника: оставаха четири часа до появата на “Доминатрикс” иззад далечната страна на Халдора. Четири часа беше много време, очакваше да поеме назад много преди да са изминали.

— Потърпи, Мор — промълви той. — Вече почти не остана.

Но, разбира се, тя нямаше как да го чуе.

Беше влязъл в процепа южно от екватора и сега се движеше към северното полукълбо. Разчупената мозайка на дъното се носеше пред погледа му. В сравнение с далечната стена движението на кораба му почти не се забелязваше, но по-близката стена се плъзгаше достатъчно бързо, за да го ориентира за скоростта на “Дъщерята”. От време на време губеше представа за мащаби и тогава за момент пропастта му се струваше много по-малка. Това бяха опасни мигове, защото най-често именно когато започнеше да изглежда познат, обикновен и приятен, извънземният пейзаж протягаше лапите си и убиваше поддалия се на илюзията.

Внезапно Куейч видя моста, който се появи на хоризонта между издигащите се остро нагоре стени. Сърцето му заби учестено. Сега вече нямаше абсолютно никакво съмнение, ако изобщо бе имало: това не беше природно творение, а бе изработено от разумни същества от лъскави тънки нишки. Съжаляваше, че Моруина не е с него, за да го види.

Записваше през цялото време, докато мостът се приближаваше: извита дъга, която свързваше стените на процепа посредством изумителния филигран на поддържащите части. Нямаше нужда да се бави тук. Едно преминаване под него щеше да бъде достатъчно да убеди Жасмина. Можеха да се върнат после с необходимото оборудване, ако такова беше нейното желание.

Куейч вдигна учудено поглед, докато минаваше под моста. Пътното платно — как иначе можеше да го нарече — прорязваше лицето на Халдора, като светеше леко на фона на тъмния газов гигант. Беше заплашително тънък, напомняше млечнобяла лента. Какво ли щеше да е да го прекосиш пеша.

“Дъщерята” направи рязко отклонение встрани, а интензивността на движението спусна за момент червена завеса пред погледа му.

— Какво… — започна той.

Не се наложи да пита: някой опитваше да го атакува и “Дъщерята” бягаше, както и беше редно да постъпи в такъв случай. Куейч изгуби съзнание, дойде на себе си, отново изгуби съзнание. Пейзажът препускаше наоколо, пулсиращата бяла светлина се връщаше към него, отразена от управляващите двигатели на “Дъщерята”. Нов припадък. Връщащо се на пресекулки съзнание. Ушите му бучаха. Видя моста от поредица остри, несвързани ъгли, като разбъркани моментни снимки. Отдолу. Отгоре. Отново отдолу. “Дъщерята” опитваше да намери убежище.

Нещо не беше наред. Трябваше да се издигнат нагоре и да се махнат оттук, без въпроси. Очакваше се, че “Дъщерята” ще го измъкне от всяка възможна опасност колкото може по-бързо. Това въртене напред-назад, тази нерешителност изобщо не бяха характерни за нея.

Освен ако не беше притисната в ъгъла. Освен ако не можеше да намери път за бягство.

При едно от идванията си в съзнание Куейч видя на конзолата положението на кораба. Обстрелваха го три враждебно настроени обекта. Бяха се появили от ниши в леда, три метални звукови отражения, които нямаха нищо общо с първото.

“Дъщерята на чистача” се разтресе като изтръскващо се мокро куче. Куейч видя пушечните следи от изстреляните от него ракети, които описваха сложни зигзаговидни и спираловидни фигури, като се опитваха да избегнат обстрела на заровените часови. Отново припадна. Този път, когато дойде на себе си, видя малка лавина, която се плъзгаше надолу по едната страна на скалата. Един от атакуващите обекти беше излязъл от строя: поне една от ракетите му бе улучила целта си.

Конзолата премигна. Млечнобелият корпус стана абсолютно черен. Когато се проясни и образът на конзолата се възстанови, на екрана се появиха предупреждения за спешна ситуация, написани с огнени латински букви. Ударът беше лош.

Корабът отново потрепери, излетя нова глутница ракети. Те бяха миниатюрни — с антиматерия с големината на палец, чийто радиус на действие се простираше на километри.

Пак загуби съзнание. Когато дойде на себе си, усети, че пада.

Нова малка лавина — един атакуващ по-малко на дисплея. Последният часови бе все още някъде там, но корабът вече нямаше ракети, с които да го обстрелва. Обаче и другият не стреляше. Може би се беше повредил… или презареждаше.

“Дъщерята” се колебаеше между пороя от възможности.

— Измъкни ме оттук — каза Куейч.

Двигателят незабавно се включи на пълни обороти. Червена пелена отново препречи гледката му, но този път не изгуби съзнание. Корабът се стараеше да задържи кръвта в главата му, така че Куейч да бъде в съзнание колкото се може по-дълго.

Той видя как пейзажът пада надолу, видя моста над себе си.

Тогава нещо друго ги удари. Корабчето замря, двигателят замлъкна за смразяваща частица от секундата. “Дъщерята” се бореше, за да възвърне мощността си, но нещо — някоя особено важна движеща подсистема — явно бе улучена.

Пейзажът увисна неподвижно под него. После започна отново да се приближава.

Падаше.

Настъпи тъмнина.

Куейч падаше косо към вертикалната стена на пропастта, като ту идваше в съзнание, ту го губеше. Реши, че ще умре, че ще се разбие в лъскавата скала в миг на проблясващо разрушение, но в последния момент, току преди удара, “Дъщерята на чистача” използва последните издихания на двигателя си, за да го омекоти.

Сблъсъкът обаче беше сериозен, макар че корпусът се деформирала, ту — хоризонт, ту пък — плоскост, която го притискаше надолу откъм небето. Куейч изгуби съзнание, дойде на себе си и отново припадна. Виждаше как мостът се променя в далечината. Облаци от лед и чакъл все още се белееха по местата на лавините в скалите, където ракетите му бяха улучили атакуващите часови.

И през цялото време Куейч и подобното му на бижу корабче се търкаляха към дъното на пропастта.

Арарат, 2675 година

Васко последва Клавейн и Скорпион към административния комплекс през лабиринт от помещения и коридори без почти никакво човешко присъствие; ескортираше ги Блъд. Васко очакваше всеки момент да му кажат да се връща: разрешителното му като член на „Оръжие на сигурността” определено не важеше тук. Но въпреки че всяка следваща проверка от силите на сигурността беше по-строга от предишната, присъствието му биваше неизменно приемано. А и кой ли би оспорил избора на гост, направен от Скорпион и Клавейн.

Пристигнаха в карантинната точка дълбоко в комплекса — медицински център с няколко току-що застлани легла. В карантинния център ги очакваше лекарят — човек с жълтеникав тен, на име Валенсин. Носеше огромни очила с ромбоидни стъкла. Редките му черни коси бяха пригладени назад на лъскави вълнички. Имаше малка раздърпана чанта с медицински инструменти. Васко никога досега не беше виждал Валенсин, но той беше най-високопоставеният лекар на планетата, така че бе чувал името му.

— Как се чувстваш, Невил? — попита Валенсин.

— Като човек, останал в историята по-дълго, отколкото е добре дошъл — отвърна Клавейн.

— Никога не си си падал по недвусмислените отговори.

Още докато говореше, той измъкна някакъв сребрист апарат от чантата си и засвятка с него в очите на Клавейн, като премигваше зад специалното съоръжение, което сложи пред своите очи.

— Направихме му медицински преглед, докато летяхме със совалката — намеси се Скорпион. — В достатъчно добра форма е. Не е нужно да се тревожиш да не направи нещо скандално, като например да се строполи мъртъв сред нас.

Лекарят изгаси фенерчето.

— Ами ти, Скорпион? Да не би да имаш планове в скоро време да падаш мъртъв?

— Така ще улесня значително живота ти, нали?

— Мигрени?

— Всъщност току-що имах мигрена.

— Ще те погледна по-късно. Искам да видя дали периферното ти зрение се е влошило по-бързо от предвижданията ми. Подобно тичане не е полезно за прасе на твоите години.

— Много мило от твоя страна да ми го напомняш, особено когато нямам избор по въпроса.

— Винаги съм щастлив да бъда на твоите услуги. — Валенсин засия в усмивка и остави инструментариума си встрани. — Така, сега нека изясня едно-две неща. Когато отворите капсулата, не искам никой да се доближава до намиращия се в нея, преди да го прегледам обстойно. Под “обстойно” имам предвид в ограничената степен, наложена от сегашните условия. Ще търся инфекциозни агенти. Ако открия нещо и преценя, че има дори далечна вероятност от неприятни последствия, всеки, който е бил в контакт с капсулата, може да забрави за завръщане в Първи лагер или мястото, което нарича свой дом. Като казвам “неприятни”, не говоря за изфабрикувани чрез генно инженерство вирусни оръжия. Имам предвид нещо толкова разпространено като грипа. Антивирусните ни програми и без това вече са претоварени до краен предел.

— Ясно — каза Скорпион.

Валенсин ги поведе към огромно помещение с висок сводест таван от метални елементи. Вътре се носеше агресивно стерилна миризма. Беше почти празно, като се изключеше групичката от хора и машини в центъра му. Шестима работници, облечени в бяло, се суетяха около нестабилните купища контролна апаратура.

От тавана на тънка метална жица висеше самата капсула, подобна на оловна топка на махало. Тя имаше черен цвят като от обгаряне и яйцевидна форма, и беше много по-малка от очакванията на Васко: изглеждаше прекалено малка, за да побере човек. Нямаше прозорци, но няколко плоскости бяха огънати и разкриваха светещи дисплеи. Васко видя цифри, потрепващи чертички и хистограми.

— Оставете ме да видя — каза Клавейн, като си проправи път между работниците, за да се приближи още до капсулата.

Заради това безпокойство един от работниците, заобиколили капсулата, допусна грешката да погледне смръщено към Скорпион. Той на свой ред го изгледа кръвнишки и оголи свирепо острите си зъби, наследство от прадедите му. В същия момент Блъд даде сигнал на работниците с рязко странично движение на свинското си копито. Те се оттеглиха покорно и изчезнаха в дълбините на комплекса.

Клавейн не даде признак, че е забелязал случилото се. Все още с качулката на главата, анонимен, той се плъзна между препречващите пътя му машини и застана от едната страна на капсулата. Постави много внимателно длан до един от осветените панели, като галеше обгорената и кожа.

Васко предположи, че вече беше безопасно да се вгледа внимателно.

Скорпион, изглежда, беше изпълнен със скептицизъм.

— Намери ли нещо?

— Да — отвърна Клавейн. — Говори с мен. Протоколите са конджоинърски.

— Сигурен ли си? — попита Блъд.

Клавейн се извърна от машината, само тънките косъмчета на брадата му улавяха светлината.

— Да — отговори той.

Сега постави и другата си длан върху противоположната страна на плоскостта, като се протегна, и сведе глава, докато я положи върху капсулата. Васко предполагаше, че е затворил очи, за да се изолира от външни разсейващи фактори, с прорязано от дълбоки бръчки чело поради пределната концентрация. Никой не се обаждаше и мъжът осъзна, че се старае даже да диша безшумно.

Клавейн накланяше глава ту в едната, ту в другата посока, бавно и обмислено, сякаш се опитваше да намери оптималната ориентация за радиоантена. Застопори се в определен ъгъл, тялото му изпъна плата на палтото.

— Определено конджоинърски протокол — потвърди той. Остана в пълна тишина и абсолютно неподвижен в продължение на повече от минута, след което добави: — Мисля, че разпозна в мен друг конджоинър. Не ми дава пълен достъп до системата — поне засега — но ми позволи да използвам някои диагностични функции. Определено няма вид на бомба.

— Бъди много, много внимателен — каза Скорпион. — Не искаме да те отвлекат или нещо още по-лошо.

— Правя всичко възможно — увери го старецът.

— Кога ще можеш да кажеш кой е вътре? — осведоми се Блъд.

— Няма да разбера със сигурност, преди да се отвори. — Макар Клавейн да говореше тихо, гласът му звучеше отчетливо, изпълнен със спокоен авторитет. — Ще ви го кажа обаче още сега: не мисля, че е Скейд.

— Абсолютно ли си сигурен, че е конджоинър? — настояваше Блъд.

— Да. И съм почти сигурен, че някои от сигналите, които долавям, идват от имплантите на намиращия се в капсулата, а не от самата нея. Но не може да е Скейд: тя би се срамувала да има нещо общо с толкова стари протоколи. — Отдели главата си от капсулата и погледна към стоящата малко по-нататък групичка. — Рьомонтоар е. Трябва да е той.

— Можеш ли да различиш мислите му? — попита Скорпион.

— Не, но нервните сигнали, които улавям, са на съвсем ниско ниво, просто рутинни домакински въпроси. Намиращият се вътре вероятно все още е в безсъзнание.

— Или не е конджоинър — заяви Блъд.

— Ще разберем след няколко часа — каза Скорпион. — Но който и да е той, остава проблемът с липсващия кораб

— Защо пък това да е проблем? — поинтересува се Васко.

— Защото намиращият се вътре няма как да е изминал двайсет светлинни години в тази капсула — поясни Блъд.

— Но не може ли да е пристигнал в системата тихо и незабележимо, да е оставил кораба си някъде, където не можем да го видим, и да е взел останалото разстояние с капсулата? — попита Васко.

Блъд поклати глава.

— Пак има нужда от кораб за пътуване вътре в системата, за да вземе последната отсечка от пътя до нашата планета.

— Възможно е обаче да пропуснем присъствието на малък кораб — рече Васко. — Нали?

— Не мисля — обади се Клавейн. — Освен при някакво доста нежелателно развитие на нещата.

ДЕВЕТ

Повърхността на Хела, 2615 година

Когато Куейч дойде в съзнание, висеше с главата надолу. Беше притихнал. Всъщност всичко беше притихнало: корабът, пейзажът, небето. Все едно бе посаден тук преди векове и едва сега отваряше очи.

Но не мислеше, че е възможно да е тук отдавна: спомените му за ужасната атака и зашеметяващото падане бяха съвсем ясни. Истинското чудо обаче не беше, че си спомня тези неща, а че изобщо е жив.

Като се раздвижи съвсем леко в обезопасителните колани, той опита да направи преценка на щетите. Миниатюрният кораб изскърца. Дотам, докъдето стигаше погледът му, а то зависеше от това докъде успява да извие врат — който, изглежда, не беше счупен, виждаше все още стелещи се от една от лавините прах и лед. Всичко беше замъглено, сякаш го гледаше през тънък сив воал. Стелещите се прах и лед бяха единственият източник на движение и то потвърждаваше предположението му, че не беше останал в безсъзнание повече от няколко минути. Виждаше също така единия край на моста, прекрасната, мамеща окото сложност на резбата на неговите подпори. Последва миг на тревога, като видя разбитата си артилерия, когато всъщност трябваше да се притеснява за това, което го беше докарало дотук. Мостът беше огромен, но същевременно изглеждаше деликатен като хартия. Нямаше доказателства, че му бе нанесъл някакви поражения. Явно беше по-стабилен и устойчив, отколкото изглеждаше.

Корабът изскърца отново. Куейч не можеше да види ясно земята. Корабът се беше приземил с главата надолу, но дали беше стигнал дъното на пукнатината Гинунгагап?

Погледна към конзолата, но не успя да се фокусира както трябва в нея. Не можеше, както установи сега, след като обърна внимание на този факт, да се фокусира почти върху нищо. Положението не беше толкова лошо, когато затвореше лявото си око. Възможно беше ускорението да бе причинило отлепване на ретината. “Дъщерята” беше готова да причини поправима вреда от този род, само и само да го върне жив.

С отворено дясно око Куейч се вгледа в конзолата. Там преобладаваше червеният цвят — написаното на латиница съобщаваше за системни дефекти — но имаше и много угаснали участъци, които трябваше да светят. Очевидно “Дъщерята” бе пострадала сериозно — не само механиката, а и кибернетичната й сърцевина. Корабът беше в кома.

Той се опита да каже нещо.

— Промяна в стратегията. Приготви се за тръгване.

Не се случи нищо. Разпознаването на гласа му може би беше сред изгубените способности. Или пък корабът не беше в състояние да направи нищо повече.

Все пак, за да бъде сигурен, Куейч повтори:

— Промяна в стратегията. Приготви се за тръгване.

Отново не се случи нищо. “Затвори тази страница на изследванията си” — помисли си той.

Раздвижи се отново, размърда едната си ръка, докато успя да напипа табло за тактилен контрол. Движението му причиняваше дискомфорт, но това беше по-скоро дифузната болка от натъртване, отколкото острота на счупени или извадени от ставите крайници. Можеше дори да движи краката си без особено неприятни усещания. Острата болка, която го прободе в гърдите обаче не говореше добре за състоянието на ребрата му, но дишането му изглеждаше достатъчно нормално, а и нямаше странни усещания никъде другаде в гърдите или корема. Ако травмите му се ограничаваха само с няколко счупени ребра и една отлепена ретина, значи наистина се беше отървал леко.

— Винаги си имал късмет, копеле — рече си той, докато пръстите му пробваха различните ръчки и лостове на таблото за тактилен контрол.

Всяка гласова команда имаше мануален еквивалент; просто трябваше да си припомни правилните комбинации от движения.

Успя. Единият пръст тук, палецът — там. Натисна. Натисна отново.

Корабът се закашля. Червени букви замигаха моментално там, където само допреди миг нямаше нищо.

Това беше добре. В старото момиче все още имаше живот. Опита пак. Корабът се закашля и затананика, като се опитваше да се рестартира. Премигна червена светлина, после — нищо.

— Хайде — промълви през стиснатите си зъби Куейч.

Опита отново. Третият път беше на късмет, нали? Корабът запелтечи, като че ли потрепери. Червените надписи се появиха отново, избледняха, пак се появиха. Други части на дисплея се промениха: корабът изпробваше функционалността си при излизането си от кома.

— Много добре — заяви Куейч, докато корабът се гърчеше, възвръщайки формата на корпуса си — вероятно не преднамерено, просто рефлекторно пренастройване по стария профил. В бронята зачатка чакъл, отделен от земята при този процес. Корабът се наклони с няколко градуса и полезрението на Куейч се промени.

— Внимателно… — каза той.

Беше прекалено късно. “Дъщерята на чистача” започна да се търкаля, падайки от ръба, на който временно се бе закрепила. Куейч успя да зърне дъното, до което оставаха все още поне сто метра, но което се приближаваше с голяма скорост.

Субективното време разтегна падането до цяла вечност.

После се удариха в дъното. Макар да не изгуби съзнание, поредицата от удари при падането го накара да се чувства така, сякаш някой го стиска в челюстите си и го блъска в земята, за да го убие.

Изохка. Този път беше малко вероятно да се отърве така леко. Усещаше силен натиск върху гърдите си, сякаш някой беше сложил върху тях наковалня. Най-вероятно счупените ребра бяха поддали. А това щеше да му причинява силна болка при всяко движение. Но все още беше жив. Този път “Дъщерята” се беше приземила с главата нагоре. Отново виждаше моста, който му напомняше сцена в туристическа брошура. Сякаш Съдбата непрекъснато го поставяше лице в лице с онова, което бе причина за цялата тази каша.

Повечето червени части на конзолата отново бяха изгаснали. Виждаше отражението на изуменото си лице зад фрагментираните надписи на латиница, с дълбоки сенки под скулите и в очните ябълки. Беше виждал подобен образ веднъж: лицето на някаква религиозна фигура, изгорена в напоения с балсамиращи вещества саван. Просто скица на лице, като че ли нарисувана с дебели линии с въглен.

Индоктриналният вирус се размърда в кръвта му.

— Рестартирай — каза той и от устата му изхвърчаха изпочупени зъби.

Не последва нищо. Куейч потърси опипом таблото за тактилен контрол, намери същата последователност от команди и ги приложи. Нищо не се случи. Опита отново — знаеше, че няма друг избор. Нямаше как да пробуди кораба по друг начин при дадените обстоятелства.

Конзолата премигна. Нещо все още беше живо, все още имаше някакъв шанс. Той продължи да дава командата за събуждане и всеки път по някоя система излизаше от съня, но след осмия или деветия път не се случи нищо. Не смееше да продължава от страх да не изчерпи останалите запаси на кораба или да изложи на стрес все още живите системи. Просто трябваше да се задоволи с това, с което разполага.

Затвори лявото си око и прегледа червените съобщения: беглият поглед му показа, че “Дъщерята на чистача” не бързаше заникъде. Най-важните за полета системи бяха разрушени при атаката, второстепенните бяха смазани при сблъсъка със стената и дългото търкаляне /по земята. Красивият му, скъпоценен личен кораб беше унищожен. Дори на механизмите за самовъзстановяване сега щеше да им бъде трудно да го поправят и то при положение че можеше да чака месеци, докато си свършат работата. Но сигурно трябваше да бъде благодарен, че “Дъщерята” го бе опазила жив; в това отношение беше оправдала надеждите му напълно.

Огледа отново надписите. Автоматичният сигнал за бедствие работеше. Радиусът му на действие щеше да бъде ограничен от ледените стени от двете страни, но нищо не пречеше на движението му нагоре… освен, разбира се, газовият гигант, който беше разположил между себе си и Моруина. След колко време тя щеше да се появи иззад осветената част на Халдора?

Погледна към единствения работещ хронометър на кораба. Четири часа до появата на “Доминатрикс” иззад газовия гигант.

Четири часа. Можеше да издържи. “Доминатрикс” щеше да улови сигнала за бедствие веднага щом излезеше иззад Халдора и щеше да му бъде нужен около час, докато се добере до него. По принцип не би рискувал да остави кораба да се доближи толкова до едно потенциално опасно място, но в случая нямаше друг избор. Освен това се съмняваше, че сега вече има причина да се притеснява заради скритите часовои: беше унищожил два от трите, а третият, изглежда, бе изчерпал енергията си, иначе досега да го беше обстрелял отново.

Четири часа плюс още един, докато стигне до него: общо пет. Само те го деляха от сигурността. Предпочиташе да се измъкне от цялата тази каша още сега, в този миг, но и не можеше да се оплаче, особено след като беше казал на Моруина, че ще трябва да издържи шест часа без връзка с него. Трябваше да си признае, че тогава беше мислил по-малко за нейната сигурност и повече как да не губи никакво време. Е, сега получаваше доза от собственото си лекарство, нали? По-добре беше да го приеме като мъж.

Пет часа. Нищо. Дреболия.

Тогава забеляза един от другите надписи върху дисплея. Премигна, отвори и двете си очи с надеждата, че не е видял добре заради зрението си. Но нямаше грешка.

Корпусът беше пукнат. Процепът сигурно беше много малък: колкото косъм. При нормални обстоятелства щеше да бъде затворен дори без да разбере за него, но при толкова много увреждания на кораба обичайните операционни системи не действаха. Бавно, достатъчно бавно, за да не го усети все още, налягането на въздуха падаше. “Дъщерята” правеше всичко възможно да запълва недостига със запасите от въздух под налягане, но това не можеше да продължава безкрайно.

Куейч пресметна — запасите щяха да бъдат изчерпани след два часа.

Нямаше да издържи до пристигането на “Доминатрикс”.

Имаше ли значение дали щеше да изпадне в паника? Започна да размишлява над този въпрос с чувството, че е много важно да разбере отговора. Не само беше хванат като в капан в запечатано помещение с ограничено количество кислород, бавно заместван от издишвания от него самия въглероден двуокис. Въздухът се процеждаше през цепнатина в корпуса и това щеше да става независимо от бързината, с която той използва кислорода за дишане. Дори да поемеше само веднъж въздух през следващите два часа, за следващото вдишване пак нямаше да е останало нищо. Проблемът му не идваше от изчерпването на кислорода, а от изтичането на атмосферата. След два часа щеше да се озове сред пълен вакуум, като онзи, за който някои хора плащаха пари. Казваха, че причинявал болка през първите няколко секунди. Но за него преходът към липсата на въздух щеше да се осъществи постепенно. Щеше да изгуби съзнание или по-вероятно — да умре дълго преди това. Може би в някой момент от следващите деветдесет минути.

Но вероятно нямаше да навреди да не изпада в паника, нали? Може би дори щеше да промени незначително нещата в зависимост от подробностите около изтичането на въздух. Ако въздухът преминаваше през системата за рециклиране, тогава сигурно щеше да бъде от помощ да го използва възможно най-бавно. Тъй като не знаеше къде е процепът, можеше да предположи, че наличието или липсата на паника щеше да се отрази отрицателно или благоприятно върху вероятната продължителност на живота му. Двата часа можеха да се удължат до три… трите до четири, ако имаше наистина голям късмет и беше готов да понесе известно увреждане на главния мозък. А четири можеха, но само можеха, да се удължат до пет.

Само се заблуждаваше. Разполагаше с два часа. Два часа и половина беше абсолютният лимит. “Паникьосвай се колкото си искаш” — рече си той. Това нямаше да промени абсолютно нищо.

Вирусът усети страха му. Започна да го преглъща на големи глътки, хранейки се с него. Когато Куейч опита да задържи паниката на разстояние, тя се надигна и порази рационалната му мисъл.

— Не — заяви той. — Нямам нужда от теб точно сега.

Но може би имаше. Каква полза от ясния ум, ако не можеш да направиш нищо, за да се спасиш? Вирусът поне щеше да му позволи да умре с илюзията, че се намира в присъствието на нещо по-голямо от самия Куейч, нещо, което милее за него и ще бди над него, докато си отива.

Само че вирусът не се интересуваше от нищо. Той щеше да го залее с присъщите си качества, независимо дали това му допадаше или не. Единственият звук беше собственото му дишане и от време на време — шумът от посипалите се ледени парченца, които продължаваха да валят отгоре му, отделени от високите части на пропастта при падането на “Дъщерята”. Нямаше какво друго да гледа освен моста. Но в тишината чуваше далечна органова музика. Засега беше тиха, но се приближаваше. Знаеше, че когато дойде съвсем, страховитото й кресчендо щеше да изпълни душата му с радост и ужас. И макар мостът да изглеждаше почти както преди, Куейч започваше да вижда началото на стъклописно великолепие по черното небе над него — квадрати, правоъгълници и ромбове в пастелна светлина започваха да проблясват в мрака като прозорци към нещо по-просторно и велико.

— Не — промълви той, но този път съвсем неуверено.

Мина един час. Системите изоставяха призрака, части от червените надписи напускаха конзолата. Нищо, което се развалеше оттук нататък, нямаше да промени особено шансовете за оцеляване на Куейч. Корабът нямаше да го спаси от мъките, като се взриви, колкото и безболезнено и бързо да беше това. “Не — помисли си Куейч. — “Дъщерята на чистача” щеше да направи всичко, на което беше способна, за да поддържа живота му до последната спорадична глътка въздух. Машината не беше в състояние да осъзнае пълната безполезност на упражнението. Тя щеше да продължава да изпраща сигнала за бедствие, въпреки че Куейч щеше да бъде мъртъв от два-три часа, когато “Доминатрикс” го получеше.

Той се засмя: винаги беше мислил за “Дъщерята” като за изключително умна машина. Според стандартите на повечето летателни апарати и определено на онези от тях, които не се управляваха от субперсона в гама ниво, това вероятно наистина беше така. Но когато се сведеше до най-същественото, положението малко се променяше.

— Съжалявам, корабе — рече той.

И се засмя отново, само че този път смехът премина в поредица ридания на самосъжаление.

Вирусът не помагаше. Беше се надявал, че ще му помогне, но чувствата, които предизвикваше, бяха твърде повърхностни. Когато имаше най-голяма нужда от тяхната помощ, усещаше, че фасадата им е всъщност тънка като хартия. Вирусът гъделичкаше онези части от главния мозък, които предизвикваха чувства като от религиозни преживявания, но това не означаваше, че е в състояние да изключи другите части на ума, които разпознаваха изкуствения произход на въпросните чувства. Той наистина се усещаше в присъствието на нещо свещено, но същевременно знаеше, с пълната яснота на съзнанието, че това се дължи на невроанатомията. Нищо не беше всъщност с него: органовата музика, витражите по небесните прозорци, усещането за близост с нещо огромно, безвременно и безкрайно състрадателно се обясняваха с невронни връзки, със задействане на потенциални, синаптични празнини.

В момента, когато имаше най-голяма нужда, когато желаеше най-силно тази утеха, тя го беше предала. Той беше чисто и просто един безбожник с вкаран в кръвта вирус, чийто въздух свършваше, чието време изтичаше, в свят, на който беше дал име, което скоро щеше да бъде забравено.

— Извинявай, Мор — промълви той. — Всичко оплесках. Направо пратих всичко по дяволите.

Замисли се за нея, толкова далече от него, толкова недостижима… и тогава се сети за майстора на стъкла.

Отдавна не му беше идвало наум за него, но пък и беше минало доста време откакто бе изпитал сам това. Как му беше името? Тролхатан, точно така. Беше го срещнал в микрогравитационно търговско преддверие на Пигмалион — една от луните на Парсифал, около Тау Цети.

Провеждаше се демонстрация по надуване на стъкло. Занаятчията Тролхатан беше дезертирал бивш скайджак с крайници с щепсели за включване към електрическата мрежа и лице, покрито като че ли с консервирана слонска кожа, осеяна с кратери по местата, където причинените от радиационни попадения меланоми бяха отстранени неумело. Тролхатан правеше приказни произведения от стъкло: ефирни като дантела неща, изпълващи цели стаи, някои от които толкова деликатни, че не можеха да издържат дори меката гравитация на една по-голяма луна. Творбите му бяха винаги различни. Имаше триизмерни стъклени планетариуми, които подлагаха окото на стрес с болезненото си изящество. Имаше ята от стъклени птици, хиляди птици, свързани с невъзможно фини връзки между крайчетата на крилете си. Имаше пасажи от хиляди риби, като стъклото на всяка една от тях беше пронизано с най-изтънчени нюанси в жълто и синьо, а перките им с розови краища можеха да разбият и най-закоравялото сърце с деликатната си полупрозрачност. Имаше ескадрони от ангели, схватки между галеони от епохата на бойните платноходи, фантастични сцени от най-големите космически битки. Някои от творенията му бяха почти мъчителни за гледане от страх да не би със самия акт на наблюдението да бъде нарушен тънкият баланс на играта на светлосенките през тях, или пък да не би така да бъде разширена някоя невидима до този момент пукнатинка. Веднъж едно цяло стъклено творение на Тролхатан действително бе експлодирало спонтанно по време на откриването му за публиката, като най-големите парченца не надвишаваха размерите на бръмбар. Никой не беше сигурен дали това всъщност не бе част от замисления ефект.

Всички обаче бяха единодушни, че неговите произведения на изкуството бяха скъпи. Самата им покупка не беше евтина, но транспортът им беше станал повод за много анекдоти. Само изнасянето на едно от тях от Пигмалион можеше да доведе до банкрут скромна демаршистка държава. При умело пакетиране те можеха да издържат на умерено ускорение, но всички опити за пренасяне на творение на Тролхатан между слънчеви системи бяха завършвали с много изпочупено стъкло. Единствените му оцелели творби се намираха все още в системата Тау Цети. Цели семейства се бяха преселили в Парсифал, само за да могат да притежават негови произведения и да се хвалят с тях.

Говореше се, че някъде в междузвездното пространство бавно движещ се автоматично управляван кораб носел стотици от неговите творби, пълзейки към друга система — коя точно зависеше от това с кого разговаряш — с няколко процента от светлинната скорост, в изпълнение на направена преди десетилетия поръчка. Твърдеше се също така, че който измисли как да пресрещне и да ограби този кораб, без да разбие творенията на Тролхатан, ще забогатее повече, отколкото е прилично.

В епохата, когато практически всичко можеше да се произвежда на пренебрежимо ниска цена, ръчно произведените творби с неопровержим произход бяха сред малкото останали “ценни” неща.

Куейч възнамеряваше да мине през някой пазар на произведения на Тролхатан по време на престоя си на Парсифал. За кратко дори се захвана с един занаятчия, който смяташе, че може да прави качествени имитации, като използва миниатюрни слуги, за да превърне в произведение на изкуството голям колкото стая стъклен блок. Куейч бе видял резултатите от усилията им: бяха добри, но не чак толкова. В призматичното качество на истинската творба на Тролхатан имаше нещо, което нищо друго на света не бе в състояние да имитира. Беше като разликата между леда и диаманта. Във всеки случай, частта с произхода беше убиецът. Освен ако някой не премахнеше Тролхатан, пазарът нямаше да приеме фалшификатите.

Куейч се навърташе около Тролхатан, когато видя демонстрацията. Искаше да разбере дали може да открие някакъв недостатък, с който да заклейми майстора на стъкло, за да го накара да преговаря с него. Ако Тролхатан можеше да бъде убеден да се прави, че не забелязва имитациите, когато наводнят пазара — като каже, че не си спомня да ги е правил, но и не си спомня да не ги е правил — тогава можеше да извлече нещо от слуховете.

Тролхатан обаче беше недосегаем. Той никога не казваше нищо и не се движеше в обичайните артистични среди.

Той просто правеше творби от стъкло.

Поразен, но във всеки случай с намалял ентусиазъм, Куейч остана достатъчно дълго, за да види част от демонстрацията. Студеният му безстрастен интерес към практическия въпрос за цената на изкуството на Тролхатан бързо отстъпи място на страхопочитание към онова, за което всъщност ставаше дума.

Тролхатан демонстрираше създаването на малка творба, а не на някое от големите си като стая творения. Когато Куейч пристигна, той вече беше изработил невероятно, носещо се във въздуха растение с полупрозрачно зелено стъбло и листа, както и много цветове с форма на рог в блед рубинен цвят. А сега Тролхатан твореше нещо в бляскавосиньо до един от цветовете. Куейч не разпозна веднага формата, но когато майсторът започна да вае невероятно фината извивка на насочена към цвета човка, Куейч разпозна колибри. Кехлибарената дъга на човката отстоеше на разстояние колкото ширината на човешки пръст от цвета и Куейч реши, че цветето и птицата ще се носят във въздуха едно до друго, без да са свързани. Но в този миг ъгълът на светлината се промени и той осъзна, че между върха на човката и близалцето на цвета се простира невъобразимо тънка стъклена линийка, златна нишка като последния лъч светлина при планетарен залез, и че това, което вижда, е езичето на колибрито, направено от стъкло.

Ефектът очевидно бе точно премислен, тъй като другите наблюдатели забелязаха езика горе-долу в същия миг. Никаква следа от емоция не можеше да се види върху онези части от лицето на Тролхатан, които все още бяха в състояние да изобразяват подобно нещо.

В този момент Куейч се изпълни с презрение към майстора на стъкло. Изпълни се с презрение към тщеславието на неговия гений, защото обмислената и пълна липса на емоции беше също толкова достойна за порицание, колкото и показната гордост. Същевременно изпита нарастващо възхищение заради номера, на който току-що бе станал свидетел. Какво ли щеше да бъде, запита се той, да внесеш зрънце от чудото в живота, в ежедневието? Наблюдателите на Тролхатан живееха в епоха на чудеса. Но зърването на езичето на колибрито беше определено най-изненадващото и прекрасно нещо, което някой от тях бе съзирал от много време.

Това определено беше така за Куейч. Едно късче стъкло го беше потресло до дъното на душата му, когато най-малко го беше очаквал.

И сега Куейч се сети за езичето на колибрито. Винаги, когато беше принуден да остави Моруина, си представяше, че ги свързва нишка от разтягащо се разтопено стъкло със златист оттенък, източена до прекрасната деликатност на езиче на колибри. С разстоянието нарастваха и тънкостта, и присъщата изящност на езичето. Докато беше в състояние да държи този образ в съзнанието си и да се чувства все още свързан с нея, изолацията му не му се струваше пълна. Продължаваше да я усеща посредством стъклото, нишката потрепваше в синхрон с нейното дишане.

Но сега нишката изглеждаше по-тънка и по-крехка откогато и да било и Куейч не мислеше, че може да усети дишането й.

Погледна часовника: беше минал още половин час. В най-добрия случай не му оставаше въздух за повече от трийсет-четирийсет минути. Плод на въображението му ли беше или въздухът наистина започваше да се разрежда и да излъчва мирис на застояло?

Хела, 2727 г.

Рашмика видя кервана преди другите. Беше на половин километър напред на същия път, по който се движеха, но засега оставаше полускрит зад поредицата от ледени скали. Като че ли се движеше много бавно в сравнение с превозното средство на Крозе, но щом наближиха, момичето си даде сметка, че това не е вярно: превозните машини на кервана бяха много по-големи и именно поради размерите си сякаш напредваха тромаво.

Керванът се състоеше от петдесетина машини, простиращи се почти четвърт километър. Те се движеха в две близо разположени успоредни колони, като дистанцията помежду им бе не повече от един-два метра. Според Рашмика нямаше две еднакви, макар в няколко случая да се виждаше, че е възможно превозните средства да са били идентични в началото, преди собствениците им да са започнали да махат едни части и да добавят други и изобщо да се отнасят не особено мило с тях. Горната им част представляваше безредие от стърчащи добавки, закрепени със скеле от подпори. Навсякъде, където беше възможно, със спрей бяха изрисувани еклектични символи, често в сложни поредици, които издаваха преминаването на хората от една църква към друга. Върху покривите на много от машините в кервана бяха закрепени огромни повърхности с бляскави вентили, наклонени под абсолютно един и същ ъгъл. От стотиците отвори излизаше пара.

Повечето от тях се движеха на високи като къщи, шест или осем колела. Няколко други бяха с тежки вериги или комплект от ритмично движещи се крака. Две от превозните средства използваха същия тип ритмично движение като при каране на ски както айсджамъра на Крозе. Едно се придвижваше като шейна, благодарение на изтласкващите вълни на сегментираното си механично тяло. Но въпреки цялото това разнообразие всички машини успяваха да поддържат еднакво темпо. Целият ансамбъл се движеше с такава координирана точност, че процепите между двете колони бяха свързани с тунели и мостчета. Те скърцаха и се огъваха, когато в разстоянието се появеше разлика, равняваща се на част от метъра, но тя никога не ставаше толкова голяма, че да причини счупването им.

Крозе управляваше айсджамъра покрай кервана, върху онова, което бе останало от пътя. Буботещите машини се извисяваха над малкото превозно средство. Рашмика наблюдаваше поставените върху контролното табло длани на Крозе с известно безпокойство. Беше достатъчно само едно неволно потрепване на китката, моментно невнимание, за да се озоват под онези колела. Но Крозе изглеждаше достатъчно спокоен, сякаш бе правил същото това нещо вече стотици пъти.

— Какво търсиш? — попита момичето.

— Кралската машина — отвърна тихо той. — Рецепцията, мястото, където се прави бизнес. Обикновено се намира някъде в началото. Но този керван е доста дълъг. Не съм виждал такъв от години.

— Впечатлена съм — призна Рашмика, загледана нагоре към движещата се, подобна на сграда машина, която се издигаше над малкия джамър.

— Е, не се впечатлявай прекалено — рече Крозе. — Катедралата, истинската катедрала, е много по-голяма от това. Движат се по-бавно, но пък не спират. Не могат, не е лесно. То е като да спреш ледник. В близост до някоя от тези майки дори аз се поизнервям. Нямаше да бъде и наполовина толкова лошо, ако не се движеха…

— Ето го кралят — обади се Линкс и посочи към първата колона. — От другата страна, скъпи. Ще трябва да заобиколиш.

— По дяволите! Ето това е, което наистина не обичам.

— Заложи на безопасността и се приближи отзад.

— Не. — Крозе оголи страховито зъбите си. — Ще докажа, че имам разни мъжки атрибути.

Рашмика усети как седалката се заби в гръбнака й, когато Крозе даде пълна газ на айсджамъра. Колоната се плъзгаше край тях, докато задминаваха колите една подир друга. Движеха се по-бързо, но не много по-бързо. Рашмика беше очаквала, че керванът се движи безшумно като повечето неща на Хела. Не можеше точно да го чуе, но го усещаше — грохот под нивото на доловимите звуци, хор от инфразвукови компоненти, който достигаше до нея през леда, през ските, през сложната система от ресори на айсджамъра. Непрестанният тътен на колелата напомняше нетърпеливо потропване на милиони обути крака. Стоварването на всеки трак на гъсениците в леда се чуваше като глухо бумтене. Към това се прибавяше драскането на подобните на кирки механични крака, предназначени да осигуряват някаква тяга, въпреки че земята беше замръзнала. Чуваше се ниското, стенещо стържене на сегментираната машина, както и още десетина други шумове, които не успяваше да изолира. Зад всичко това, като поредица от органови звуци, Рашмика чуваше задъханите усилия на двигателите.

Айсджамърът на Крозе вече бе поизпреварил водещата двойка машини и разстоянието, което го делеше в момента от тях, беше около два пъти по-голямо от дължината им. Батарея от прожектори светеше пред кервана и къпеше превозното средство на Крозе в остро синкаво сияние. Рашмика виждаше малки фигурки, които се движеха зад прозорците и дори по върховете на машините, приведени над парапетите. Скафандрите им бяха изрисувани в съответствие с религиозната иконография.

Керваните бяха факт от живота на Хела, но Рашмика знаеше съвсем слабо как оперират. Все пак беше запозната с основните моменти. Керваните бяха подвижните агенти на големите църкви, управителните тела на катедралите. Разбира се, катедралите се движеха — бавно, както бе пояснил Крозе — но почти винаги се ограничаваха с екваториалния колан на Неизменния път. Понякога се отклоняваха от Пътя, но никога не стигаха толкова далеч на север или на юг.

Керваните обаче можеха да се движат по-свободно. Скоростта им позволяваше да осъществяват пътувания далеч от Пътя и пак да успяват да настигнат своите майки-катедрали преди довършването на същото завъртане. Те се разцепваха и преобразуваха, докато се движеха, изпращаха по-малки експедиции и се сливаха с други през определени части от своето пътуване. Често един керван можеше да представлява три-четири църкви, които се отличаваха с фундаментално различните си възгледи по въпроса за чудото на Куейч и неговата интерпретация. Всички църкви обаче имаха еднаква нужда от черноработници и резервни части. Всички се нуждаеха от нови членове.

Крозе насочи айсджамъра към централната част на пътя, непосредствено пред кервана. Тъкмо бяха тръгнали нагоре по един склон и в резултат айсджамърът започна да губи предимството на скоростта пред кервана, който просто продължаваше да се движи, без да забелязва промяната в нивото.

— Бъди внимателен сега — обади се Линкс.

Крозе перна контролните лостове и задната част на айсджамъра се изви към другия край на процесията. Носът я последва и с тъп удар ските се наместиха в по-стари бразди, направени по-рано в леда. Наклонът бе станал още по-стръмен, но това вече нямаше значение, защото не се налагаше Крозе да бъде начело на кервана. Бавно, но с неспирната инерция на плъзгащата се покрай кораб планета, предните машини ги настигнаха.

— Това е кралят, така е — потвърди Крозе. — Както изглежда, те също са готови за нас.

Рашмика нямаше представа какво означава това, но докато се движеха успоредно, забеляза два полюляващи се от покрива крана, които спускаха метални куки. Две наперени фигури в скафандри слизаха по кабелите, всяка седнала върху една от куките. Изгубиха се от полезрението й и в продължение на няколко секунди не се случи нищо, после момичето чу тежки стъпки по покрива на айсджамъра. Последва дрънчене на метал в метал и миг по-късно движението на машината се прекрати като насън. Повдигнаха ги от леда и те увиснаха във въздуха от едната страна на кервана.

— Самонадеяните копелета го правят всеки път — рече Крозе. — Но няма никакъв смисъл да спориш с тях. Или приемаш това положение, или изобщо се отказваш да имаш вземане-даване с тях.

— Поне ще можем да излезем оттук и да си изпънем краката за малко — каза Линкс.

— В кервана ли сме вече? — поинтересува се Рашмика. — Официално, имам предвид?

— В кервана сме — потвърди Крозе.

Момичето кимна, изпълнено с облекчение, че вече бяха недосегаеми за полицията на Вигрид. Все още не бяха видели и следа от тях, но в нейните представи те бяха само един-два завоя зад айсджамъра на Крозе.

Все още не знаеше какво да мисли за това. Беше очаквала някакво раздвижване след като властите откриеха бягството й. Но освен молбата хората да бъдат нащрек и да я върнат, ако я открият, не беше предполагала, че някой ще предприеме активни, целенасочени действия. Положението обаче се бе оказало по-неприятно, защото полицията бе решила, че Рашмика има нещо общо с експлозията в склада за взривни материали. Явно смятаха, че бяга от страх да не бъде разкрита. Те, разбира се, грешаха, но при липсата на по-убедителен заподозрян, тя нямаше никакво доказателство в своя защита.

Слава Богу, Крозе и Линкс поне не се съмняваха в това или пък изобщо не ги интересуваше какво би могла да е извършила. Оставаше обаче страхът йот барикадиране на пътя, което да сложи край на движението на айсджамъра, преди да стигнат до кервана.

Сега можеше да престане да се тревожи… поне за това.

Паркирането на айсджамъра отне само минута. Крозе, изглежда, нямаше думата по въпроса, защото, без да направи каквото и да било, което Рашмика да забележи, въздухът в превозното средство се раздвижи и от това тъпанчетата й леко запукаха. После чу приближаващи се стъпки.

— Обичат да се знае кой е шефът — каза Крозе, сякаш това се нуждаеше от пояснение. — Но ти не се страхувай от никой тук, Рашмика. Те обичат да демонстрират силата си, но въпреки това се нуждаят от нас, обитателите на полупустинните райони.

— Не се притеснявай за мен — отвърна момичето.

В кабината нахлу някакъв човек. Държеше се така, сякаш беше излязъл за малко едва преди минута. Широкото му жабешко лице беше месесто, а кожата, която свързваше основата на плоския му нос и горната част на устата, блестеше от нещо неприятно. Носеше палто от дебела пурпурна материя, с дълъг подгъв и щедро бухнали яка и маншети. Барета с неясен дребен образ бе поставена на една страна върху червените му коси, а пръстите му бяха натежали от богато орнаментирани пръстени. В едната си ръка стискаше компютърен бележник, чийто екран беше запълнен с колонки, изписани с древна писменост. Рашмика забеляза на дясното му рамо някаква конструкция от яркозелени колонки и тръбички. Нямаше представа за какво служи — дали е украшение или тайнствен лечебен аксесоар.

— Мистър Крозе — каза вместо “добре дошли” непознатият. — Каква неочаквана изненада. Наистина не мислех, че ще успеете и този път.

Крозе сви рамене. Рашмика виждаше, че прави всичко възможно да изглежда безгрижен и незаинтересован, но се забелязваше, че това му струва известни усилия.

— Добрият човек не може да бъде задържан, квесторе.

— Възможно е. — Новодошлият хвърли поглед към екрана и присви устни с вид на човек, захапал лимон. — Вие обаче оставихте нещата за малко късничко през деня. Печалбите са незначителни, Крозе. Надявам се да не останете прекалено разочарован.

— Животът ми е поредица от разочарования, квесторе. Мисля, че вече съм свикнал с това.

— Искрено се надяваме случаят да е такъв. Всеки трябва да знае мястото си в живота, Крозе.

— Аз определено зная своето, квесторе. — Крозе направи нещо с контролното табло, вероятно за да зареди айсджамъра. — Е, отворени ли сте за бизнес или не? Определено сте се постарали да ошлайфате практиката на хладния си прием.

Мъжът се усмихна неубедително.

— Това е гостоприемство, Крозе. Хладен прием би означавало да ви оставим на леда или да ви премажем.

— В такъв случай най-добре да се смятам за изключително облагодетелстван.

— Кой сте вие? — попита ненадейно Рашмика, като изненада дори самата себе си.

— Това е квестор… — побърза да се намеси Линкс, преди да са я прекъснали.

— Квестор Рътланд Джоунс — прекъсна я все пак техният домакин с театрален тон, сякаш играеше пред галерията. — Отговорник за допълнителните провизии, управител на керваните и другите мобилни единици, странстващ легат на Първата адвентистка църква. А вие сте?

— Първите адвентисти? — повтори Рашмика, за да се увери, че го е чула правилно. Първите адвентисти имаха много разклонения, част от които на свой ред също извънредно влиятелни църкви. Имената на някои от тях бяха толкова сходни, че беше лесно да ги объркаш. Тя обаче се интересуваше именно от Първата адвентистка църква. — Най-старата църква, нали? — добави тя.

— Освен ако не съм в голяма грешка относно моя работодател — да. Все още обаче ми се струва, че не сте отговорили на въпроса ми.

— Рашмика — отвърна тя. — Рашмика Елс.

— Елс. — Мъжът буквално сдъвка сричката. — Доста разпространено име в селата из пустеещите вигридски земи, изглежда. Но не мисля, че съм срещал някой Елс толкова далече на юг.

— Може и да сте срещали, веднъж — отговори момичето.

Това беше малко несправедливо: дори керванът, с който бе отпътувал брат й, да беше също свързан с адвентистите, надали беше точно този.

— Смятам, че щях да си спомня.

— Рашмика пътува с нас — намеси се Линкс. — Рашмика е… умно момиче. Нали така, скъпа?

— Горе-долу — отвърна девойката.

— И мисли, че може да намери своята роля в църквите — додаде Линкс.

Тя облиза пръстите си и намести косата, прикриваща рожденото й петно.

Новодошлият остави компютърния бележник.

— Роля ли?

— Нещо техническо — побърза да уточни Рашмика.

Беше репетирала тази среща десетки пъти, като във въображението си винаги последната дума оставаше нейната, но сега всичко ставаше прекалено бързо и съвсем не така, както се бе надявала.

— Винаги има за какво да използваме умни момиченца — заяви квесторът. И затършува в единия от горните си джобове. — Както и момчета. Зависи от дарбите им.

— Аз нямам дарби — обяви Рашмика. В устата й последната дума прозвуча почти като обида. — Но съм грамотна и образована. Мога да програмирам повечето характеристики на един слуга робот. Знам много за изследванията върху скътлърите. Имам някои идеи във връзка с тяхното унищожаване. Това със сигурност може да бъде от полза за някой в църквата.

— Тя се чуди дали не би могла да намери място в някоя от спонсорираните от църквата археологически изследователски групи — поясни Линкс.

— Така ли? — попита квесторът.

Рашмика кимна. Според нея тези спонсорирани от църквите изследователски групи бяха истински майтап — те съществуваха единствено за да затвърждават съществуващата куейчистка доктрина за скътлърите; но все пак трябваше да започне отнякъде. Истинската й цел беше да се добере до Харбин, а не да продължи изследването си върху скътлърите. Много по-лесно щеше да го открие обаче, ако заемеше някакъв чиновнически пост, например във въпросните изследователски групи, вместо да се захване с някоя скромна работа като поправката на Пътя.

— Мисля, че бих могла да бъда от помощ — заяви тя.

— Да знаеш много за изследванията на дадена тема съвсем не е същото като да знаеш каквото и да било за самата тема — погледна я квесторът и й се усмихна с лека симпатия.

Той измъкна ръка от горния джоб на палтото си. Стискаше щипка семена между палеца и показалеца. Многосъставното зелено нещо на рамото му се размърда с предизвикваща любопитство скованост, която напомни на Рашмика за нещо надуто, за същество, създадено от балони. Беше някакво животно, но такова, каквото тя, със сравнително ограничения си опит, не помнеше да е виждала някога. Едва сега забеляза в единия край на най-дебелата му тръбичка нещо като глава на костенурка с многофасетни очи и деликатна, като че ли механична уста. Квесторът предложи пръстите си на създанието, като набърчи насърчително устни. То се разтегна надолу по ръката му и нападна щипката семена с нерешителна любезност. “Какво ли е това?”, питаше се момичето. Тялото и крайниците бяха като на насекомо, но издължената опашка, увита неколкократно около ръката на квестора, напомняше повече за влечуго. А в начина, по който се хранеше, имаше нещо уникално, характерно за птиците. Спомняше си отнякъде птици: бляскави, качулати, наперени същества в кобалтовосин цвят, чиито опашки се отваряха като ветрила. Пауни. Но къде беше виждала пауни?

Квесторът се усмихна на любимото си животно.

— Несъмнено сте чели много книги — додаде той, като погледна странично към момичето. — Това е достойно за насърчение.

— Тя не изпускаше от внимателния си поглед животното.

— Израснах в подземните разкопки, квесторе. Помагах при изкопните работи. Дишам прах от скътлъри от мига, в който съм родена.

— Но за нещастие това качество съвсем не е чак толкова уникално. Колко изкопаеми от скътлъри сте изследвали?

— Нито едно — отвърна след кратка пауза Рашмика.

— Е, в такъв случай… — Квесторът потупа с пръст по устната си, после докосна устата на животното. — Това е достатъчно за теб, Ментово бонбонче.

Крозе се покашля.

— Защо не продължим този разговор на кервана, квесторе? Не искам да пътувам прекалено дълго, за да се прибера у дома, а все още ни предстои много работа.

Създанието — Ментово бонбонче — се оттегли обратно нагоре по ръката на квестора, след като пирът приключи. Започна да почиства лицето си с миниатюрните си, подобни на ножици предни крайници.

— Ти ли носиш отговорност за момичето, Крозе? — попита квесторът.

— Не точно, не. — Погледна към Рашмика и се поправи: — Искам да кажа — да, грижа се за нея, докато стигне там, накъдето е тръгнала, и ще приема лично опитите на някой да й посегне. Но какво ще прави със себе си след това, не е моя работа.

Квесторът насочи вниманието си отново към Рашмика.

— И на колко години си точно?

— На колкото трябва — отвърна тя.

Зеленото същество обърна подобната си на малка куличка глава към нея — фасетъчните му очи приличаха на къпини.

Повърхността на Хела, 2615 година

Куейч ту идваше на себе си, ту губеше отново съзнание. След всеки следващ преход разликата между двете състояния се размиваше все повече и повече. Той халюцинираше и после халюцинираше, че халюцинацията е била истина. Виждаше спасители, борещи се със сипея, които ускоряваха крачка, щом го видеха, и му махаха приветствено с напъханите си в ръкавици ръце. На втория или третия път се разсмя при мисълта, че си представя спасителите му да идват при съвсем същите обстоятелства като истинските. Никой никога нямаше да му повярва, нали?

Но някъде между пристигането на спасителите и точката, когато го отнасяха към сигурността, той се озоваваше неизменно в кораба с разкъсвани от болка гърди, а едното му око виждаше света като че през тънка мъгла.

“Доминатрикс” продължаваше да пристига, да се плъзга между отвесните стени на пропастта. Дългият тъмен кораб намаляваше скоростта и се подпираше на специално предназначените за тази цел шипове. Средният люк се отваряше меко и от него се появяваше Моруина. Излизаше сред мъгла от вентили, хвърляше се да го спасява, величествена и страховита като готова за битка армия. Измъкваше го от разбитите останки на “Дъщерята” и с присъщата за сън липса на логика той нямаше нужда да диша, докато тя му помагаше да се добере до другия кораб, придвижвайки се из безвъздушното студено пространство от светлини и сенки. Или пък се появяваше в специалния костюм, като успяваше по някакъв начин да го накара да се движи, макар Куейч да знаеше, че беше изработен по начин, който правеше невъзможно свиването му.

Постепенно халюцинациите надделяха над рационалната мисъл. В един от миговете на просветление му мина през ума, че най-щадящо за него би било някоя от тях да го споходи, докато умира, за да му бъде спестено стряскащото осъзнаване, че все още не е спасен.

Видя Жасмина да идва към него, спускайки се по сипея, следвана от Грьолие. Кралицата избождаше с нокти очите си, докато приближаваше и оставяше кървави струйки.

Куейч продължаваше да идва на себе си, но халюцинациите преминаваха плавно една в друга, а усещането, предизвикано от вируса, се засилваше. Никога досега не беше имал толкова интензивни преживявания, дори когато вирусът бе влязъл за първи път в него. Музиката подплатяваше всяка мисъл, цветните светлини от витражите проникваха във всеки атом на вселената. Чувстваше се внимателно наблюдаван и силно обичан. Емоциите не му се струваха вече като фасада, а напълно действителни. Сякаш досега беше виждал само отражението на нещо или беше чувал приглушеното ехо от някаква невероятно красива и сърцераздирателна музика. Възможно ли беше това действително да е въздействието от един изкуствено създаден вирус, намерил убежище в главния му мозък? Преди винаги го беше чувствал така — поредица от грубовати, механично предизвикани реакции, но сега емоциите бяха като че неразделна част от него самия и не оставяха място за нищо друго. Беше като разликата между ефекта, използван за театралната сцена, и самата гръмотевична буря.

Някаква смаляваща се, рационална част от него казваше, че нищо всъщност не се е променило, че усещанията все така се дължат на вируса. Мозъкът му бе изгладнял за кислород поради изтичането на въздух от кабината. Не беше необичайно при тези обстоятелства да изпитва емоционални промени. И ефектът можеше да се увеличи многократно поради наличието на вируса.

Тази рационална част се смаляваше все повече и скоро щеше да преустанови съществуването си.

Единственото, което усещаше, беше присъствието на Всемогъщия.

— Добре — промълви Куейч, преди да изгуби съзнание. — Сега вече вярвам. Имаш ме. Но все още се нуждая от чудо.

ДЕСЕТ

Хела, 2615 година

Събуди се. Движеше се. Въздухът беше студен, но свеж, не усещаше болки в гърдите. “Значи това е то — помисли си. Последната халюцинация, преди може би мозъкът му да попадне във водовъртежа на клетъчната смърт. — Просто се постарай да бъде хубава и да я поддържаш, докато умра. Това е единственото, за което те моля.”

Но този път му се стори истинска.

Опита да се огледа, но все още беше хванат като в капан в “Дъщерята”. Гледката обаче се променяше, пейзажът подскачаше и се тресеше от време на време. Осъзна, че се хлъзга надолу по сипея към дъното на пропастта. Изви врат и със здравото си око видя суматоха от вентили, лъскави стави на крайници.

Моруина.

Но не беше Моруина. Беше един слуга, от монтьорския отдел на “Доминатрикс”. Подобният на паяк робот беше закрепил прилепващи плочки за “Дъщерята на чистача” и я теглеше по земята. Куейч все още се намираше в нея. “Разбира се, разбира се, разбира се.” Как иначе щеше да го измъкне оттук? Сега се чувстваше като истински глупак. Нямаше нито скафандър, нито херметична камера за влизане във и излизане от безвъздушното пространство в кораба. Всъщност корабът беше неговият скафандър. Защо тази мисъл досега не му беше минавала през ума?

Чувстваше се по-добре: с прояснена глава и мисли. Забеляза, че роботът беше включил нещо в едно от местата за “пъпната връв” на “Дъщерята”. Вероятно я захранваше със свеж въздух. “Дъщерята” несъмнено му беше казала какво е необходимо за поддържане живота на намиращия се в нея човек. Напълно възможно беше дори въздухът да е пренаситен с кислород, за да облекчи болката и тревогата му.

Не можеше да повярва, че това се случва. След всички халюцинации то наистина приличаше на реалност. Усещането беше за действително преживяване. И не мислеше, че слугите бяха взели участие в някоя от халюцинациите му до този момент. Така и не беше обмислил нещата достатъчно ясно, за да стигне до извода, че щеше да се наложи точно слуга да го издърпа заедно с кораба, за да го спаси. Сега, като се замислеше, това му се струваше повече от очевидно, но в сънищата му неизменно хора идваха да го спасяват. Пренебрегнатата подробност трябваше да го направи реалност, нали?

Куейч погледна към конзолата. Колко ли време беше изминало? Наистина ли въздухът бе успял да му стигне за пет часа? Преди това му се бе сторило съмнително, но ето че все още дишаше. Може би беше помогнал индоктриналният вирус, поставяйки мозъка му в някакво мистериозно състояние на дзен-спокойствие, в което използваше кислорода по-бавно.

Но до третия или най-много четвъртия час не трябваше да е останал никакъв въздух, камо ли кислород. Освен ако корабът не беше допуснал грешка. Това бе смайваща мисъл, като се имаше предвид през какво бе преминал, но не виждаше друго обяснение. Изтичането на въздух трябва да се бе оказало не толкова сериозно, колкото бе помислила “Дъщерята”. Или пък в началото е било доста сериозно, но отворът се бе запушил до известна степен. Може би системите за самовъзстановяване не бяха напълно унищожени и корабът бе съумял да затвори пробива.

Да, трябва да бе станало така. Просто нямаше друго обяснение.

Но според конзолата от катастрофата бяха изминали само три часа.

Това не беше възможно. “Доминатрикс” трябваше да се намира все още някъде зад Халдора и нямаше как да се осъществи никаква комуникация с него. И това положение трябваше да продължи още шейсет минути! И още много минути, преди да успее да стигне до него дори при максимална скорост. А в случая максималната скорост не беше осъществима, нали? На борда на кораба имаше човек, който трябваше да бъде пазен. В най-добрия случай “Доминатрикс” щеше да е ограничен поне при намаляването на скоростта преди приземяването.

Но ето че сега стоеше пред него, върху леда. И изглеждаше толкова реален, колкото всичко останало. Явно времето беше объркано, реши Куейч. Времето беше объркано, а пробивът се беше затворил. Нямаше друга възможност. Е, имаше, като се замисли човек, но не заслужаваше да й бъде обърнато особено внимание. Ако времето все пак не беше сгрешено, тогава “Доминатрикс” някак си беше получил сигнала за бедствие, преди да се появи иззад Халдора. Сигналът трябва да си бе прокарал път въпреки преградата, която представляваше планетата. Можеше ли да се е случило подобно нещо? Беше решил, че е невъзможно, но при такова доказателство като намиращия се пред очите му кораб, беше готов да приеме всичко. Дали някаква чудатост в атмосферната физика не бе послужила като проводник за неговото съобщение и не му бе помогнала да заобиколи Халдора? Не можеше да се закълне, че нещо от този род е невъзможно. Ако часовникът беше верен, каква беше алтернативата? Че цялата планета бе престанала да съществува, колкото да премине съобщението му ли?

Ето това вече щеше да е наистина чудо. Беше се помолил за чудо, но не беше очаквал да се случи наистина.

Друг робот чакаше край отворената врата. Със съвместни усилия двете машини вдигнаха “Дъщерята” в “Доминатрикс”. След това се заеха да правят нещо с нея, докато през корпуса й отекна поредица дрънчащи звуци. Въпреки претърпените увреждания, формата на малкия кораб бе запазена дотолкова, че да може да бъде закрепен на старото си място в хангара. Куейч погледна надолу и видя как люкът се отвори под него.

Минута по-късно друг слуга — този път много по-малък — се зае да отваря “Дъщерята”, за да го изнесе от нея.

— Моруина — промълви Куейч, намерил сили да говори въпреки върналата се в гърдите му болка. — Моруина, върнах се. Понатъртен, но иначе жив и здрав.

Но никой не му отговори.

Арарат, 2675 година

Капсулата се готвеше да се отвори. Клавейн седеше пред нея, сплел пръсти под брадичката си, свел глава като че ли в молитва или в изпълнено с разкаяние съзерцание на извършен неотдавна ужасен грях.

Беше отметнал качулката си и белите му коси се бяха разпилели по яката на палтото и по раменете му. Изглеждаше като старец, със солиден ръст и вдъхващ уважение, който обаче не приличаше особено на Клавейн, когото всички си мислеха, че познават. Скорпион не се съмняваше, че след като се върнеха при своите съпрузи и съпруги, любими и приятели, работниците щяха да разкажат за привидението, което се бе материализирало от мрака, въпреки изричното нареждане да не го правят. Щяха да споменат за обезпокоителната му прилика с Клавейн, но че изглеждало много по-старо и крехко от него. Скорпион беше също толкова сигурен, че те биха предпочели този старец да се окаже някой съвсем друг, а лидерът им да се намира все така на другия край на света. Ако приемеха него за Клавейн, излизаше, че ги бяха излъгали и че Клавейн не беше нищо повече от сив призрак на самия себе си.

Скорпион седна на празното място до него.

— Улавяш ли нещо?

Мина известно време, преди Клавейн да отговори шепнешком:

— Почти нищо повече от домакинските приказки, за които вече съобщих. Капсулата блокира повечето му нервни трансмисии. Те излизат на парченца, понякога добре разбъркани.

— Но си убеден, че е Рьомонтоар?

— Убеден съм, че не е Скейд. Кой друг може да е в такъв случай?

— Ако питаш мен, възможностите са десетки.

— Не, не са. Човекът в тази капсула е конджоинър.

— Някой от съюзниците на Скейд в такъв случай.

— Не. Всичките й приятели са замесени от същото тесто: нов модел конджоинъри, бързи, ефективни и студени като лед. Умовете им създават друго усещане.

— Трудно ми е да те разбера, Невил.

— Ти смяташ, че всички ние сме еднакви, Скорп. Но не сме. Никога не сме били еднакви. Всеки конджоинър, с когото съм свързвал съзнанието си, е бил различен. Всеки път, когато съм докосвал мислите на Рьомонтоар, все едно… — Клавейн се поколеба за момент и се усмихна едва забележимо, когато се сети за нужната аналогия. — Все едно докосвам механизма на часовник. Стар часовник, хубав часовник, на който може да се разчита. От тези, които е имало в църквите. Направени от желязо, със зъбчато колело и пружинен механизъм. Мисля, че за него аз бях нещо дори още по-бавно и по-механично… воденичен камък може би. Докато умът на Галиана…

Гласът му изневери.

— Успокой се, Невил.

— Нищо ми няма. Нейният ум беше като пълна с птици стая. Красиви, умни пойни птици. И пееха — без да предизвикват някаква безсмислена какофония, без да са в унисон, а една на друга, мрежа от песни, бляскав, блещукащ разговор, по-бърз, отколкото умът е в състояние да следи. А Фелка… — Поколеба се отново, но продължи почти веднага: — Умът на Фелка беше като турбинно помещение — онова ужасно усещане едновременно за безмълвие и ужасна скорост. Тя рядко ми позволяваше да видя нещо дълбоко в нея. Сигурен съм, че постъпваше така, защото беше убедена, че няма да мога да го понеса.

— А Скейд?

— Тя беше като лъскава сребърна кланица, цялата във въртящи се и фучащи остриета, предназначени да режат и кълцат реалността и всеки, който е достатъчно глупав да надзърне прекалено дълбоко в черепа й. Поне аз виждах това, което ми позволяваше. То може би нямаше много общо с действителното състояние на ума й. Главата й беше като пълен с огледала коридор. Там човек виждаше само онова, което тя искаше да види.

Скорпион кимна. Беше видял Скейд един-единствен път, и то за няколко минути. Клавейн и прасето се бяха инфилтрирали в нейния кораб, повреден и носещ се без контрол, след като тя бе направила опит, с помощта на опасен извънземен механизъм, да надвиши скоростта на светлината. Тогава тя беше изнемощяла и очевидно объркана от онова, което бе видяла след инцидента. Но макар да не можеше да надникне в ума й, от тази среща Скорпион си бе тръгнал с убеждението, че Скейд не е жена, с която можеш да си позволиш да играеш безнаказано игрички.

Честно казано, нямаше нищо против, че не е способен да надникне в черепа й. Но беше длъжен да предположи най-лошото. Ако Скейд беше в капсулата, напълно възможно беше да прикрива нервните си пакети, за да създаде в Клавейн невярно чувство за сигурност и да изчака удобния момент да си проправи път в неговия череп.

— Усетиш ли нещо странно… — започна той.

— Това е Рем.

— Абсолютно сигурен ли си?

— Сигурен съм, че не Скейд. Това достатъчно ли е за теб?

— Предполагам ще трябва да е достатъчно, приятелю.

— По-добре да е така — додаде Клавейн, — защото… — Замълча и премигна. — Чакай. Нещо става.

— Хубаво или лошо?

— Ще разберем.

Светещите дисплеи отстрани на яйцето не бяха прекратявали работата си, откакто го бяха измъкнали от морето, но сега в тях настъпи рязка промяна и те преминаха от един режим на работа в друг. Пулсиращият червен кръг премигваше по няколко пъти в секунда вместо веднъж на десет секунди. Скорпион го гледаше като хипнотизиран и тогава забеляза, че спря да премигва напълно и се облещи насреща им не особено добронамерено. Червеният кръг стана зелен. Нещо вътре в яйцето издаде поредица приглушени подрънквания, които накараха Скорпион да се сети за стария механичен часовник, описан преди малко от Клавейн. Миг по-късно едната страна на капсулата се открехна. Макар да бе очаквало това, прасето подскочи от внезапното раздвижване. Хладна струя полъхна изпод разширяващия се процеп. Голяма плоча от обгорен метал се плъзна встрани на безупречно смазаните си панти.

Смесица от миризми го удари в носа: стерилизиращи агенти, механични смазки, врящи охладителни течности, човешки изпарения.

Парата се разнесе и разкри гола жена, свита в яйцето в ембрионална поза. Беше покрита със защитен зелен гел. Дантелено тънка черна апаратура се виеше около нея като лиани около статуя.

— Скейд? — обади се Скорпион.

Не изглеждаше като Скейд, която си спомняше — главата й например беше с правилна форма, но допълнителното мнение никога не вредеше.

— Не е Скейд — обади се Клавейн. — Нито пък Рьомонтоар.

Отстъпи крачка от капсулата.

Задейства се някаква автоматична система. Машинарията започна да се отвива от тялото на жената, докато струи под налягане я почистваха от защитния зелен гел. Кожата под гела имаше цвят на светъл карамел. Косата на черепа беше обръсната почти до скалпа. Малките гърди се намираха в празното пространство, образувано между краката и горната част на тялото й.

— Изчакайте да я прегледам — каза Валенсин.

Скорпион го задържа.

— Почакай. Стигнала е дотук без наша помощ. Сигурен съм, че ще успее да се справи сама още няколко минути.

— Скорп има право — обади се Клавейн.

Жената затрепери като неодушевен предмет, в който бе вдъхната груба пародия на живот. С вдървени драскащи движения започна да обира гела с пръсти и да го хвърля настрани. Движенията й станаха по-трескави, сякаш опитваше да потуши огън.

— Здравей — обади се Клавейн и повиши глас: — Успокой се. В безопасност си и се намираш сред приятели.

Седалката или рамката, в която непознатата бе седяла прегъната, се откъсна от яйцето посредством бутала. Голяма част от обвиващата я апаратура се бе отделила от нея, но все още много кабели изчезваха в тялото на жената. Сложен пластмасов дихателен апарат закриваше долната част на лицето й и й придаваше маймунски профил.

— Някой разпознава ли я? — попита Васко.

Устройството бавно изправяше жената от ембрионалната позиция до нормалната човешка стойка. Сухожилията и ставите пукаха и щракаха неприятно. Жената изохка под дихателната маска и започна да отделя кабелите и тръбичките, изчезващи през отвори в кожата й или прикрепени към нея с лейкопласти.

— Аз я познавам — промълви Клавейн. — Казва се Ана Хури. Тя беше партньорката на Иля Вольова от старата “Безкрайност”, преди да падне в нашите ръце.

— Бившият войник — допълни Скорпион, спомнил си няколкото пъти, в които се бе срещал с тази жена и малкото, което знаеше за миналото й. — Прав си — това е тя. Но изглежда някак различно.

— Нормално. Все пак е с двайсет години по-стара. Освен това са я превърнали в конджоинър.

— Искаш да кажеш, че преди не е била? — поинтересува се Васко.

— Не и когато я познавахме — уточни Клавейн.

Скорпион го погледна.

— Сигурен ли си, че сега е конджоинър?

— Улових мислите й, нали? Успях да разбера, че не е Скейд или някое от нейните приятелчета. Глупавото е друго: заради това си направих извода, че трябва да е Рьомонтоар.

Валенсин направи нов опит да си проправи път напред.

— Бих искал вече да й помогна, ако няма да наруша прекалено удобството ви.

— Тя сама се грижи за себе си — отвърна Скорпион.

Хури седна почти в нормална позиция, така, както би седял човек, очакващ да бъде приет за уговорена среща. Но самообладанието й продължи само няколко секунди. Тя се пресегна и смъкна маската, като издърпа петнайсет сантиметра покрита със слуз пластмасова тръбичка от гърлото си. В същия момент издаде мучащ звук, сякаш някой бе стоварил неочаквано юмрука си в стомаха й. Последва суха раздираща кашлица, преди дишането й да се нормализира.

— Скорпион… — започна Валенсин.

— Докторе, не съм удрял човек от двайсет и три години. Не ми давай повод да направя изключение. Защо не седнеш?

— По-добре направи каквото ти казва — обади се Клавейн.

Хури обърна глава към тях. Вдигна ръка, за да прикрие от светлината напълнените с кръв цепки на очите си, премигвайки иззад пръстите си.

После се изправи, все така без да ги изпуска от погледа си. Скорпион я наблюдаваше с любезно безразличие. Някои прасета се възбуждаха при вида на гола жена, така както някои хора чувстваха привличане към прасета.

Но макар физиологичните разлики между женските прасета и представителките от женския пол на човешкия род да не бяха много големи, именно те бяха от значение за Скорпион.

Хури се подпря с ръка на капсулата. Стоеше права с леко допрени колене, сякаш можеше да се свлече всеки момент. Но вече беше в състояние да понесе светлината само като примижа.

Заговори с дрезгав, но твърд глас:

— Къде съм?

— На Арарат — отговори Скорпион.

— Къде.

Не беше формулирано като въпрос.

— На Арарат засега е достатъчно.

— В близост до главното ви селище, предполагам.

— Както казах…

— Колко време продължи?

— Зависи — каза Скорпион. — Два дни, откакто уловихме светлинния сигнал от капсулата ти. Не знаем колко си прекарала в морето. Или колко време ти е било нужно, за да дойдеш на тази планета.

— Два дни? — Изгледа го така, сякаш беше казал “седмици” или “месеци”. — Какво точно ви отне толкова време?

— Имаш късмет, че успяхме да стигнем до теб толкова бързо — намеси се Блъд. — А графикът на събуждането не беше под наш контрол.

— Два дни… Къде е Клавейн? Искам да се видя с него. Моля ви само да не ми казвате, че сте го оставили да умре, преди да съм пристигнала.

— Не се тревожи заради това — заяви меко Клавейн. — Както виждаш, все още съм съвсем жив.

Тя го изгледа втренчено като човек, който се опасява, че може да е жертва на зле скалъпена измама.

— Ти?

— Да. — Той разпери ръце. — Съжалявам, че те разочаровах толкова.

Тя го гледа още известно време, после рече:

— Извинявай. Просто не… очаквах това.

— Мисля, че все още мога да бъда от полза. — Той се обърна към Блъд. — Ще й донесеш ли едно одеяло? Не искаме да умре от настинка. А след това е най-добре да оставим доктор Валенсин да й направи пълен преглед.

— Няма време за това — заяви Хури и откъсна няколкото лейкопласта, които беше пропуснала. — Искам да ми намерите нещо, с което може да се прекоси водата. И някакво оръжие. — Направи пауза, преди да добави: — Както и малко вода и храна. И някакви дрехи.

— Изглежда, доста бързаш — каза Клавейн. — Не може ли да изчакаш до сутринта? Все пак са минали двайсет и три години. Има доста неща, за които да си поговорим.

— Представа си нямаш — отвърна Ана.

Блъд подаде едно одеяло на Клавейн. Той пристъпи към новодошлата и й го подаде. Тя се уви с него без ентусиазъм.

— С лодките ще се справим — додаде той. — И с пушките. Но мисля, че ще е от полза, ако разберем защо са ти нужни незабавно.

— Заради моето бебе — отговори Хури.

Клавейн кимна учтиво.

— Твоето бебе?

— Дъщеря ми. Казва се Ора[4]. Тя е тук, на… как казахте се нарича това място?

— Арарат — отговори Клавейн.

— Добре, тя е тук, на Арарат. И аз идвам да я спася.

Клавейн погледна другарите си.

— И къде точно се намира дъщеря ти?

— На около осемстотин километра оттук — поясни Хури. — А сега ми дайте въпросното оръжие. И един инкубатор. И някой военнополеви хирург.

— Защо пък военнополеви хирург? — поинтересува се Клавейн.

— Защото първо ще трябва да я извадите от Скейд.

ЕДИНАЙСЕТ

Хела, 2727 година

Рашмика погледна към останките от скътлъри. Символ на крещящо богатство, те висяха от тавана в голямото преддверие на превозното средство от кервана. Дори ако бяха имитация или не съвсем истински, тъй като бяха сглобени от несъвместими части, това бе първият привидно цял скътлър, който виждаше. Искаше й се да намери начин да се качи догоре, за да го огледа добре, да обърне внимание на абразивните отпечатъци, оставени от приплъзването на твърдите черупчести части при триенето им една в друга. Досега Рашмика само бе чела за такива неща, но беше сигурна, че ако има възможност да го огледа внимателно в продължение на един час, ще може да каже дали е автентично, или поне да изключи възможността да е евтина имитация.

Кой знае защо не смяташе, че е вероятно да е евтино или фалшиво.

Направи наум класификация на морфологията на тялото на скътлър. Реши, че е DK4V8M. Или DK4V8L, ако се бъркаше заради играта на прахта и сенките около влачещата се черупчеста опашка. Поне беше възможно да приложи обичайната схема за морфологично класифициране. Евтините фалшификати понякога събираха части на тялото в невъзможни комбинации, докато това тук определено беше съчетало правдоподобно отделните компоненти, дори да не бяха извадени непременно от една и съща гробница.

Скътлърите бяха истински кошмар за учените в областта на класификацията. Първия път, когато се натъкнаха на техни останки, помислиха, че просто събират разпръснатите части от тялото на нещо като голямо насекомо или омар. Оказа се, че тялото му е сложен комплекс от отделни части с много, различни и високоспециализирани крайници и сетивни органи, които си пасваха повече или по-малко логично, така че се бе наложило да се правят догадки само за меките вътрешни органи.

Вторият скътлър обаче се оказа съвсем различен от първия. И частите на тялото, и крайниците бяха различен брой. Фрагментите, образуващи главата и устата, не си приличаха изобщо. Но и този път всички части си паснаха добре, образувайки цялостен екземпляр, без да останат смущаващи парчета.

Третият нямаше нищо общо нито с първия, нито с втория. Нито пък четвъртият или петият.

При изравянето на останките на стотния скътлър, учените разполагаха със сто различни варианта на техния телесен план.

Теоретиците търсеха някакво обяснение. Всичко до този момент навеждаше на мисълта, че няма дори два скътлъра, родени подобни. Но две, направени едновременно открития, разбиха за една нощ на пух и прах тази идея. Първото беше изравянето на запазено цяло люпило бебета-скътлърчета. Въпреки известните разлики между частите на тялото, имаше еднакви бебета. Въз основа на честотата, с която се срещаха, статистиците стигнаха до извода, че вече е трябвало да са открити поне трима идентични възрастни. Второто откритие, което обясняваше първото, беше изравянето на двойка възрастни скътлъри в същия район. Откриха ги в отделни, но свързани камери в подземна система от тунели. Резултатът от събирането на телесните им части даде други две уникални морфологии. Но при по-внимателно изучаване откриха нещо неочаквано. Една млада изследователка на име Кимура проявила определен интерес към очертанията, предизвиквани от триещите се една в друга части на тялото. Нещо в двата нови екземпляра й се сторило не съвсем каквото трябва. Драскотините били непоследователни: следата в единия край на черупката нямала съответния двойник в допиращата се до нея част.

Първоначално Кимура предположила, че двете групи телесни части не са истински: вече имало малък пазар за тези неща. Но нещо я накарало да задълбае още по-навътре. Този проблем не й давал мира седмици наред; била убедена, че пропуска нещо очевидно. И една нощ, след особено натоварен ден, през който наблюдавала драскотините под все по-голямо и голямо увеличение, тя си легнала с тази мисъл. Посетили я трескави сънища и когато се събудила, се втурнала в лабораторията и потвърдила подозрението, което я преследвало.

Всяка драскотина имала съвсем точно съответствие… но то винаги било на някой друг скътлър. Скътлърите разменяли помежду си частите на телата си. Затова не били открити два еднакви екземпляра. Те се правели различни: разменяли компонентите си в ритуални церемонии, а после допълзявали до малките си пещери, за да се възстановят. С изравянето на други двойки скътлъри станало ясно, че възможностите за тези замени били почти безконечни. Размяната на телесни части имала прагматична стойност, тъй като давала възможност на скътлърите да се адаптират за специални задължения и среда. Ритуалната замяна обаче преследвала и естетични цели: желанието да бъдеш колкото се може по-нетипичен. Скътлърите, които се били отдалечили особено от средностатистическия телесен план, се смятали за особено успели в социално отношение, тъй като очевидно били участвали в множество размени. Върховният позор, доколкото били в състояние да кажат Кимура и нейните колеги, била пълната идентичност на два скътлъра. Това означавало, че поне единият от двамата е неудачник, неспособен да си намери партньор за размяна.

Сред изследователите се разгоряха яростни спорове. Според повечето от тях това поведение не можеше да е резултат от естествена еволюция. То вероятно било следствие от по-ранна фаза на съзнателно биоинженерство, когато скътлърите бърникали собствената си анатомия, и именно това им позволило да разменят цели части от тялото си без помощта на микрохирургията или лекарства, предотвратяващи отхвърлянето на чуждите елементи.

Малка част от изследователите обаче поддържаха тезата, че размяната е прекалено дълбоко залегнала в културата на скътлърите традиция, за да е възникнала в един по-близък етап от еволюционната им история. Те направиха предположението, че преди милиарди години скътлърите са били принудени да еволюират в изключително враждебна среда — еволюционен еквивалент на претъпкано с улов кошче за ловене на раци. Дотолкова враждебна, че за оцеляването не било достатъчно само да регенерираш откъснатия си крайник, но и да можеш да го върнеш на мястото му и да го закрепиш там веднага, преди да го изядат. Крайниците, а по-късно и основните части на тялото, на свой ред еволюирали и достигнали устойчивостта, която им позволявала да оцелеят и след като бъдат отделени от тялото. С нарастване нуждата от оцеляване скътлърите еволюирали до степен да могат да използват не само собствените си отделени части, но и отделените части на себеподобните си.

Може би дори самите скътлъри не помнеха откога води началото си тази размяна. В малкото символични писания, открити на Хела, разбира се, не бяха намерени очевидни намеци за това. То се бе превърнало до такава степен в неделима част от тях самите, от начина, по който гледаха на действителността, че скътлърите просто не го забелязваха.

Докато се взираше във фантастичното създание, Рашмика се питаше как ли щяха да се отнесат към човечеството скътлърите. Най-вероятно човешкият род щеше да им се стори също толкова странен и щяха да погледнат на неговата неизменност като на нещо ужасно, равносилно на смърт.

Момичето коленичи и постави семейния компютърен бележник в скута си. Отвори го и взе специалния писец от мястото му от едната страна. Не беше удобно, но нямаше да остане в тази поза повече от няколко минути.

Започна да рисува. Писецът скърцаше при всяко плавно, уверено движение на ръката й Върху екрана постепенно се появяваха очертанията на извънземно животно.

Линкс се бе оказала права за кервана: колкото и студен да бе приемът, той все пак им даде възможност да излязат от айсджамъра за първи път от три дни.

Рашмика се изненада от отражението на този факт върху общото й настроение. Не ставаше дума за това, че беше престанала да се притеснява заради вниманието от страна на вигридската полиция, макар въпросът защо бяха тръгнали след нея все така да не й даваше мира. Въздухът в кервана беше по-свеж, с интересен повей на ветрец и различни миризми, които съвсем не бяха така неприятни като миризмите в айсджамъра.

Имаше място също така да си протегнеш краката: вътрешността на това превозно средство от кервана беше просторна, с широки високи свързващи мостчета, удобни стаи и ярко осветление. Всичко беше спретнато и чисто и в сравнение поне с посрещането удобствата бяха на ниво. Имаше осигурени храна и напитки, дрехите можеха да се перат и беше възможно да се поддържа състояние на разумна чистота. Имаше дори различни забавления, макар да бяха доста компромисни в сравнение с онези, на които беше свикнала. Освен това имаше нови хора, лица, които не бе виждала преди.

След известен размисъл Рашмика осъзна, че първоначалната й преценка за отношенията между квестора и Крозе е неправилна. И макар да не ги свързваше любов, сега й стана ясно, че и двете страни в миналото са били от полза една за друга. Проявата на грубост бе само театър, прикриващ ледената сърцевина на взаимното уважение. Квесторът се надяваше, че и този път ще може да извлече някаква изгода от появата на Крозе. Крозе от своя страна имаше нужда от резервни части и други стоки, които да получи в замяна.

Рашмика имаше намерение да присъства само на някои от преговорите, но бързо си даде сметка, че би могла да е полезна на Крозе. За да го улесни, сядаше в единия край на масата с лист хартия и химикалка пред себе си. Нямаше право да внася компютърния бележник в помещението, в случай че съдържа софтуер за гласов анализ или друга забранена система.

Рашмика нахвърляше бележки за стоките, които продаваше Крозе, записваше и скицираше по характерния си подреден начин, с който винаги се бе гордяла. Интересът й беше истински, но присъствието й служеше и на друга цел.

При първите преговори имаше двама купувачи. По-нататък често присъстваше и трети, и дори четвърти, а квесторът или някой от неговите помощници винаги беше там като наблюдател. В началото на всеки сеанс някой от купувачите питаше Крозе какво може да им предложи.

— Ние не търсим останки от скътлърите — обявиха те първия път. — Те просто не ни интересуват. Онова, което търсим, са човешки произведения. Неща, оставени на Хела през последните столетия, а не боклуци на милиони години. Пазарът за безполезни извънземни джунджурии намалява на фона на евакуирането на толкова богати слънчеви системи. Кой ще иска да увеличава колекцията си, когато главната му грижа е да продава авоарите си, за да си купи фризер за замразяване?

— Какви човешки произведения?

— Полезни. Времената са тежки: на хората не им е до изкуство и преходни неща, освен ако не мислят, че това ще им донесе късмет. Онова, което се търси най-вече, са оръжия и системи за оцеляване; хората смятат, че тези неща ще им дадат някакво предимство, когато онова, от което бягат, ги настигне. Контрабандни конджоинърски оръжия. Демаршистки брони. Всичко издържащо на чума. Ето това са нещата, които се продават лесно.

— По правило не се занимавам с оръжие — обяви Крозе.

— В такъв случай се налага да се адаптираш към пременящия се пазар — отговори със самодоволна усмивка единият от мъжете.

— Църквите преминават към търговия с оръжие? Това не е ли в разрез с писанията?

— Ако хората искат защита, кои сме ние да им я отказваме?

Крозе сви рамене.

— Е, нямам оръжие и амуниции. Ако някой е все още в състояние да изнамира човешко оръжие на Хела, това определено не съм аз.

— Все трябва да имаш нещо друго.

— Не кой знае какво. — На това място той като че ли понечи да си тръгне, както правеше след това при всяка следваща среща. — По-добре да тръгвам, струва ми се… не ми се ще да губя времето на никого.

— Абсолютно нищо друго ли нямаш?

— Нищо, което би ви заинтересувало. Разбира се, имам някоя и друга останка от скътлърите, но както каза… — Тук Крозе имитира доста точно пренебрежителния тон на купувача: — “Няма пазар за безполезни извънземни джунджурии тези дни”.

Купувачите въздъхнаха и се спогледаха, квесторът се приведе напред и им прошепна нещо.

— Покажи ни все пак какво имаш — каза неохотно единият от купувачите. — Но не очаквай кой знае какво. Най-вероятно няма да ни заинтригува. Всъщност почти можем да го гарантираме.

Това обаче беше игра и Крозе знаеше, че трябва да се съобразява с нейните правила, колкото и безсмислени или детински да бяха. Бръкна под стола си и измъкна оттам нещо в защитна опаковка, наподобяващо малко мумифицирано животно.

Купувачите набърчиха лица.

Крозе постави пакета върху масата и го заразвива тържествено, махайки влудяващо бавно един подир друг защитните слоеве. И през цялото това време повтаряше разказа си за изключителната рядкост на този обект, как бил изкопан при изключителни обстоятелства, вплитайки една съмнителна история за човешки интереси в неясната поредица от събития, свързани с произхода му.

— Давай по-бързо, Крозе

— Просто подготвям почвата.

Неизбежно стигна до последния слой от обвивката. Разгърна я върху цялата маса и разкри намиращата се в него скътлърова реликва.

Рашмика я беше виждала и преди: беше едно от нещата, с които бе платила пътуването си с айсджамъра.

На вид те не бяха нищо особено. Беше виждала хиляди останки, изровени при разкопките във Вигрид, дори й бяха разрешавали да ги огледа добре, преди да ги предадат в ръцете на търгуващите фамилии, но през всичкото това време нито веднъж не беше видяла нещо, което да я накара да ахне от възхищение или възторг. Когато бяха несъмнено изкуствени, останките бяха най-често изработени от метал или неглазирана керамика. Рядко се забелязваше намек за повърхностна орнаментация — никаква следа от боя, надписи или нанасяне на някакво покритие. При една от хиляда находки се натъкнаха на нещо с върволица от символи, а някои учени дори сметнаха, че разбират какво означават част от тях. Но повечето останки от скътлъри бяха голи, безинтересни, грубовати. Приличаха по-скоро на останки от несръчните представители на някоя култура от бронзовата епоха, отколкото на лъскавите продукти на пътуваща сред звездите цивилизация, която определено не беше еволюирала в системата Писциум 107.

През голяма част от миналото столетие обаче имаше пазар за тези реликви. Отчасти защото никоя друга от унищожените култури, като например амарантинската, не беше оставила след себе си останки от подобни битови предмети. Тези култури бяха дотолкова напълно унищожени, че от тях не бе оцеляло почти нищо, а малкото останали обекти бяха толкова ценни, че се намираха под грижите на големи научни организации като института “Силвест”. Само скътлърите бяха оставили достатъчно находки, за да позволят на частните колекционери да си осигуряват истински творения на извънземни. Нямаше значение, че са малки и съвсем скромни на вид: това не променяше факта, че са много стари и с извънземен произход. И освен това все така напомняха за трагедията на унищожението.

Нямаше две напълно еднакви реликви. Мебелите на скътлърите, дори жилищата им бяха доказателство за същия ужас от подобието, какъвто се наблюдаваше и у техните създатели. Задължителният краен стадий в масовото им производство беше намесата на занаятчия, който да придаде уникален вид на всеки от предметите.

Църквите контролираха продажбата на тези останки на външния свят. Но самите църкви винаги се бяха чувствали некомфортно от дълбокия въпрос какво са представлявали скътлърите или какво е мястото им в мистерията на чудото на Куейч. Те имаха нужда да поддържат доставката на реликви, за да има какво да предлагат на търговците-ултри, посещаващи системата. Но същевременно живееха в страх да не би следващата скътлърова реликва да разбие куейчистката доктрина.

Сега почти всички църкви бяха на мнение, че изчезванията на Халдора са послание от Бог, предупреждение за предстоящо събитие с апокалиптична окончателност. Ами ако скътлърите също бяха наблюдавали подобни изчезвания? Разшифроването на символите им беше трудна работа дори в по-благоприятни времена и засега не беше открито нищо, което да има връзка с феномена Халдора. Но останките под леда на Хела все още бяха много, а дори извадените до този момент не бяха изследвани както трябва. Спонсорираните от църквите археолози единствени имаха известна представа от всички изкопани реликви, но те пък бяха подложени на силен натиск да не обръщат внимание на доказателствата, влизащи в конфликт с куейчистките писания. Ето защо Рашмика беше писала толкова писма до тях и ето защо редките им отговори бяха толкова уклончиви. Тя искаше доводи, искаше да постави под въпрос възприетия възглед за скътлърите. А те искаха да им се махне от главата.

Купувачите в кервана си придадоха силно неодобрителен вид, докато Крозе насочи вниманието им към стоката си.

— Това е за почистване на плочки — обясни той, като въртеше в разни посоки някакъв наподобяващ кост сив предмет с разцепен връх. — С него са изстъргвали мъртвата органична материя от пролуките между отделните секции на черупките си. Мислим, че са го правили едни на други, както маймуните почистват козината си една на друга от кърлежи. Трябва да е действало наистина релаксиращо.

— Мръсни същества.

— Маймуните или скътлърите?

— И двете.

— Аз не бих бил толкова краен, приятел. Все пак скътлърите ти плащат надницата.

Ще ти дадем петдесет общоцърковни кредитни единици за него, Крозе. Не повече.

— Петдесет екю? Вече ми се подигравате.

— Това е един отвратителен предмет, служещ за отвратителна цел. Петдесет екю са… доста щедро предложение.

Крозе погледна към Рашмика. Това бе само кратък поглед, но тя бе готова за него. Системата, която бяха разработили, беше съвсем семпла: ако събеседникът на Крозе казваше истината, тоест ако това наистина беше най-доброто предложение, което беше готов да направи, момичето побутваше листа хартия малко по-близко до центъра на масата. В противен случай го придърпваше към себе си на все такова малко разстояние. Ако реакцията на човека беше неопределена, не правеше нищо. Това обаче се случваше рядко.

Крозе приемаше винаги сериозно преценката й Ако не можеше да се надява на по-добро от току-що направеното предложение, той не хабеше енергия, опитвайки да убеди събеседниците си да увеличат цената. Но пък ако според Рашмика бяха склонни да я повишат, им изваждаше душата.

При въпросните преговори купувачът лъжеше. След бърза престрелка с предложения и контрапредложения, двете страни успяха да се споразумеят.

— Бива си ги твърдостта и решителността ти — заяви с видимо неудоволствие купувачът, преди да му напише бележка за седемдесет екю, които можеха да бъдат употребени само на територията на кервана.

Крозе я сгъна грижливо и я постави в джоба на ризата си.

— Удоволствие беше да работя с теб, приятел.

Той имаше още скътлърови предмети за почистване, както и няколко неща, които биха могли да послужат за съвсем други функции. От време на време се появяваше на преговорите с нещо, което донасяше с помощта на Линкс или Кълвър. То можеше да е някаква мебел или по-голям домакински уред. Скътлъровите оръжия бяха рядкост и, изглежда, имаха само церемониална стойност, но се продаваха най-добре. При един случай той продаде нещо, което приличаше на седалка за скътлърова тоалетна чиния. За нея получи само трийсет и пет екю: предостатъчно за спомагателен мотор според самия Крозе.

Рашмика се стараеше да не изпитва прекалено съжаление към него. Ако искаше да си осигурява най-добрите находки при разкопките, за които се плащаха три- и четирицифрени суми, Крозе трябваше да преосмисли отношението си към останалата част от Вигридската общност. Но истината беше, че той обичаше да обикаля по периферията.

Така изминаха два дни. На третия купувачите изведнъж поискаха Крозе да е сам по време на преговорите. Рашмика нямаше представа дали бяха отгатнали тайната й. Доколкото знаеше, нямаше закон срещу това да преценяваш умело дали хората срещу теб лъжат. Може би просто не им се беше понравила, както ставаше често, когато хората усетеха особената чувствителност на възприятията й.

Това не я смущаваше. Беше помогнала на Крозе, по този начин му беше платила малко повече в добавка към скътлъровите реликви за помощта, която й беше оказал. Все пак той бе поел допълнителен, непредвиден риск, когато научи, че полицията я преследва.

Не, нямаше нищо, което да й тежи на съвестта.

Арарат, 2675 г.

Хури се възпротиви, когато я отведоха от капсулата в медицинския пункт.

— Нямам нужда от преглед — обяви тя. — Трябва ми само лодка, оръжие, инкубатор и някой, който борави добре с нож.

— О, мен ме бива с ножа — обади се Клавейн.

— Моля те, приеми ме сериозно. Ти вярваше на Иля, нали?

— С нея имахме определени уговорки. Взаимното доверие нямаше почти нищо общо с това.

— Но уважаваше преценките й?

— Така мисля.

— Е, тя ми се доверяваше. Това не ти ли е достатъчно? Нямам някакви прекалени изисквания, Клавейн. Не моля за кой знае какво.

— Ще обмислим молбата ти, когато му дойде времето — отвърна той, — но не преди да бъдеш прегледана.

— Само че няма време — каза тя, но по тона й стана ясно, че бе изгубила спора и осъзнава много добре това.

В медицинския пункт доктор Валенсин чакаше с двама възрастни медицински слуги от централното машинно отделение. Роботите с лебедови шии бяха в мрачния зелен цвят на институцията и се движеха върху съскащи пиедестали с въздушни възглавници. Много специализирани ръце излизаха от слабите им тела, наподобяващи шахматни фигурки. Лекарят щеше да наблюдава внимателно машините, докато си вършеха работата: ако ги оставеха сами, те имаха неприятния навик разсеяно да превключват на режим за извършване на аутопсия.

— Не обичам роботи — заяви Хури, гледайки с явно безпокойство слугите.

— Това е единственото, за което сме на едно мнение — отговори Клавейн, обърна се към Скорпион и понижи глас. — Скорп, ще трябва да обсъдим с другите старейшини най-добрия начин на действие веднага щом получим доклада на Валенсин. Най-вероятно тя ще има нужда от почивка, преди да тръгне закъдето и да е. Но засега предлагам случилото се да се разгласи пред колкото се може по-малко хора.

— Мислиш ли, че тя казва истината? — попита Скорпион. — Всички тези приказки за Скейд и нейното бебе?

Клавейн се вгледа в жената, докато лекарят й помагаше да легне на кушетката за прегледи.

— Имам ужасното усещане, че може би казва истината.

След прегледа Хури изпадна в състояние на дълбок и явно лишен от сънища сън. Събуди се само веднъж, почти на зазоряване, когато повика един от помощниците на Валенсин и отново помоли да й бъдат осигурени необходимите неща за спасяването на дъщеря й. След това й дадоха още една доза релаксиращи и тя заспа за още четири-пет часа. От време на време започваше да се мята неспокойно и да говори несвързано. Думите й винаги звучаха напрегнато, но никога нямаха определен смисъл. Събуди се и се разсъни напълно едва в средата на утрото.

Когато доктор Валенсин реши, че вече е в състояние да приема посетители, се беше разразила буря. Небето над комплекса бе придобило мрачен оловносин цвят, нарушаван тук-там от перести облаци. Откъм морето “Носталгия по безкрая” блестеше в различни нюанси на сивото, сякаш току-що беше изсечена от тъмна скала.

Седнаха от двете страни на леглото й — Клавейн на един стол, Скорпион — на друг, но обърнат така, че бе кръстосал ръце през облегалката му.

— Прочетох доклада на Валенсин — започна Скорпион. — Всички се надявахме да ни каже, че не си с всичкия си. За нещастие случаят явно не е такъв. — Стисна основата на носа си. — А от този факт получавам силно главоболие.

Хури се надигна в леглото си.

— Съжалявам за главоболието ти, но може ли да пропуснем официалностите и да минем към спасяването на дъщеря ми?

— Ще го обсъдим, когато се изправиш на крака — обади се Клавейн.

— Защо не веднага?

— Защото все още не знаем какво точно се е случило. Също така се нуждаем от точен тактически сценарий във връзка със Скейд и твоята дъщеря. Би ли определила ситуацията като вземане на заложник? — попита Клавейн.

— Да — отвърна неохотно Ана.

— В такъв случай, докато не сме чули конкретните изисквания на Скейд, Ора не е в непосредствена опасност. Скейд не би рискувала единствения си актив. Тя може да е безсърдечна, но не е неразумна.

Скорпион наблюдаваше внимателно стареца. Той изглеждаше все така бдителен и с бърза мисъл както винаги, макар, доколкото знаеше, да не си беше позволил да спи повече от два часа, откакто се беше върнал в главното селище на колонията. Скорпион беше наблюдавал подобно нещо и при други възрастни хора: те се нуждаеха от малко сън и негодуваха срещу бремето, което той налагаше на по-младите от тях. Не защото непременно имаха повече енергия, а защото разликата между будното и спящо състояние вече не беше толкова ярка и ставаше все по-условна. Какво ли беше усещането от плъзгането между безкрайната поредица от сиви мигове вместо от подреденото редуване на деня и нощта.

— Колко време имате предвид — часове или дни, — преди да предприемете нещо? — попита Хури.

— Свикал съм събрание на старейшините на колонията за по-късно тази сутрин — обясни Клавейн. — Ако ситуацията го заслужава, спасителната операция ще бъде стартирана днес преди залез.

Не можете ли просто да се доверите на моята дума, че се налага да се действа незабавно?

Клавейн се почеса по брадата.

— Ако историята ти звучеше по-свързано, може би щях да го направя.

— Аз не лъжа. — Ана посочи към един от слугите. — Лекарят каза, че всичко с мен е наред, нали?

Скорпион се усмихна, долепи медицинския отчет до облегалката на стола и го потупа.

— Каза, че нямаш явни признаци за халюциниране, но прегледът повдигнал толкова въпроси, на колкото отговорил.

— Спомена за някакво бебе — намеси се Клавейн, преди да бе имала възможност да го прекъсне, — но според този отчет никога не си раждала. Нито пък са забелязани следи от цезарово сечение.

— Няма как да се забележат — беше изпълнено от конджоинърски лекари. Те могат да зашиват човека така добре, сякаш нищо такова никога не се е случвало. — Погледна последователно и двамата. И гневът, и страхът й бяха еднакво очевидни. — Това означава ли, че не ми вярвате?

Клавейн поклати глава.

— Означава, че не можем да проверим историята ти, нищо повече. Според Валенсин налице е разтягане на матката, което може да бъде резултат от скорошна бременност, както и хормонални промени в кръвта ти, които поддържат същото заключение. Но той смята, че е възможно да има и други обяснения.

— Те също не противоречат на моята история.

— Ние обаче се нуждаем от по-убедителни аргументи, преди да предприемем военни действия — каза Клавейн.

— Пак ще попитам: защо просто не ми се доверите?

— Защото не само историята ти за бебето няма никакъв смисъл — отговори старецът. — Как се добра дотук, Ана? Къде е корабът, който би трябвало да те е докарал? Не си дошла чак от системата Ризургам в тази капсула, но няма следи от влизането на друг космически кораб в нашата система.

— И това ме превръща в лъжкиня?

— Превръща те в заподозряна — намеси се Скорпион. — А нас ни кара да се питаме дали действително си това, което изглеждаш.

— Корабите са тук — обяви с въздишка тя, сякаш проваляше грижливо замислена изненада. — Всичките. Концентрирали са се непосредствено в пространството около тази планета. Рьомонтоар, “Зодиакална светлина”, двата останали космически кораба на отряда със специално предназначение на Скейд — всичките са там горе, на една астрономическа единица от тази планета. Във вашата система са от девет седмици. Ето така стигнах тук, Клавейн.

— Не е толкова лесно да скриеш космически кораби — заяви той. — Не и през цялото време. Не и когато ги търсим активно.

— Вече можем да го правим — увери го Хури. — Разполагаме с техники, за които не знаете нищо. Научили сме разни неща… неща, които ни се наложи да усвоим след последната ни среща. Неща, на които няма да повярвате.

Клавейн погледна към Скорпион. Прасето опита да отгатне какво става в главата му, но без успех.

— Като? — попита старецът.

— Нови двигатели — отвърна тя. — Тъмни двигатели. Не можете да ги видите. Нищо не ги вижда. Отработената материя… изчезва. Камуфлажни екрани. Мехури със свободна сила. Миниатюризирани криоаритметични двигатели. Стабилен контрол на инерцията в корабни мащаби. Хипнотично оръжие. — Ана потрепери. — Наистина не обичам хипнотичното оръжие. Плаши ме. Виждала съм какво става, когато нещо с него не е наред. А то не е наред.

— И всичко това само за двайсет и няколко години? — възкликна невярващо Клавейн.

— Помогнаха ни.

— Като те слуша, човек ще помисли, че сте разговаряли с Господ, намиращ се от другата страна на телефонната линия, за да реализира списъка с вашите желания.

— Не беше Господ, повярвай ми. Щях да разбера. Аз бях тази, която търсеше помощта.

— И кого точно потърси?

— Моята дъщеря — отвърна Хури. — Тя знае разни неща, Клавейн. Затова е толкова ценна. Ето защо я иска Скейд.

На Скорпион му се виеше свят: струваше му се, че с разкриването на всеки следващ слой от историята на Ана, излизаше наяве нещо още по-неразбираемо.

— Все още не ми е ясно защо не сигнализира пристигането си от орбита — поинтересува се Клавейн.

— Отчасти защото не искахме да привличаме вниманието към Арарат — отвърна Хури. — Не и преди да се е наложило. Там горе се води война, разбираш ли? Голяма космическа война с доста добре прикрити участници. Всяко сигнализиране е рисковано. Освен това стават много пробиви и възпирания.

— Между вашите сили и силите на Скейд ли?

— Още по-сложно е. До неотдавна Скейд се биеше по-скоро заедно с нас, отколкото срещу нас. Дори сега, като се изключат личните сметки, бих казала, че се намираме в състояние на нещо като “неспокойно примирие”.

— Тогава срещу кого, по дяволите, се биете? — възкликна Клавейн.

— Срещу инхибиторите — отвърна Ана. — Вълците, или както и да ги наричате.

— Те тук ли са? — намеси се Скорпион. — В тази система?

— Съжалявам, че провалих приятните ви илюзии — каза Хури.

— Е — промълви Клавейн и се огледа, — не знам за вас, но тази вест определено ми развали деня.

— Това беше идеята — рече Ана.

Старецът прокара показалец по правата линия на носа си.

— Още нещо. На няколко пъти, откакто пристигна тук, спомена нещо, което звучеше като “хела”. Дори каза, че трябва да отидем там. Това име не ми говори нищо. Какво означава?

— Не знам — отговори Хури. — Дори не си спомням да съм го споменавала.

ДВАНАЙСЕТ

Хела, 2727 година

Квестор Джоунс беше предизвестен да очаква нов гост в кервана си. Предупреждението дойде директно от Неизменния път, с официалните печати на Клоктауър. Малко по-късно малък космически кораб — едноместна совалка с форма на раковина, очевидно производство на ултрите — се плъзна над процесията от коли.

Машината с подобен на рубин корпус увисна изнервящо с майсторски балансирана скорост над кервана, който продължаваше движението си. После се сниши и кацна върху главната площадка за тази цел. Корпусът се отвори и от люка й се появи фигура в скафандър. Тя се поколеба, бръкна в кабината и измъкна оттам бастун и малък бял куфар. Камери улавяха всяко нейно движение от различни ъгли, докато се движеше нататък по кервана, отваряйки с клоктауърските си ключове врати, през които обикновено не можеше да се мине, като после ги затваряше грижливо след себе си. Вървеше изключително бавно, давайки на квестора възможност да упражни въображението си. От време на време почукваше с бастуна си по някой елемент на кервана или спираше, за да прокара скритата си в ръкавица длан по някоя стена и да огледа после дали по пръстите му има прах.

— Това не ми харесва, Ментово бонбонче — каза квесторът на настанилото се върху бюрото му същество. — Никога не е на добро, когато ти изпратят някой от там, особено пък само с едночасово предупреждение. Означава, че искат да ме изненадат. Означава, че подозират нещо.

Създанието бе заето с купчината семена, които квесторът бе оставил върху масата. Беше завладяващо да го наблюдаваш как се храни и после се почиства. Черните му фасетъчни очи — при нужното осветление се оказваше, че всъщност имат изключително тъмен, лъскав пурпурен цвят — блестяха като редки минерали.

— Кой може да е това, кой… — забарабани с пръсти по масата квесторът. — Ето ти още малко семена. Бастун. Кого познаваме, който да се движи с бастун?

Съществото го погледна, сякаш се готвеше да си даде мнението. После се зае отново с дъвченето, увило опашка около преспапието.

— Това не е на добро, Ментово бонбонче. Чувствам го.

Квесторът се гордееше, че управлява със здрава ръка кервана си.

Правеше това, което иска църквата от него, но във всяко друго отношение не си навираше носа в делата на катедралата. Керванът му винаги се връщаше на Пътя навреме за уговорените срещи и рядко без значителен брой поклонници, пътуващи работници и произведения на скътлърите. Той се грижеше за своите пасажери и клиенти, без да търси по никакъв начин приятелството или благодарността им. Не се нуждаеше нито от едното, нито от другото. Имаше си отговорностите, имаше си и своето Ментово бонбонче, и единствено това беше от значение.

Напоследък нещата не бяха така добри, както в миналото, но това важеше за всички кервани и ако си бяха набелязали някого за наказание, много други го заслужаваха в несравнимо по-голяма степен от квестора. Освен това църквата трябва да бе доволна от работата му за нея през последните няколко години, иначе нямаше да разрешава на кервана му да се разрасне толкова и да се движи по толкова важни търговски пътища. Радваше се на добри взаимоотношения с официалните представители на катедралата, с които имаше вземане-даване, и — въпреки че никой от тях нямаше да го признае — със своята справедливост при работата си с търговци като Крозе. Каква тогава беше целта на подобна изненадваща визита?

Надяваше се да няма нищо общо с кръвта. Добре известен факт беше, че колкото повече се приближаваш до бизнеса на катедралите, толкова по-вероятно е да влезеш в контакт с агентите от Министерството на кръвните дела, клерикалната организация, разпространяваща в буквалния смисъл кръвта на Куейч. Знаеше, че Министерството на кръвните дела е орган на Клоктауър. Но толкова далече от Пътя кръвта на Куейч течеше разредена. Трудно беше да се живее в провинцията, извън желязното убежище на катедралите. Човек трябваше да мисли за замръзнали водопади и гейзери. Нуждаеше се от безстрастен и ясен ум, а не от химическата набожност на един индоктринален вирус. Но какво щеше да прави, ако официалната политика беше променена и в резултат радиусът на действие на Министерството на кръвните дела беше разширен?

— Дали този Крозе не носи винаги нещастие — продължи да умува квесторът. — Не трябваше да го пускам в кервана на един толкова късен етап от пътя ни. Трябваше да го отпратя с подвита опашка. Той е чисто и просто един негоден за нищо лентяй.

Ментово бонбонче вдигна поглед към него, а малката уста изрече:

— Нека безгрешният хвърли първия камък.

— Да, благодаря ти, Ментово бонбонче. — Квесторът отвори чекмеджето на бюрото си. — Защо не дойдеш тук, докато се видим с посетителя? И си дръж плювалника затворен.

Посегна към създанието, готов да го свие във форма, която да му позволи да се побере в чекмеджето. Но вратата на офиса му се отвори рязко — шперцът на непознатия ставаше дори на нея.

Фигурата със скафандъра влезе, спря и затвори вратата след себе си. Подпря бастуна си на масата и постави бялото куфарче на пода. После посегна нагоре и разкопча херметичната закопчалка на шлема си. Шлемът беше в стил рококо, с барелефи на фантастични същества около визьора. Плъзна го назад по главата си и го остави на масата.

За своя изненада квесторът установи, че не познава новодошлия. Очакваше да види някой от познатите представители на църквата, с които обикновено имаше работа, но този виждаше за първи път.

— Може ли да поговорим, квесторе? — попита новодошлият и посочи стола от своята страна на бюрото.

— Да, да — побърза да се съгласи квестор Джоунс. — Заповядайте, седнете. Как мина ъъъ…?

— Пътуването ми от Пътя дотук? — Мъжът премигна, сякаш за момент попаднал под наркозата на извънредно безинтересния въпрос на своя домакин. — Незабележително. — После погледна към съществото, което квесторът не бе успял да скрие. — Ваше е, така ли?

— Моето Мен… Ментово бонбонче. Моето Ментово бонбонче. Домашният ми любимец. Моят.

— Генетична играчка, нали? Нека отгатна: една част наподобяващо пръчица насекомо, една част хамелеон, една част някакъв бозайник?

— В него има котка — отвърна квесторът. — Определено има котка. Нали така, Ментово бонбонче? — Побутна част от семената към посетителя си. — Бихте ли искали да ъъъ…?

За изненада на квестора, който всъщност и не беше съвсем сигурен защо изобщо беше му го предложил, непознатият взе щипка от семената и доближи разтворената си длан си към главата на Ментово бонбонче. Направи го много меко. Човката на създанието започна да поглъща семената, едно по едно.

— Очарователно — заяви мъжът, без да помръдва ръката си. — Бих си взел и аз, но чувам, че е много трудно да се сдобиеш с такова нещо.

— И е истински ад да ги запазиш здрави — отвърна неговият домакин.

— Не се и съмнявам. Е, а сега по работа.

— По работа — кимна квесторът.

Новодошлият имаше дълго, слабо лице с много плосък нос и силни челюсти. Бялата коса стърчеше направо от челото му, твърда като четка и с математическа точност възпроизвеждаше на темето формата на самолет, сякаш бе срязана с лазер. На осветлението в помещението тя блестеше с леко синкаво сияние. Непознатият носеше закопчаваща се отстрани туника с висока яка с емблемата на Клоктауър: странния, подобен на мумия скафандър, от чиито пукнатини струеше светлина. Нещо в него обаче караше квестора да се съмнява, че е духовно лице. Не му намирисваше на човек с кръвта на Куейч във вените. В такъв случай трябва да беше високопоставен технически служител.

— Не искате ли да знаете името ми? — попита мъжът.

— Само ако искате да ми го кажете.

— Но все пак сте любопитен?

— Предупредиха ме да очаквам посетител. Това е единственото, което е необходимо да знам.

Непознатият се усмихна.

— Много добра политика. Можете да ме наричате Грьолие.

Квесторът наклони глава. В делата на Хела беше замесен един

Грьолие от най-ранните дни на заселването, след първото изчезване. Явно семейство Грьолие бе продължило да играе някаква роля в църквата оттогава, поколение след поколение.

— За мен е удоволствие да ви приема в моя керван, мистър Грьолие.

— Няма да остана дълго тук. Исках само, както казах, да разменим няколко думи. — Престана да храни Ментово бонбонче и изсипа останалите семена на пода. После се приведе, вдигна бялото куфарче и го постави в скута си. Ментово бонбонче започна да се чисти с молитвени движения.

— Идвал ли е напоследък някой, квесторе?

— Тук непрекъснато идват и си отиват разни хора.

— Имам предвид последните няколко дни.

— Ами, Крозе, струва ми се.

Новодошлият кимна и отвори капака на куфарчето. Квесторът видя, че е лекарска чанта. Беше пълна със спринцовки, подредени една до друга като войници със заострени глави.

— Разкажи ми за Крозе.

— Един от редовните търговци. Изкарва си прехраната в района на Вигрид, затворен човек е. Има съпруга на име Линкс и син Кълвър.

— Тук ли са сега? На идване видях един айсджамър, вдигнат на твоята машина.

— Неговият — потвърди квесторът.

— Някой друг пристигна ли с него?

— Само момичето.

Посетителят повдигна вежди. И те като косата му имаха цвят на току-що паднал сняг на лунна светлина.

— Момиче ли? Каза, че имал син, не дъщеря.

— Пътува с тях. Не е роднина, пасажерка. Казва се… — Престори се, че преравя спомените си. — Рашмика. Рашмика Елс. Шестнайсет-седемнайсет стандартни години.

— Хвърлил си й око, а?

— Прави впечатление. Без да се старае, прави впечатление. — Усещаше ръцете си като две топки от змиорки, които се плъзгаха гладко една в друга. — Има някаква сигурност в нея, някаква решителност, която човек не вижда често, особено в нейните връстници. Сякаш изпълнява мисия.

Мъжът бръкна в куфарчето и извади чиста спринцовка.

— Каква е връзката й с Крозе?

— Доколкото знам, е само пасажерка.

— Чу ли репортажа за липсващия човек? За момичето, избягало от семейството си във вигридските полупустинни земи? Че местната полиция търси евентуален саботьор?

— Това тя ли е? Страхувам се, че изобщо не свързах двете събития.

— И по-добре за теб. — Грьолие вдигна спринцовката към светлината. Лицето му се разкриви зад стъклото й. — Иначе можеше да я върнеш там, откъдето е дошла.

— Това нямаше ли да е добре?

— Предпочитаме засега да остане в кервана. Тя е от интерес за нас, нали разбираш. Дай ми ръката си.

Квесторът нави ръкав и се приведе през масата. Ментово бонбонче не го изпускаше от очи и дори преустанови “миенето” си. Квесторът не можеше да откаже. Нареждането беше дадено толкова спокойно, че не можеше и дума да става за неподчинение. Спринцовката беше прозрачна: щяха да му вземат, а не да му вливат кръв.

Квесторът си наложи да запази спокойствие.

— Защо трябва да остане в кервана?

— За да стигне там, накъдето се е запътила. — Грьолие пъхна иглата във вената му — Някакви оплаквания в областта на обичайните ти придобивки, квесторе?

— Оплаквания ли?

— Във връзка с Крозе. За това, че е изкарал малко повече от скътлъровите си боклуци от обикновено.

— Обичайното мрънкане.

— Този път в него може да има нещо. Момичето присъстваше при неговите сделки, нали?

Квесторът осъзна, че разпитващият го всъщност знае отговора на почти всеки въпрос, който бе дошъл да зададе. Наблюдаваше как спринцовката се пълни със собствената му кръв.

— Изглеждаше любопитно — отвърна той. — Казва, че се интересува от скътлърови останки. Представя си се като учен. Не видях нищо лошо да му позволя да присъства. Решението беше на Крозе, не мое.

— Обзалагам се, че е било негово. Момичето има особен талант, квесторе, даден му от Бога дар: разпознава лъжите. Разчита микроизражения на човешкото лице, подсъзнателните сигнали, които повечето от нас почти не забелязват. Те обаче му крещят, ярки като неонови знаци.

— Не виждам…

Грьолие измъкна спринцовката.

— Момичето е разчитало лицата на водещите преговорите от вашия отдел за придобивките, разбирайки доколко са искрени, като кажат, че са достигнали своя лимит. И е изпращало тайни знаци на Крозе.

— Откъде знаете?

— Очаквах момичето да се появи. Внимавах за сигнали. Те ме доведоха тук, в този керван.

— Но тя е само едно момиче.

— Жана д’Арк е била само едно момиче. А е предизвикала ужасна бъркотия. — Залепи лейкопласт на ръката на квестора, после пъхна пълната спринцовка в специално отделение на куфарчето. Кръвта започна да се прецежда, когато един механичен пистон натисна надолу буталото на спринцовката. Куфарчето започна да си тананика и да пухти.

— Ако искате да го видите… — предложи квесторът.

— Не, не искам да го виждам. Поне не още. Искам обаче ти да не го изпускаш от поглед, докато стигнете Пътя. То не трябва да се върне с Крозе. Твоята задача е да се погрижиш да остане в кервана.

Квесторът оправи ръкава си.

— Ще се постарая.

— Това не е достатъчно, нужно е нещо повече от старание. — Все така с куфарчето в скута си, той се присегна и вдигна Ментово бонбонче, държейки вдървеното създание в юмрука на скафандъра си. С другата ръка хвана един от предните му крайници и го отскубна. Съществото се замята лудо и изсвири пронизително. — О, виж какво направих.

— Не — промълви квесторът, замръзнал шокирано на мястото си.

Грьолие върна измъченото същество на масата и пусна откъснатия му крайник на пода.

— Това е само един крайник. Има още много такива там, откъдето е взет.

Опашката на Ментово бонбонче се гърчеше в агония, като ту се навиваше, ту се развиваше.

— А сега нека да поговорим по същество — додаде той. Бръкна в някакъв джоб на скафандъра си и измъкна оттам метална тубичка. Побутна я към другия край на масата. — Момичето е проблем — заяви Грьолие. — Има потенциала да бъде от полза на първо свещеника, макар той още да не го знае.

Квесторът опитваше да говори нормално.

— Значи познавате първосвещеника?

— Горе-долу.

— И знаете дали е жив, искам да кажа?

— Жив е. Просто не излиза много често от Клоктауър. — Грьолие погледна отново към Ментово бонбонче. — Задаваш много въпроси за управител на керван, а?

— Съжалявам.

— Отвори тубичката.

Квесторът се подчини. Вътре имаше две парчета стегнато навита хартия. Измъкна ги внимателно и ги разви върху масата. Едното беше писмо. Другото съдържаше поредица загадъчни обозначения.

— Нямам представа какво би трябвало да правя с това.

— Няма проблем, аз ще ти кажа. Писмото държиш тук. Обозначенията, в това число и тубичката, даваш на един човек на име Пьотр.

— Не познавам човек на име Пьотр.

— Би трябвало. Той е поклонник, вече е в твоя керван. Малко откъм нестабилната страна.

— Нестабилната ли?

Без да обръща внимание на въпроса му, Грьолие потупа куфарчето, което продължаваше да си тананика и да гъргори, сякаш изпробвайки кръвта на квестора.

— Повечето циркулиращи щамове вируси не са особено опасни. Те предизвикват религиозни чувства или видения, но не влияят директно върху самоосъзнаването на приемника. Това, което има Пьотр, е различно. Наричаме го DEUS-X. Рядка мутация на първоначалния индоктринален вирус, която опитваме да държим под контрол. Поставя човек в центъра на неговия личен космос. Той не го осъзнава винаги, но вирусът пренастройва усещането му за реалността така, че той се превръща в свой Бог. Привлечен е от Пътя, към една или друга от църквите, но винаги е в конфликт с конвенционалната доктрина. Той ще скача от една секта в друга, чувствайки се винаги на ръба на просветлението. Изборът, който прави, ще става все по-екстремен, ще го кара да проявява по все по-странни начини благоговението си към Халдора, като Наблюдателите.

Квесторът не беше чувал никога за DEUS-X, но описаният от Грьолие религиозен тип му беше добре познат. Неговите представители бяха обикновено млади мъже, обикновено много сериозни и без всякакво чувство за хумор. В мозъците им вече имаше нещо, за което вирусът да се залови.

— И какво общо има той с момичето?

— Все още нищо. Искам просто този лист и тази тубичка да стигнат до Пьотр. Те ще означават за него каквото трябва, въпреки че никога не е виждал тези обозначения, написани точно така. За него това ще бъде като откриване на богато илюстровани писания, докато досега е разполагал единствено с някакви драсканици върху камък.

Квесторът се взря отново в листа. Сега, като се вгледа в него по-внимателно, му се стори, че е виждал тези знаци и преди.

— Липсващото изчезване? — попита той. — Мислех, че са само бабини деветини.

— Няма значение дали са бабини деветини, или не. Това е едно от крайните вярвания, с които Пьотр вече е влизал в контакт. Той ще го разпознае и то ще го стимулира да действа. — Грьолие изучаваше събеседника си много внимателно, сякаш преценявайки доколко може да се разчита на него. — Уредил съм шпионин сред Наблюдателите. Той ще спомене на Пьотр нещо за момиче, тръгнало на Кръстоносен поход, нещо вече предсказано. Момиче, родено върху лед, предназначено да промени света.

— Рашмика?

Грьолие изобрази с ръката си пистолет, насочи го към квестора и щракна с пръсти.

— От теб се иска само да ги събереш. Дай й възможност да посети Наблюдателите, а Пьотр ще се погрижи за останалото. Той няма да устои и да подмине знанието, което е придобил.

Квесторът се намръщи.

— Тя трябва ли да види тези знаци?

— Тя се нуждае от причина да се срещне с първосвещеника. Другото писмо ще помогне — свързано е с брат й, — но може да се окаже недостатъчно. Тя се интересува от скътлърите, така че липсващото изчезване ще събуди любопитството й. Няма да устои и ще тръгне след него, колкото и настойчиво инстинктът й да я предупреждава да стои далеч от катедралите.

— Но защо просто да не й дам тубичката сега? Защо трябва да се прави целият този обременяващ театър с Наблюдателите?

Грьолие погледна отново към Ментово бонбонче.

— Ти май наистина нищо не научи, а?

— Съжалявам, аз просто…

— Това момиче е изключително трудно да бъде манипулирано. То може да разчита незабавно лъжата, освен ако лъжецът не говори абсолютно искрено. Човек трябва да действа с нея с неподлежаща на въпрос, изключителна вяра в това, което говори и прави. — Грьолие направи пауза. — Във всеки случай искам да знам ограниченията й. Когато я изучавам от разстояние, към нея може да се подхожда открито. Но дотогава искам да я ръководя от дистанция. Ти си част от схемата, но ще бъдеш също така тест за нейната способност.

— Ами писмото?

— Дай й го лично. Кажи, че е стигнало до теб чрез таен куриер и че не знаеш нищо повече от това. Наблюдавай я внимателно и после докладвай какви са били реакциите й.

— Ами ако започне да задава прекалено много въпроси?

Грьолие се усмихна с явна симпатия.

— Прибегни до някоя и друга лъжа.

Лекарското куфарче пропя, приключило с анализа. Грьолие го завъртя така, че квесторът да види резултатите. От вътрешната страна на капака се бяха появили хистограми и таблици.

— Всичко чисто ли е? — попита квесторът.

— Нищо, за което да се тревожиш — отвърна Грьолие.

Благодарение на личните си камери квесторът видя как малкият кораб с подобен на рубин корпус се издигна от кервана. Главните му двигатели хвърляха сенки върху разстлалия се отдолу пейзаж.

— Съжалявам, Ментово бонбонче — промълви квесторът.

Създанието опитваше да си почисти лицето, размахвайки непохватно като счупена чистачка около устата си единствения преден крайник, който му бе останал. То впери в своя стопанин подобните си на касис очи, които не бяха толкова неразбиращи, колкото може би му се искаше.

— Ако не правя каквото иска, ще се върне. Но каквото и да иска от онова момиче, не ми изглежда редно. Усещам го. А ти? Изобщо не го харесах. Разбрах, че ще ни причини само неприятности, още в мига, в който го видях.

Но квесторът приглади отново писмото върху масата. Беше кратко, написано с ясен, но детински почерк. Беше от някой си Харбин до някоя си Рашмика.

Арарат, 2675 година

Полетът до “Носталгия по безкрая” отне само десет минути, повечето от които за финалната фаза на приземяването и паркирането зад транспортните летателни апарати, пристигнали по-рано. Извисяващият се като кула кораб разполагаше с няколко места за влизане, съвършени правоъгълни отвори отстрани на дългия му корпус. Най-високата му точка се издигаше на повече от два километра над повърхността на морето. В космоса това щяха да бъдат пристани за малките обслужващи летателни апарати или основни обезвъздушени камери, осъществяващи връзката между външното пространство и вътрешността на кораба.

Скорпион никога не беше обичал пътуванията до “Безкрая”, при никакви обстоятелства. Честно казано, корабът го изпълваше с погнуса. Той беше истинско извращение, перверзна мутация на това, което би трябвало да представлява един механичен обект. Макар суеверието да му беше напълно чуждо, когато влезеше в него, винаги имаше усещането, че се е озовал на обитавано от духове или обсебено от демони място. Най-много го смущаваше фактът, че тази преценка не беше съвсем неточна. Корабът наистина се обитаваше от духове, тъй като всяка негова фибра се бе сляла неразривно с психиката на някогашния му капитан. По време, когато смесената чума вече не предизвикваше чак такъв ужас, съдбата на Капитана бе шокиращо напомняне за жестоките последствия, които тя бе в състояние да причини.

Совалката остави пасажерите си на най-горния пристан и веднага се издигна към небето, тъй като я чакаше изпълнението на поредната спешна задача. Един от гвардейците на “Оръжие на сигурността” вече ги чакаше, за да ги придружи до залата за срещата. Той докосна с пръст слушалката за комуникация, изслуша леко намръщен далечния глас, после се обърна към прасето:

— Помещението е добре подсигурено, сър.

— Някакви привидения?

— Не са докладвани над ниво четиристотин през последните три седмици. Голяма активност на по-долните нива, но по-високата част на кораба е подсигурена за нас. — Охраната се обърна към Васко. — Ако обичате да ме последвате.

Васко погледна към Скорпион.

— Вие слизате ли, сър?

— След момент. Ти върви и се представи. Кажи само, че си Васко Малинин, оператор на “Оръжие на сигурността”, и че си участвал в мисията по връщането на Клавейн… и не казвай нито дума повече, докато не дойда.

— Да, сър. — Младежът се поколеба. — Сър, още нещо?

— Какво?

— Какво имаше предвид той под “привидения”?

— Не е нужно да знаеш — отвърна Скорпион.

Прасето ги проследи с поглед, докато изчезнаха във вътрешността на кораба, изчака стъпките им да заглъхнат и остана съвсем само на площадката за приземяване. Приближи се до ръба й, така че тъпите върхове на детинските му обувки се озоваха опасно близо до самия й край.

Вятърът брулеше здраво лицето му, въпреки че днес не беше особено силен. Скорпион винаги се беше опасявал да не бъде отнесен, но опитът го бе научил, че вятърът обикновено духа към входа. Все пак беше готов да сграбчи намиращата се от лявата му страна врата, ако някой вихър заплашеше да го блъсне към ръба на площадката. Като премигваше срещу вятъра с насълзени очи, Скорпион наблюдаваше отдалечаващата се совалка с форма на нокът. После погледна надолу, към колонията, която, въпреки завръщането на Клавейн, бе все така най-вече негова отговорност.

Отстоящият на километри Първи лагер проблясваше в извивката на залива. Делеше ги прекалено голямо разстояние, за да може да различи някакви детайли освен най-големите постройки, като Високата раковина. Но дори те изглеждаха ниски и почти незначителни от височината, от която ги съзерцаваше прасето. Щастливата, оживена мръсотия и мизерия на улиците между бараките бяха невидими. Всичко изглеждаше призрачно подредено и спретнато, сякаш поставено в съответствие със строги граждански правила. Това можеше да бъде почти всеки град, в почти всеки свят, във всеки миг от историята. От кухните и фабриките дори се издигаха тънки струйки дим. Нищо друго обаче освен дима не се движеше явно, нищо, което той бе в състояние да посочи. И същевременно цялото селище трептеше от трескава подсъзнателна дейност, сякаш го гледаше през мараня.

Дълго време Скорпион си мислеше, че никога няма да свикне с живота извън Казъм Сити. Чувстваше се чудесно сред постоянната кипяща обърканост на онова място. Обичаше опасностите почти толкова, колкото предизвикателствата и възможностите. Нямаше ден, в който да не е наясно, че сериозните опити за покушение върху живота му ще бъдат около шест-седем, подготвяни от някоя от многото конкуриращи се с тяхната банда групи. Другите бяха повече от десет, но те бяха прекалено несръчни, за да заслужат вниманието му. И всеки ден съществуваше вероятност Скорпион на свой ред да даде заповед да приспят някой от враговете му. Когато ставаше дума за него, това никога не беше бизнес, а винаги беше на лична основа.

Стресът от справянето с живота в качеството му на основен криминален елемент в Казъм Сити може би изглеждаше осакатяващ. Мнозина не, издържаха и се пречупваха — изгаряха или се оттегляха към ограничените сфери на дребната престъпност, която ги беше породила, или извършваха някоя от онези грешки, от които няма как да се поучиш.

Скорпион обаче не се беше пречупил и ако някога беше оплесквал нещата, беше го направил само един-единствен път… и дори в този случай грешката не беше точно негова. Все пак тогава бяха във война.

Правилата се меняха толкова бързо, че от време на време се оказваше, че е действал законно. Ето това вече беше наистина плашещо.

Но единствената грешка, която допусна, за малко не се оказа и последна. Позволи да бъде хванат от зомбита и после — от паяци… и заради това беше попаднал под влиянието на Клавейн. В края на краищата остана един въпрос: ако Казъм Сити беше изиграл такава определяща роля в неговото развитие, как щеше да му се отрази, като остане без града?

Беше му необходимо доста време, докато разбере. В известен смисъл беше намерил отговора едва когато Клавейн си бе тръгнал и колонията бе останала изцяло под контрола на Скорпион.

Една сутрин просто се събуди и копнежът по Казъм Сити го нямаше. Амбицията му вече не се фокусираше в нещо така абсурдно егоистично, като лично забогатяване, власт или положение. Някога бе боготворил оръжията и насилието. Все още се налагаше да обуздава гнева си, но трудно можеше да си спомни кога за последен път бе държал пистолет или нож. Вместо вражди и надпревари, измами и удари сега дните му бяха изпълнени с квоти, бюджети, линии за доставка и зашеметяващото блато на междуличностната политика. Първи лагер беше по-малък град, несравнимо по-малък, но сложността на ангажимента по неговото управляване заедно с останалата част от колонията беше предостатъчна, за да запълва дните му. Ако някой му го беше казал тогава, в Казъм Сити, никога нямаше да повярва, но ето че сега седеше като крал, съзерцаващ своята империя. Бе изминал дълъг път, по който не липсваха обратни завои и връщане назад, но по някое време — може би през първото утро, когато се бе събудил без копнеж по някогашния си начин на живот — се беше превърнал в нещо като държавник. За такъв като него, започнал живота си като роб, като част от инвентара, лишен от достойнството дори да има име, подобно развитие на нещата определено не беше сред най-вероятните.

Но сега се притесняваше, че всичко това ще му се изплъзне. От самото начало знаеше, че престоят им на този свят е само временен, само пристан, където тази част от бежанците щеше да изчака да се събере с Рьомонтоар и другите. Но с минаването на времето и наближаването на двайсетата годишнина от пристигането им, която след това бе прехвърлена без инциденти, в ума му се беше оформила изкусителната идея, че може би не е изключено нещата да придобият по-постоянен вид. Че може би Рьомонтоар бе нещо повече от просто задържан. Че може би големият конфликт между хора и инхибитори щеше да отмине колонията им.

Тази надежда не беше реалистична и сега Скорпион си даваше сметка, че плаща цената за подобни мисли. Рьомонтоар не просто беше пристигнал, а беше довел със себе си бойната арена. Ако разказът на Хури за развитието на събитията беше точен, ситуацията наистина беше сериозна.

Далечният град блещукаше. Изглеждаше безнадеждно неустойчив, като слой прах, носещ се над пейзажа. Внезапно Скорпион усети с цялото си същество, че някой, който му е скъп, се намира в смъртна опасност.

Обърна се рязко от отворената врата за площадката за приземяване и се запъти към залата за срещата.

ТРИНАЙСЕТ

Арарат, 2675 година

Залата за срещи се намираше дълбоко навътре в кораба, в сферичната камера, която някога бе представлявала огромният команден център на “Безкрая”. Сега процесът на стигането до него наподобяваше изследване на голяма пещерна система: студени лабиринти от виещи се коридори, спираловидни тунели, кръстопътища и шахти, от които ти се завиваше свят. Имаше отекващи подкамери и клаустрофобично тесни места. Странни, смущаващи израстъци излизаха от стените: тук прокажена пяна, там маса, ужасяващо напомняща гниеща белодробна тъкан. Някакви мазнини капеха непрестанно от тавана по пода. Скорпион избягваше пречките и процеждащите се течности с лекота, родена от практиката. Знаеше, че всъщност в ексудациите на кораба няма нищо опасно — в химическо отношение бяха направо безинтересни, — но дори за него, който бе живял в Мълч, отвращението беше изключително силно. Ако корабът беше единствено механичен обект, щеше да го понесе. Не можеше обаче да се избегне фактът, че голяма част от онова, което виждаше, произлизаше по някакъв тайнствен начин от спомена за биологичното тяло на Капитана. Въпрос на семантика беше дали ходи по кораб, придобил известни биологични свойства, или по тяло, уголемило се до размерите и формата на кораб.

Не го интересуваше кое беше по-точното: и двете вероятности го изпълваха с погнуса.

Скорпион стигна до залата за срещи. След сумрака в коридорите тя му се стори поразително светла и чиста. Бяха добавили към оригиналната сферична командна кабина фалшив под и подходящо голяма дървена конферентна маса. Над масата като огромен полилей висеше подновен проектор, на който се редуваха схематични изгледи към планетата и намиращото се непосредствено около нея въздушно пространство.

Клавейн чакаше, облечен с твърдата черна униформа, която не би изглеждала възмутително демоде в нито един момент от последните осемстотин години. Беше позволил на някой да направи вида му още по-спретнат: бръчките и сенките по лицето му бяха останали, но благодарение на неколкочасовия сън беше по-лесно да познаеш в него някогашния Клавейн. Той поглаждаше добре подрязаната си брада, подпрял единия си лакът върху огледалната черна повърхност на масата. С другата барабанеше по дървото.

— Нещо явно те задържа, а, Скорп? — попита меко той.

— Имах нужда да размисля за момент.

Клавейн го изгледа и после наклони глава.

— Разбирам.

Скорпион седна. Бяха му запазили място близо до Васко, сред по-голяма група от официални представители на колонията.

Клавейн седеше на председателското място на масата. От лявата му страна беше Блъд, чието мощно тяло заемаше два пъти повече място от нормалното. Както обикновено, Блъд успяваше да изглежда като гангстер, нахлул с взлом насред някаква частна сбирка. В едното си копито държеше нож, с чийто връх почистваше ноктите на другото и пускаше изкараната оттам мръсотия на пода.

В ярък контраст с него беше Антоанет Бакс, седнала от дясната страна на Клавейн. Скорпион я познаваше от последните си дни в Казъм Сити. Тогава тя беше млада, току-що излязла от юношеската възраст. Сега беше на четирийсет и две-три години — все още привлекателна според него, но с натежали очертания на лицето и миниатюрни бръчици в ъгълчетата на очите. Единствената константа, която тя вероятно щеше да отнесе в гроба, бяха луничките по носа. Винаги изглеждаха така, сякаш бяха току-що нарисувани. Косата й сега беше по-дълга, прибрана от челото назад и с асиметричен път. Носеше сложни бижута местно производство. Навремето Бакс беше превъзходен пилот, но напоследък не бе имала кой знае колко възможности да лети. Тя се жалваше от този факт с добро чувство за хумор, но междувременно вършеше доста работа за колонията. Беше се оказала много добър посредник.

Антоанет Бакс беше омъжена. Съпругът й Зейвиър Лиу беше малко по-възрастен от нея, а черната му коса, вече прошарена със сребърни нишки, бе вързана на тила на скромна опашка. Имаше малка, почти козя брадичка и два пръста по-малко на дясната ръка в резултат на индустриална злополука, станала на доковете петнайсетина години преди намесването им в събитията. Лиу беше истински гений с всичко механично, особено когато ставаше дума за кибернетични системи. Скорпион винаги се беше разбирал добре със Зейвиър. Той бе сред малкото хора, които наистина не виждаха прасе, когато разговаряха с него, а само друга душа със склонност към механиката, с която можеше наистина да си поговори. Зейвиър отговаряше за централния запас от машини, контролирайки ограничените и намаляващи резерви на колонията от функциониращи слуги-роботи, автомобили, летателни апарати, помпи, оръжие и совалки: технически това беше чиновническа работа, но когато и да му се обадеше, Скорпион го заварваше със запретнати ръкави. И в девет от всеки десет случая със знанието и таланта си Лиу успяваше да помогне и да ги измъкне от затруднение.

До Блъд седеше Полин Сухой, бледа, призрачна фигура, която изглеждаше или преследвана от нещо невидимо за другите, или пък самата тя бе призрак. Ръцете и гласът й трепереха постоянно, а епизодите й на преходно умопомрачение бяха всеизвестен факт. Преди години, под патронажа на един от най-тайнствените индивиди в Казъм Сити тя бе работила по проект за местно изменение на квантовия вакуум. Беше станал инцидент и вследствие на страховитите възможности, които предполага един квантово-вакуумен преход, Сухой бе видяла нещо страшно, нещо, от което за малко не си беше изгубила разсъдъка. Дори сега почти не беше в състояние да говори за случилото се. Казваха, че прекарвала времето си, като шиела шарки по килими.

Следващият беше Орка Круз, една от старите съдружнички на Скорпион от дните му в Мълч, едноока, но все така с остър като бръснач ум. Тя беше най-трудният човек сред хората, които познаваше, включително и Клавейн. Двама от някогашните съперници на Скорпион бяха допуснали грешката да подценят Орка Круз. Следващия път, когато Скорпион чу за тях, беше за погребението им. И днес, както обикновено, тя беше облечена в черни кожени дрехи, а любимото й оръжие бе поставено на масата пред нея и тя барабанеше с алените си нокти по богато орнаментираното му дуло. Скорпион смяташе, че този жест е по-скоро недодялан, но никога не беше подбирал съдружниците си според тяхната изисканост.

В помещението имаше още дванайсетима високопоставени членове на колонията, трима от които плувци от секцията за контакт с джъглърите. Телата им бяха гладки като на видри, нашарени от слаби зелени индикации за биологична намеса. Всички бяха с туники без ръкави, подчертаващи широчината на раменете и впечатляващо развитите им мускули. Изключително сложният рисунък на татуировката им обозначаваше някаква неразгадаема йерархия, имаща смисъл само за други плувци. Скорпион не ги обичаше особено. Те не само имаха достъп до един блестящ свят, който той самият, като прасе, никога нямаше да познае. Те се държаха надменно и пренебрежително към всички, включително към останалите хора. Не можеше обаче да се отрече, че бяха полезни и в известен смисъл имаха право да се държат така. Бяха виждали места и неща, които никой друг никога нямаше да види. Тъй като бяха ценни за колонията, налагаше се да ги търпят и толерират.

Останалите деветима високопоставени членове на колонията бяха по-възрастни от плувците. Всички те бяха напуснали Ризургам като зрели индивиди. Тези длъжности се заемаха от различни лица, които се сменяха във времето, но Скорпион си бе поставил за цел да ги познава всички, с интимната слабост към подробности относно личността им, която пазеше единствено за близките приятели и кръвните си врагове. Знаеше, че това достойно за уредник на музей познаване на факти около личността, е една от силните му страни, компенсация за неспособността му да мисли в перспектива.

Затова го смущаваше силно мисълта, че в помещението има човек, за когото не знае почти нищо. Ана Хури седеше срещу него, придружена от доктор Валенсин. Скорпион нямаше власт над нея, нямаше представа кои са слабостите й. Тази липса на информация го смущаваше като липсващ зъб.

Клавейн се изправи, помагайки си с ръце.

— Не смятам да говоря много. Всичко, което видях до този момент, показва, че Скорпион се е справил блестящо с управлението през моето отсъствие. Нямам намерение да заемам неговото място като ръководител, но ще ви предложа помощта, която съм в състояние да окажа в настоящата криза. Вярвам, че всички сте имали време да прочетете резюмето, което направихме със Скорпион въз основа показанията на Хури?

— Прочетохме ги — обади се един от бившите колонисти — брадат, пълен мъж на име Халат. — Съвсем друг въпрос е дали ще вземем на сериозно някое от тях.

— Тя наистина прави някои необичайни твърдения — съгласи се Клавейн, — но това само по себе си не би трябвало да ни изненадва, особено като имаме предвид нещата, които ни се случиха, след като напуснахме Йелоустоун. Живеем в необикновени времена. Обстоятелствата около нейното пристигане са малко изненадващи.

— Не става дума само за твърденията — отвърна Халат. — А и за самата Хури. Тя е била заместничката на Иля Вольова. Това надали е най-добрата препоръка, ако питате мен.

Клавейн вдигна ръка.

— Вольова може да е навредила на твоята планета, но според мен изкупи греховете си с последното, което направи.

— Тя може и да си мисли така — настоя Харат, — но дарът на изкуплението е по-скоро за тези, срещу които е прегрешението, отколкото за грешника. Според мен тя си остава военнопрестъпник, а Ана Хури е неин съучастник.

— Това е твоето мнение — съгласи се Клавейн, — но според законите, в съответствие с които всички се съгласихме да живеем по време на евакуацията, нито Вольова, нито Хури трябва да бъдат държани отговорни за някакви престъпления. Единствената ми грижа в момента са показанията на Хури и дали да действаме в съответствие с тях.

— Един момент — намеси се Хури, когато Клавейн седна. — Може би пропускам нещо, но не трябва ли още някой да участва в тази малка организацийка?

— Кого имаш предвид? — попита Скорпион.

— Кораба, разбира се. Този, в който по една случайност седим.

Скорпион почеса нагънатата кожа между челото и обърнатия си нагоре нос зурла.

— Нещо не разбирам.

— Капитан Браниган доведе всички ви дотук, нали? — възкликна Хури. — Това не му ли дава право на място край тази маса?

— Може би не си обърнала внимание — обади се Полин Сухой. — Това не е вече кораб. Това е местна забележителност.

— Права си да питаш за Капитана — намеси се Антоанет Бакс и дълбокият й глас незабавно привлече вниманието. — Опитваме да установим някакъв диалог с него почти от приземяването на “Безкрая”. — Отрупаните й с пръстени пръсти бяха скръстени върху масата, ноктите й бяха лакирани в ярко химическо зелено. — Той обаче не желае да говори.

— Тогава значи Капитанът е мъртъв? — промълви Хури.

— Не… — отговори Бакс, като се огледа внимателно. — Той все още се проявява от време на време.

Полин Сухой се обърна отново към Ана.

— Може ли да попитам още нещо? В показанията си твърдите, че Рьомонтоар и неговите съюзници — нашите съюзници — са осъществили важни пробиви в много области. Двигатели, които не могат да бъдат открити с никаква апаратура, кораби, които не могат да бъдат видени, оръжия, прекосяващи пространство-времето… впечатляващ списък. — Слабият, уплашен глас на Сухой винаги създаваше впечатление, че притежателката му всеки момент ще избухне в смях. — Още по-впечатляващ, като се има предвид за колко ограничено време сте направили всички тези открития.

— Това не са открития — обясни Хури. — Прочети резюмето. Ора ни даде ключовете, за да направим тези неща, това е всичко. Ние не сме откривали нищо.

— Нека поговорим за Ора — намеси се Скорпион. — Всъщност нека се върнем в самото начало, когато нашите две сили се разделиха около Делта Павонис. “Зодиакална светлина” пострада сериозно, това го знаем всички. Поправката обаче не би трябвало да отнеме повече от две-три години на авторемонтните му системи, стига да се захранват с достатъчно суровини. Ние обаче чакаме тук вече двайсет и три години. Какво ви забави толкова?

— Поправката продължи повече, отколкото очаквахме — обясни Хури. — Беше трудно да си доставяме суровини, когато инхибиторите контролираха толкова голяма част от системата.

— Но определено не и цели двайсет години — каза Скорпион.

— Не, но след като прекарахме там няколко години, стана ясно, че не сме изправени пред непосредствена опасност от преследване от инхибиторите, ако се намираме в близост до Хадес, преобразуваната неутронна звезда. Това означаваше, че разполагаме с повече време за нейното изучаване. В началото се страхувахме, но инхибиторите неизменно стояха далеч от нея, сякаш нещо там не им допадаше. Всъщност с Торн вече се бяхме досетили за това.

— Разкажи ни малко повече за Торн — предложи меко Клавейн.

Всички усетиха промяната в гласа й.

— Торн беше лидерът на съпротивата, човекът, затруднявал живота на представителите на режима до появата на инхибиторите.

— Вие с Вольова завързахте някакви взаимоотношения с него, нали? — попита старецът.

— Торн беше нашият начин да накараме хората да приемат помощта ни да ги евакуираме. Поради това се наложи да общувам доста с него. В крайна сметка двамата се опознахме добре.

Тук Ана замълча.

— Спокойно, не е нужно да бързаш заникъде — насърчи я Клавейн с мекота, каквато Скорпион не беше чувал в гласа му напоследък.

— Веднъж глупавото любопитство привлече двама ни с Торн прекалено близо до инхибиторите. Те ни заобиколиха и дори започнаха да пъхат сондите си в главите ни, пиейки нашите спомени. И тогава нещо — някаква същност — се намеси и ни спаси. Каквото и да беше, изглежда, се намираше някъде около Хадес. Нищо чудно да беше дори удължение на самия Хадес, друг вид сонда.

Скорпион потупа резюмето пред себе си.

— Ти докладва за контакт с човешко съзнание.

— Беше Дан Силвест — отвърна тя, — същото себично копеле, което сложи началото на всичко това. Знаем, че е открил път към матрицата Хадес преди доста години, използвайки същия маршрут, по който са се движели амарантинците, за да избягат от инхибиторите.

— И мислиш, че Силвест — или онова, в което се е превърнал — се е намесил, за да спаси теб и Торн? — поинтересува се Клавейн.

— Знам, че е така. Когато неговото съзнание докосна моето, в мен избухна… да го наречем разкаяние. Сякаш най-сетне си бе дал сметка какъв неудачник е бил и какво зло е сторил в името на любопитството. Все едно бях готова, по някакъв незначителен начин, да започна да поправям извършеното.

Клавейн се усмихна.

— По-добре късно, отколкото никога.

— Той обаче не можеше да прави чудеса — продължи Ана. — Пратеникът, който Хадес изпрати до Рок, за да ни помогне, беше достатъчен, за да сплаши машините на инхибиторите, но успя единствено да ги затрудни, колкото да ни даде възможност да се върнем при Иля. Но това поне беше знак, че ако искаме да направим нещо във връзка с инхибиторите, трябва да потърсим помощ в Хадес. Някои от нас трябваше да се върнат вътре в него.

— И ти беше сред тях? — попита Клавейн.

— Да. Направих го по същия начин като преди, защото знаех, че действа. Не като Силвест — през предната врата в обикалящото около Хадес нещо, а чрез падане към звездата. С други думи — като умреш. Оставих се да бъда разкъсана от гравитационното поле на Хадес и после събрана отново вътре в него. Не си спомням нищо от това и съм благодарна, че е така.

Скорпион виждаше ясно, че дори Хури няма почти никаква представа какво всъщност се е случило с нея при влизането й в Хадес. От предишния й разказ за случилото се ставаше очевидно, че според нея вътре в звездата бяха възстановили физическото й тяло и го бяха запазили в миниатюрен, потрепващ мехур от плоско пространство-време, за да не пострада от убийственото гравитационно поле на неутронната звезда. Може би случаят действително беше такъв. Но беше напълно възможно и това да е фантастична измислица, създадена за нея от нейните домакини, бивши човешки същества. Единственото, което в крайна сметка имаше значение, бе, че съществува начин да се общува със съществата в матрицата Хадес, и може би, дори още по-важно — начин за връщане обратно в реалния свят.

В главата на Скорпион се въртяха подобни мисли, когато личното му средство за комуникация иззвъня дискретно. Той се изправи до масата и Хури прекрати монолога си.

Раздразнен от прекъсването, Скорпион вдигна апарата пред лицето си и произнесе:

— Надявам се, че позвъняването е наистина основателно.

Гласът, който прозвуча от другата страна, беше далечен и тънък.

Позна, че е на часовия от “Оръжие на сигурността”, който ги беше посрещнал при кацането.

— Реших, че ще искате да знаете за това, сър.

— Давай по-бързо.

— Докладвано е за привидение трети тип на пет осемдесет и седем. Най-високият от почти шест месеца.

Сякаш имаше нужда да му го казва.

— Кой го е видял?

— Полфри, работник по поддръжката на трюма.

Скорпион понижи глас и притисна микрофончето на слушалките още по-близо до устата си, за да не го чуе никой.

— Какво е видял Полфри?

— Обичайното, сър: не много, но достатъчно, за да ни бъде доста трудно да го накараме да слезе толкова дълбоко отново.

— Разпитай го, запиши всичко, което каже, дай му да разбере, че не трябва да говори с никого за това. Ясно?

— Да, сър.

— После му намери друга работа. — Скорпион направи пауза, обмисляйки намръщено последствията от това. — Всъщност аз също бих искал да поговоря с него. Не го оставяй да напуска кораба.

Без да чака отговор, той прекъсна връзката, върна слушалките обратно в апаратчето и се върна до масата. Седна и даде знак на Хури да продължи разказа си.

— За какво беше това? — попита тя.

— Нищо, за което трябва да се притесняваш.

— Но аз се притеснявам.

Прасето усети остра болка между очите. Напоследък често получаваше главоболие, а ден като този определено не помагаше.

— Някой докладвал за привидение — отвърна той, — една от дребните прояви на Капитана, за които спомена Антоанет. Не означава нищо.

— Така ли? Аз се появявам, той се появява, а ти мислиш, че не означава нищо? — Хури поклати глава. — Аз знам какво означава, дори вие да не знаете. Капитанът разбира, че тук долу става нещо сериозно.

Болката между очите му се разшири малко. Скорпион стисна с палеца и показалеца си кожата между зурлата и челото си.

— Разкажи ни за Силвест — произнесе с преувеличено търпение той.

Ана въздъхна, но направи, каквото я помоли.

— В звездата имаше нещо като комитет за посрещането ни, съставен от Силвест и неговата съпруга, точно такива, каквито ги бях видяла последния път. Дори стаята изглеждаше същата — научен кабинет, пълен със стари кости и апаратура. Но усещането беше друго. Сякаш участвах в някаква светска игра, но бях единствената непосветена в нейните тайни. Вече не говорех със Силвест, ако изобщо някога бях говорила с него.

— Някакъв шарлатанин? — обади се Клавейн.

— Не. Говорех с истинския обект… сигурна съм… но същевременно това не беше Силвест. Все едно… слизаше на моето ниво, слагаше маска, за да мога да разговарям с нещо познато. Знаех, че това не е цялата история. Даваха ми успокоителния вариант, като махаха плашещите детайли. Според мен Силвест мислеше, че не съм способна да понеса онова, в което се беше превърнал в действителност след всичкото това време. — Усмихна се. — Изглежда, мислеше, че ще ми взриви ума.

— И не е изключено, след като е прекарал шейсет години в матрицата Хадес — отсъди Клавейн.

— Но все пак — продължи Хури — не мисля, че всъщност имаше действителна измама. Във всеки случай — нищо, което не беше абсолютно необходимо в името на здравия ми разум.

— Разкажи ни за по-късните си посещения — каза Клавейн.

— Ходех сама първите няколко пъти. После вече винаги с някой друг — Рьомонтоар, Торн или някой доброволец.

— Но винаги и ти? — попита Клавейн.

— Матрицата ме приемаше. Никой друг не искаше да рискува да влезе в нея без мен.

— Не ги виня. — Клавейн направи пауза, но за всички присъстващи беше очевидно, че има какво още да каже. — Но Торн умря, така ли?

— Както винаги, падахме към неутронната звезда — поде Хури — и тогава нещо ни удари. Може би енергиен заряд от заблудено оръжие, никога няма да разберем със сигурност. Може би обикаляше около Хадес от милиони години или пък бе нещо от инхибиторите, нещо, което бяха рискували да поставят толкова близо до звездата. Не беше достатъчно да унищожи капсулата, но достатъчно, за да убие Торн.

Ана спря да говори и в стаята се възцари неловко мълчание. Скорпион огледа присъстващите и забеляза, че всички са свели глави; никой не смееше да гледа към Хури, дори Халат.

Ана продължи разказа си.

— Звездата ме улови жива, но Торн беше мъртъв. Тя не успя да събера онова, което бе останало от него, в живо същество.

— Съжалявам — промълви едва чуто Клавейн.

— Има още нещо — прозвуча също толкова тихо гласът на Ана.

— Продължавай.

— Част от Торн все пак оцеля. Любихме се при дългото падане към Хадес и така, когато влязох в звездата, отнесох част от него със себе си. Бях бременна.

Клавейн не отговори веднага, за да позволи на думите й да си свършат работата и да им даде достойното пространство, което заслужаваха.

— И детето на Торн?

— Е Ора — отвърна Хури. — Бебето, което ми открадна Скейд. Детето, което дойдох да взема оттук.

ЧЕТИРИНАЙСЕТ

Арарат, 2675 година

Стаята, в която бяха казали на Полфри да изчака Скорпион, беше едно от по-големите складови пространства, използвани от управата на трюмовете, отделът, натоварен с това да поддържа по-ниските нива на кораба колкото се може по-сухи. Извитите стени на помещението имаха някакво лъскаво сиво-зелено покритие, втвърдено до жилаво, наподобяващо восък образувание. Гладкият под беше ламаринен. За него с дебели болтове беше закрепено малко, очукано бюро, върху което лежаха пепелник, стъкленица, пълна до половината с нещо като катран, и частите от няколко разглобени трюмни помпи. Върху тях, както си помисли Скорпион, беше подпрян шлем от скафандър с античен дизайн с олющена сребриста боя. Седналият зад бюрото Полфри пушеше цигара след цигара със зачервени от умора очи, с разчорлени редки черни коси, между които се виждаше загорелият му от слънцето скалп. Носеше гащеризон в цвят каки с много джобове, а около врата му, на изтъркани въженца, висеше дихателен апарат.

— Разбрах, че си видял нещо — започна Скорпион, като придърпа друг стол, чиито крака изскърцаха ужасно по металния под, и седна на него обратно, така че облегалката остана между разтворените му крака, но с лице към своя събеседник.

— Така и казах на шефа. Сега вече мога ли да се прибирам?

— Твоят шеф не ми даде особено ясно описание. Искам да знам малко повече. — Скорпион му се усмихна. — Тогава всички ще можем да се приберем по домовете си.

Полфри смачка поредната цигара.

— Защо? Не може да се каже, че ми вярваш, нали?

Главоболието на Скорпион не беше намаляло.

— Защо смяташ така?

— Всички знаят, че не вярваш във видения. Мислиш, че просто си намираме причини да се чупим от задълженията в дълбоките нива.

— Вярно е, че шефът ти ще трябва да уреди някакъв нов детайл за тази част на кораба, вярно е също така, че не вярвам на всички доклади, стигащи до бюрото ми. Много от тях обаче съм склонен да приема сериозно. Те често следват определен модел, струпани са в една част на кораба или се движат нагоре-надолу в поредица съседни нива. Като че ли Капитанът се фокусира върху даден район и се придържа към него, докато постигне, каквото е намислил. Виждал ли си го преди?

— За пръв път — отвърна Полфри.

Ръцете му трепереха. Пръстите му бяха възлести, яркорозовите им кокалчета напомняха пришки, които ще се пукнат всеки момент.

— Кажи какво видя.

— Бях сам. Най-близкият екип беше три нива по-нататък и оправяше друг проблем с помпите. Бях слязъл да видя един агрегат, защото подозирах, че прегрява. Носех куфарчето с инструментите. Не възнамерявах да оставам дълго долу. Никой не обича да работи в толкова ниски нива, особено пък сам.

— Мислех, че политиката е никой да не бъде изпращан сам под ниво шестстотин.

— Така е.

— Какво тогава правеше там самичък?

— Ако се придържахме към правилата, корабът щеше да се наводни само след около седмица.

— Ясно.

Постара се гласът му да прозвучи изненадано, но чуваше същата история десетина пъти всяка седмица, из цялата колония. Всеки мислеше, че единствено неговият екип работи до изнемога. Колективно цялата колония залиташе от една трудно овладяна криза към друга. Но само Скорпион и шепа от неговите помощници го знаеха.

— Ние не си губим времето с работнически книжки — реши да изясни Полфри, сякаш това трябваше да е следващата мисъл на неговия събеседник.

— Защо не ми разкажеш за привидението? И така, беше слязъл да видиш сгорещената помпа. Какво се случи?

— С ъгълчето на окото си забелязах някакво движение. В началото не можах да разбера какво е — там долу е тъмно, а осветлението ни не работи толкова добре, както би трябвало. Човек си въобразява много неща, така че не си изкарва акъла веднага, когато помисли, че е видял нещо. Но когато насочих светлината натам и се вгледах както трябва, се уверих, че наистина има нещо. — Опиши го.

— Приличаше на машина. Железария. Стари механизми за помпи, стари части от слуги. Жици. Кабели. Неща, които може би лежат там от двайсет години.

— Видял си някакви машинни части и си решил, че е привидение?

— Не беше само машинария — отвърна отбранително Полфри. — Всичко беше организирано, събрано, свързано в нещо по-голямо. С човешка форма. Просто стоеше там и ме наблюдаваше.

— Чу ли приближаването му?

— Не. Както казах, това бе само старо желязо. Може би си беше стояло там през цялото време, очаквайки да го забележа.

— И когато го забеляза… какво се случи тогава?

— То ме погледна. Главата — беше съставена от стотици дребни частици — се раздвижи, сякаш ме поздравяваше. И видях нещо в лицето, нещо подобно на изражение. Не беше просто машина. Там имаше ум. Определена цел. — И додаде, макар да не беше нужно: — Тази работа изобщо не ми се понрави.

Скорпион барабанеше с върховете на пръстите си по облегалката на стола.

— Ако тази информация ще ти помогне, видял си привидение от трети тип. Тип едно е локализирана промяна в атмосферните условия на кораба: необяснимо движение на въздуха или падане на температурата. Те са най-разпространените и за тях се докладва почти всекидневно. Вероятно само една част имат нещо общо с Капитана.

— Няма човек, на който да не му се е случвало да се натъкне на някое от тях — каза Полфри.

— Втори тип е малко по-рядък. Дефинираме го като разпознаваем говорен звук — дума, част от изречение или дори цяло твърдение. Отново има елемент на несигурност. Ако си уплашен и чуеш воя на вятъра, лесно е да си въобразиш някоя и друга дума.

— Не беше такова.

— Не, очевидно не. Което ни отвежда до проява от трети тип: физическо присъствие, преходно или не, което се проявява или чрез локална физическа промяна на корабната тъкан — поява на лице в стената например, — или посредством съвместна изява на някакъв механизъм или група механизми. По всички личи, че си видял именно такова нещо.

— Звучи много успокояващо.

— Би трябвало. Мога да ти кажа също, че въпреки слуховете за противното, никой никога не е пострадал от срещата с привидение и че много малко работници са виждали трети тип повече от веднъж.

— Това все пак няма да ме накара да сляза отново долу.

— Аз и не искам това от теб. Ще ти бъде дадена някаква друга задача на по-високите нива на кораба или на сушата.

— Колкото по-скоро изляза от този кораб, толкова по-добре.

— Добре. В такъв случай въпросът е уреден.

Скорпион понечи да стане — столът му одраска пода.

— Това ли е? — попита Полфри.

— Ти ми каза всичко, което е нужно да знам.

Полфри бъркаше в пепелника с изгасналата угарка на последната си цигара.

— Виждам призрак и един от хората с най-голяма власт в колонията идва да ме разпита за случилото се?

Скорпион сви рамене.

— По една случайност бях в района и реших, че ще оцениш проявата ми на интерес към станалото.

Мъжът го гледаше с критично изражение, което Скорпион рядко бе виждал в прасетата.

— Става нещо, нали?

— Не съм сигурен, че разбирам за какво говориш.

— Нямаше да разпитваш някой от обслужването на трюма, ако долу не ставаше нещо.

— Запомни го от мен — долу вечно става нещо.

— Но сега сигурно става дума за нещо повече от обикновеното. — Полфри му се усмихна така, както се усмихват тези, които смятат, че знаят нещо, което бихте предпочели да не знаят, или когато си мислят, че са открили нещо, което не би трябвало да открият. — Аз слушам. Чувам за всички други привидения, не само появилите се по време на моята смяна.

— И заключението ти е?

— Зачестяват. Не само през последния ден, а през последните седмици или месеци. Знаех, че е въпрос единствено на време преди и аз да видя някое.

— Много интересен анализ.

— Така, както го виждам аз, напоследък Капитанът като че ли не може да си намери място. Но какво ли пък знам аз? Аз съм просто един трюмен механик.

— Точно така — каза Скорпион.

— Но все пак знаеш, че става нещо, нали? Иначе нямаше да проявиш такъв интерес към една-единствена поява. Обзалагам се, че напоследък разпитваш всеки, с който се е случило подобно нещо. Той наистина те тревожи, нали?

— Капитанът е на наша страна.

— Така се надяваш.

Полфри се изкиска триумфиращо.

— Всички се надяваме да е така. Освен ако нямаш някакъв друг план да напуснеш тази планета, Капитанът е единственият ни билет.

— Говориш така, сякаш изведнъж се е появила спешна причина да заминем.

Скорпион се замисли дали да не му каже, че наистина има такава причина, за да го разтревожи. Полфри определено не му допадна. Но той щеше да се разбъбри, а последното, от което имаше нужда в този момент, беше вълна от паника, с която да се справя освен с малката криза на Хури. Просто щеше да се лиши от това малко, мощно удоволствие.

Подпря се на масата и вонята, идваща от Полфри, го удари като стена.

— Една дума за тази среща пред когото и да е — заяви той, — и няма да работиш повече по справянето с отточните води. Ще бъдеш част от проблема.

Скорпион стана от стола с намерението да остави Полфри сам с мислите си.

— Не ме попита за това — рече работникът, като му подаде очукания сребрист шлем.

Скорпион го пое и го завъртя в ръцете си. Оказа се по-тежък, отколкото бе очаквал.

— Мислех, че е твой.

— Неправилно си помислил. Открих го долу сред железарията, след като привидението си отиде. Не мисля, че беше там преди.

Скорпион се вгледа по-внимателно в шлема. Моделът му се стори много стар. Над малкия правоъгълен отвор на лицевата му част имаше много правоъгълни символи в основни цветове. Сред тях личаха кръстчета и полумесеци, линии и звезди.

Прасето се запита какво ли означаваха.

Хела, 2727 година

Сега, когато разполагаше с време, Рашмика се възползва от възможността да разгледа кервана. Макар вътрешното пространство да беше внушително, тя скоро установи, че отделните части на кервана си приличат много. Където и да отидеше, се натъкваше все на същите неприятни миризми, същите бродещи поклонници и търговци. Вариациите на тази тема, ако изобщо ги имаше, бяха доста еднообразни, за да я заинтригуват. Истинското й желание сега беше да излезе навън, на покрива на процесията.

От много месеци не беше виждала Халдора и сега, когато газовият гигант най-сетне се беше появил на хоризонта, докато керванът намаляваше делящото го от катедралите по Пътя разстояние, тя бе обзета от внезапното желание да излезе навън, да легне по гръб и просто да съзерцава огромната планета. Но първите няколко пъти, когато опита да намери начин да се качи на покрива, нито една от вратите не се отвори. Момичето пробва различни места в различни моменти на деня с надеждата да направи пробив в охранителната система на кервана, но покривът се пазеше добре, вероятно защото на него имаше доста чувствителна навигационна апаратура.

Тъкмо се бе отказала от поредния си опит да излезе и се обърна, за да се върне, когато квесторът препречи пътя й Малкият му зелен любимец бе клекнал на рамото му. Само така ли й се струваше, или наистина нещо не беше както трябва с единия му преден крайник? Той завършваше с чуканче със зелен връх, което не беше забелязала досега.

— Мога ли да ви помогна, мис Елс?

— Просто изследвах кервана — отвърна тя. — Позволено е, нали?

— С известни ограничения — да. — Той кимна по посока на гърба й, към вратата, през която не беше успяла да мине. — Покривът, разбира се, е едно от неразрешените места.

— Покривът не ме интересува.

— Така ли? В такъв случай трябва да сте се загубили. Тази врата води единствено към покрива. А там горе няма нищо интересно, повярвайте ми.

— Исках да видя Халдора.

— Несъмнено сте я виждали многократно и преди.

— Но не и напоследък и никога много далеч на хоризонта. Исках да я вида в зенита й.

— Е, ще трябва да почакате. А сега… ако нямате нищо против.

Мина покрай нея, а обемистото му тяло я притисна неприятно в тясното пространство на коридора. Зеленото същество я проследи с фасетъчните си очи.

— Нека безгрешният хвърли първия камък — произнесе напевно то.

— Къде отивате, квесторе? Не сте сложили скафандър.

— Продължавайте си по пътя, мис Елс.

Той направи нещо, което очевидно не искаше тя да види — бръкна в потъналата в тъмнина ниша край вратата, която един случаен посетител никога не би забелязал. Опита се да действа бързо, за да прикрие жеста си. Момичето чу тихо щракване, сякаш се бе отворил някакъв скрит механизъм.

Вратата се отвори пред него. Квесторът престъпи прага й В осветеното в червено пространство от другата страна Рашмика зърна оборудване за спешни ситуации и няколко окачени скафандъра.

Върна се няколко часа по-късно, за да бъде сигурна, че квесторът се е прибрал в кервана. Носеше скафандъра си във вид на вързопче, за да го пренесе незабележимо дотук. Опита да отвори вратата: беше все така заключена. Но щом плъзна длан в малката ниша, която квесторът тайно бе използвал, напипа скрит бутон. Натисна го и чу щракването на заключващия механизъм. Вероятно имаше някаква друга осигуровка, която не позволяваше на вътрешната врата да се отвори, ако външната също е отворена. Случаят обаче не се оказа такъв и вратата се отвори пред нея, както се беше отворила и пред квестора. Момичето се мушна в междинната камера, затвори вътрешната врата след себе си и облече костюма. Провери въздуха, за да се увери, че има достатъчно в резервоара, и изпита чувство на дежа вю, когато си спомни как бе направила същата проверка, преди да напусне дома си.

Спомни си, че резервоарът не беше пълен до края, сякаш някой бе използвал неотдавна костюма й. Тогава не се бе замислила върху тази подробност, но сега спомените я връхлетяха в светкавична, всяваща смут в душата й поредица. В леда около изхода бе видяла отпечатъци от стъпки, което показваше, че някой бе използвал и него, а не само костюма й. Следите бяха достатъчно малки, за да принадлежат на майка й, но със същия успех можеха да бъдат оставени и от нея самата.

Спомни си също така за подозренията на полицията, че е свързана по някакъв начин със саботажа. Беше усложнила положението си, като бе избягала от къщи малко след него, но те нямаше да направят подобни изявления, ако не разполагаха с други доказателства в подкрепа на своите действия.

Какво означаваше това? Ако наистина тя беше взривила склада с експлозивни материали, несъмнено щеше да има някакви спомени. Нещо повече — защо щеше да прави нещо толкова безсмислено? Не, определено не можеше да е тя. Явно ставаше дума за някакво нещастно стечение на обстоятелствата.

Не можеше обаче да отхвърли така лесно съмненията си.

Десет минути по-късно се озова под небето на гърба на огромната машина. Въпросът във връзка със саботажа все още не й даваше мира, но с усилие на волята насочи мислите си към настоящето.

Върна се към спомена за случилото се в коридора — когато квесторът я беше заварил до вратата. От всички възможни изходи за покрива той се бе озовал точно при онзи, който тя опитваше да отвори. По-вероятно я беше шпионирал и беше проследил скитането й из неговата малка империя на колела. Когато я заговори, явно криеше нещо. Сигурна беше: то бе изписано на лицето му, в моментното вдигане на веждите. Чувството му на вина, задето я следеше? Съмняваше се, че му се удава често да следи момичета на нейната възраст, така че не беше изключено да се възползва максимално от тази възможност, в компанията на ужасната си животинка.

Не й харесваше мисълта, че я наблюдава, но пък нямаше да остане дълго в кервана, а единственото, което я вълнуваше наистина в този момент, беше да огледа покрива. Ако квесторът я наблюдаваше, вече бе имал доста възможности да я спре, докато тя си обличаше скафандъра и се качваше по стъпалата, водещи към покрива. Никой не се появи, следователно вниманието му най-вероятно беше насочено другаде, или пък беше решил, че не си заслужава да си прави труда да ограничава достъпа й дотам, където иска да отиде.

Тя бързо забрави за него, развълнувана от шанса да бъде отново навън.

Рашмика никога не беше ставала свидетел на изчезване. От нейното раждане насам се бяха случвали две. Едното, когато Халдора се виждаше от полупустинните земи, но тогава тя беше в час. Знаеше, разбира се, че вероятността да види нещо е изключително малка, дори ако човек имаше невероятния късмет да се намира навън на леда, когато се случи това. Изчезванията траеха частица от секундата. В мига, в който човек осъзнаеше какво се е случило, вече беше прекалено късно. Единствените хора, видели някога това събитие — с изключение на Куейч, разбира се, който беше поставил началото на това, — бяха тези, които си поставяха за цел да наблюдават Халдора във всеки възможен миг. Но дори те трябваше да се молят да не се случи да премигнат или да отклонят погледа си в този критичен момент. Лишавани от сън с помощта на лекарства и избирателна неврологична интервенция, те и без това бяха полубезумни.

Рашмика не можеше да си представи да се посветиш до такава степен на нещо, но и никога не бе изпитвала и най-малка склонност да се присъедини към някоя църква. Желанието й да наблюдава изчезване имаше съвсем други подбуди: все още беше убедена, че това е напълно обясним естествен феномен, а не доказателство за божествена намеса в космически мащаби. И според нея беше жалко да не бъдеш в състояние да видиш нещо толкова рядко, толкова наподобяващо чудо. Затова още от малка, когато Халдора се намираше високо, тя се стараеше всеки ден да посвещава известно време на наблюдаването му. Това беше нищо, сравнено с безкрайните часове на наблюдателите от катедралите, и статистическата вероятност да види феномена беше почти равна на нула, но Рашмика продължаваше да го прави, без да обръща внимание на подобни съображения, и дори мъмреше онези, които не споделяха особения й научен рационализъм.

Покривът на кервана представляваше странен пейзаж с всевъзможни препятствия. Сред тях имаше генератори, радиаторни ребра и перки, пълзящи проводници и електрически кабели. Всичко изглеждаше много старо, отдавна сглобено. Момичето се движеше по оградената с перила пътека. Когато стигна до края, погледна надолу и се ужаси, като видя колко далече отстои земята и колко бавно изглежда движението им. Тук горе нямаше друг, поне не на тази машина.

Вдигна очи нагоре, извила врат, доколкото й позволяваше скафандърът. Небето беше осеяно с движещи се в противоположни посоки светлини. Все едно там горе имаше две небесни сфери, два кристални глобуса, поставени един в друг. Както винаги ефектът беше незабавно виене на свят. Обикновено то беше просто нещо досадно, но толкова високо можеше лесно да я убие.

Рашмика стисна по-здраво перилото и сведе отново очи към хоризонта. После, след като световъртежът й премина, тя погледна отново нагоре.

Илюзията, че се намира в центъра на две сфери, не беше съвсем неточна. Светлините във външната сфера бяха звездите, невъзможно далечни; във вътрешната сфера се виждаха корабите, които се намираха в орбита около Хела и чиито съвършено полирани корпуси отразяваха слънчевата светлина. От време на време някой от тях проблясваше като светкавица, когато ултрите от неговия екипаж променяха скоростта му, за да внесат някакви корекции в орбитата или да го подготвят за потегляне.

Както беше чувала Рашмика, във всеки момент в орбита около Хела се намираха между трийсет и петдесет кораба. Повечето не бяха големи, защото ултрите нямаха доверие на Халдора и предпочитаха да държат най-ценните си притежания по-далеч от него. Обикновено това, което виждаше, бяха движещи се в системата совалки, достатъчно големи, за да побират замразени поклонници и скромен екип от ултри-посредници. Корабите, които летяха между Хела и орбитата, бяха най-често още по-малки, защото църквите не допускаха нищо голямо да се доближи до повърхността на луната.

Големите кораби, междузвездните кораби — лайтхъгърите — посещаваха рядко орбитата около Хела. Когато това се случеше, увисваха в небето като украшения, плъзгайки се по невидими маршрути от хоризонт до хоризонт. Рашмика беше виждала много малко лайтхъгъри през живота си. Те винаги я впечатляваха и едновременно с това я плашеха. Нейният свят беше пяна от лед около сърцевина от чакъл. Беше изключително уязвим. Близостта на един такъв междузвезден кораб, особено когато екипажът му правеше корекции на главния двигател, беше като да приближиш оксижен до снежна топка.

Световъртежът се връщаше на вълни. Рашмика погледна отново надолу към хоризонта, облекчавайки напрежението във врата си. Старият костюм беше надежден, но не беше пригоден за съзерцаване на небето.

Тук обаче се виждаше Халдора. Сега две трети от газовия гигант се виждаха над хоризонта. Тъй като на Хела нямаше въздух, нямаше какво да замъглява гледката и имаше много малко визуални ориентири дали наблюдаваният обект отстои на петдесетина или на милион километра. Халдора приличаше на продължение на света, на който стоеше момичето. Изглеждаше по-голям, когато беше близо до хоризонта, отколкото в зенита си, но това беше само илюзия, страничен продукт от начина, по който действаше мозъкът й. Халдора заемаше четирийсет пъти по-голямо пространство в небето над Хела, отколкото Луната — в небето на Земята. Този факт винаги я беше учудвал, тъй като той означаваше, че Луната в действителност не е особено впечатляваща в сравнение с Халдора въпреки важното място, което заемаше в земната литература и митология.

От този ъгъл на наблюдение Халдора приличаше на дебел полумесец. Макар да не беше пуснала контрастните филтри на скафандъра си, Рашмика различи ивиците с екваториално оцветяване, които преминаваха от единия до другия полюс на света: оттенъци в охра и оранжево, червеникавокафяво и жълтеникавокафяво, алено и кехлибарено. Видя завъртулките и петната там, където цветните ленти се смесваха или почервеняваха: вбесеното алено око на буреносна система, като чеп на дърво. Видя дребните тъмни сенки на многото по-малки луни, които обикаляха около Халдора, и бледата дъга на единствения пръстен на света.

Рашмика коленичи и бавно се отпусна върху хълбоците си. Позата беше също така неудобна, както опитите да гледа нагоре, но тя остана така колкото можа. Не откъсваше поглед от Халдора, заповядваше му с волята си, предизвикваше го да изчезне, да направи онова, което беше довело всички тях тук. Но гигантът просто си висеше там, сякаш прикован към пейзажа, достатъчно близо, за да го докоснеш, реален като всичко, което бе виждала през живота си.

“Но въпреки това изчезва” — помисли си тя. Фактът, че се бе случило и продължаваше да се случва, не се оспорваше, поне не от хората, прекарали достатъчно време на Хела. “Гледай го достатъчно дълго — рече си тя, — и, освен ако нямаш никакъв късмет, ще видиш как става.”

Днес определено не беше дошъл нейният ред.

Рашмика се изправи и се запъти натам, откъдето беше излязла — към задната част на превозното средство. Сега гледаше назад, към края на кервана, и виждаше как другите машини се изкачват и спускат по леките неравности на пътя. Керванът бе дори по-дълъг, отколкото при пристигането й: в някакъв момент, без фанфари, още десетина движещи се единици се бяха закачили за опашката му. И щеше да продължи да расте, докато стигнеха Неизменния път, когато щеше да се разпадне отново, тъй като отделните му части бяха предназначени за различни катедрали.

Стигна до оградената от перила пътека в края на машината. От следващата машина я делеше цяла пропаст, над която висеше мост с доста ефимерен вид, изграден от метални летви. Сега забеляза нещо, което не се виждаше от земята, а именно че разстоянието — както вертикалното, така и хоризонталното — се променя непрекъснато, и в резултат малкият мост се мята и извива като обзет от болка. Вместо перилата, за които се държеше в момента, той имаше само метални жици. Ниско долу, на половината разстояние до земята, имаше свързваща част, която се раздуваше навътре-навън като мях. Тя изглеждаше много по-сигурна от моста.

Рашмика предположи, че като се върне вътре в кервана, ще успее да намери пътя до топлата връзка. Или пък можеше да се престори, че е разгледала достатъчно за днес. Последното, от което се нуждаеше, беше да започне да си създава врагове в самото начало на издирването. Беше убедена, че за това ще има предостатъчно време по-късно.

Тя направи крачка назад. Миг след това обаче се върна до моста и разпери ръце, така че да хване двете жици встрани. Мостът се гърчеше пред нея, металните летви се местеха напред-назад и помежду им се образуваха ужасяващи пролуки. Момичето направи крачка напред и постави обутия си в ботуш крак върху първата плоча.

Не изглеждаше сигурно. Летвата се огъна надолу, сякаш не беше от твърд материал. “Продължавай” — каза си Рашмика. Направи още една стъпка и сега вече и двата й крака бяха на моста. Погледна назад. Водещата машина се люлееше равномерно и се отклоняваше леко надясно-наляво. Мостът се гърчеше под Рашмика, подхвърляше я ту на едната, ту на другата страна. Тя се държеше здраво за жиците. Отчаяно й се искаше да се върне, но някакъв тънък, тихичък гласец й казваше да не го прави. Той твърдеше, че ако не й стигне смелост за това просто нещо, тогава няма да намери кураж да открие брат си.

Момичето направи още една крачка по моста. И продължи нататък. Ето какво трябваше да стори.

ПЕТНАЙСЕТ

Арарат, 2675 година

Блъд влетя в конферентната зала, стиснал под мишница огромно количество навити на руло карти. Сложи ги на масата и разгърна една от тях; тя се разви послушно. Дебелата кремава хартия, чиято структура напомняше на кожа, зае цялата маса. При дадена от Блъд команда топографските характеристики се издигнаха нагоре, така че картата стана релефна, после части от тях потънаха в сянка в съответствие с редуването на деня и нощта в тази област на Арарат. Географската дължина и ширина се появиха във вид на тънки блестящи линии, обозначени с миниатюрни цифрички.

Хури се надвеси над картата и я изучава известно време. Завъртя я леко, след това посочи малка островна верига.

— Някъде тук, на около трийсет километра западно от онзи пролив, осемстотин километра северно оттук.

— Това нещо осъвременява ли се в реално време? — попита Клавейн.

— Средно на всеки два дни — отвърна Скорпион. — Може да отнеме и малко повече. Зависи от капризите на сателитните позиции, намиращите се високо балони и облачната покривка. Защо?

— Защото изглежда, че има нещо горе-долу там, където тя каза, че трябва да има.

— Той е прав — обади се Хури. — Трябва да е корабът на Скейд, нали?

Скорпион се наведе, за да огледа бялото петънце.

— Това не е кораб — заяви той. — А ледено петно, нещо като малък айсберг.

— Сигурен ли си? — попита Клавейн.

Блъд насочи копитото си натам, накъдето бе показала Хури.

— Нека проверим, за да се уверим. Карта, увеличи десетократно.

Повърхностните характеристики на картата запълзяха към краищата й. Леденото петно се разду, докато придоби размери на нокът. Блъд каза на картата да приложи увеличителен филтър, но не забелязаха явно увеличаване на детайлите, освен неопределен намек, че айсбергът се стича в морето, простирайки фини бели мустачета във всички посоки.

— Не е кораб — повтори Скорпион.

Клавейн не изглеждаше толкова убеден.

— Ана, корабът, с който е слязла Скейд… в доклада си казваш, че е тежка корвета, нали?

— Не съм специалист по корабите, но така ми казаха.

— Каза, че бил дълъг петдесет метра. Странното е, че този айсберг явно е със същите размери. Пропорциите съответстват… може би е малко по-широк, но не кой знае колко.

— Възможно е да е съвпадение — намеси се Блъд. — Както знаеш, на тези ширини вечно се носят части от айсберги. Понякога стигат дори толкова далеч на юг.

— Но наоколо няма други айсберги — отбеляза Клавейн.

— Все пак не е изключено в това нещо да има кораб, нали? — заяви Скорпион. — Как е станало така, че да се покрие с лед? Корабите излъчват по-скоро топлина, отколкото студ. И защо ледът не се е разтопил досега?

Ще разберем, като отидем там — изрече бавно Клавейн. — Междувременно нека насочим вниманието си към практическите детайли. Тъй като не искаме да изплашим Скейд и да я накараме да предприеме нещо необмислено, ще действаме бавно и явно. — Той посочи едно място на картата, южно от айсберга. — Предлагам да отидем дотам със совалка. Антоанет може да ни откара. После ще пуснем две-три лодки и ще прекосим останалото разстояние по вода. Ще носим хирургически инструменти и оръжие с малък радиус на действие, но без да прекаляваме. Ако се наложи да унищожим кораба, винаги можем да поискаме да бъде нанесен въздушен удар от сушата. — Вдигна очи, все така притиснал пръст към картата. — Ако тръгнем днес следобед, можем да стигнем до айсберга на зазоряване, така че ще разполагаме с цял ден за осъществяването на преговорите със Скейд.

— Чакай малко — обади се д-р Валенсин, като се усмихна едва-едва. — Преди да сме се отнесли съвсем — да не искаш да кажеш, че вземаш всичко това на сериозно?

— Ти да не би да не го вземаш на сериозно? — попита Клавейн.

— Тя е моя пациентка — каза Валенсин и погледна със симпатия към Хури. — Аз гарантирам, че тя не е непременно луда. Има конджоинърски импланти и ако нейното дете също ги има, тя е можела да общува с него още докато е било в утробата й. Щеше да бъде малко необичайно, но е възможно Рьомонтоар да е сложил въпросните импланти на нероденото с помощта на микрохирургически похвати. А като се има предвид, че става въпрос за конджоинърска медицина, не е немислимо детето на Хури да е било извадено, без да останат следи от хирургическа намеса. Но останалото? Цялата тази история за космическа война, бушуваща на прага ни? Малко прекалено е, не смятате ли?

— Не съм толкова сигурен — отвърна Клавейн.

— Обясни, моля те — каза Валенсин и погледна към колегите си за подкрепа.

Клавейн се тупна отстрани по черепа.

— Не забравяй, че аз също съм конджоинър. Последния път, когато имах възможност да проверя, цялата машинария в главата ми все още работеше както трябва.

— И аз мога да ти го кажа — измърмори лекарят.

— Забравил си обаче колко е чувствителна. Предназначена е да улавя и да увеличава околни полета, сигнали, произведени от машини или други конджоинъри. Двама конджоинъри могат да разменят мисли през десетки метри открито пространство дори в близост да няма усилващи системи. Хардуерът превежда тези полета до модели, които органичните части на главния мозък са в състояние да тълкуват, включвайки в действие основната визуална граматика на възприемащия център.

— Това не е нещо ново за мен — каза Валенсин.

— Тогава помисли какво означава то. Ами ако там наистина се води война, между различни слънчеви системи, с използването на всевъзможни оръжия и контрамерки? Ще има много повече блуждаещ електромагнитен шум, много по-мощен от нормалните конджоинърски сигнали. Възможно е моите импланти да улавят сигнали, които не са в състояние да тълкуват както трябва. И в мозъка ми постъпват полуразбираеми модели. Мозъкът прави всичко възможно да се справи с тази каша и в крайна сметка започва да рисува форми и лица по небето.

— Той ми каза, че вижда разни неща! — възкликна Скорпион.

— Фигури, знаци и поличби — допълни Клавейн. — Това започна през последните два-три месеца. Хури каза, че флотата пристигнала преди девет седмици. Струва ми се прекалено, за да е съвпадение. Вече си мислех, че полудявам, но очевидно просто съм улавял слухове за война.

— Типично за добрия стар войник, какъвто винаги си бил — отсъди Скорпион.

— Това просто означава, че съм склонен да приема сериозно историята на Хури — заяви Клавейн, — колкото и да е странна.

— Дори частта за Скейд? — попита Валенсин.

Клавейн се почеса по брадата. Очите му се бяха превърнали в тесни цепки, беше притворил клепачи, сякаш съзерцаваше някакъв мисловен пейзаж.

— Особено частта за Скейд — отговори той.

Хела, 2727 година

Рашмика гледаше право напред. Почти беше стигнала до другата машина. В далечината виждаше движещи се напред-назад скрити под скафандри фигури, минаващи ту по една, ту по друга пътека. Полюшваха се кранове, натоварени с някаква тежка апаратура. Слуги се плъзгаха с плавните движения на автомати. Огромната, съставена от множество части машина, каквато представляваше керванът, се нуждаеше от непрестанни грижи. Тя беше малък микрокосмос, вероятно също като катедралите.

Рашмика стъпи отново върху относително твърдия покрив на друга машина. Тази тук се движеше по-скоро с крака, отколкото на колела, така че вместо постоянно боботене, металната повърхност под краката й бръмчеше в бавен ритъм — поредица от точно разпределени във времето глухи удари, когато някой от задвижваните й с бутала механични крака се стовареше върху леда. Празнината между двете превозни средства, която беше прекосила току-що, сега й се струваше съвсем обикновена, само няколко метра, но тя не се съмняваше, че ще й подейства също толкова изнервящо и на връщане.

Огледа се. Този покрив изглеждаше доста по-различно: беше по-подреден, не беше отрупан с машинарии като предишния. Няколкото кутии с оборудване бяха спретнато наредени по краищата му, а проводниците и жиците се виеха покрай тях.

Голяма част от централния район бе заета от наклонена повърхност, повдигната в нужния ъгъл от покрива върху бутала. Беше я видяла още при приближаването си към кервана с айсджамъра на Крозе; нещо подобно бе виждала и в своето село: слънчеви батерии, осигуряващи електроенергия в случай че нещо стане с основните генератори. Батериите представляваха прецизна мозайка от малки, квадратни фотоклетки, които проблясваха в смарагдовозелено и синьо, когато отразяваха светлината. На тези обаче нямаше клетки, вместо това повърхността им беше покрита с редици тъмни, кръстообразни обекти. Рашмика започна да ги брои: бяха трийсет и шест, по шест във всяка посока. Всеки беше горе-долу с размерите на човек.

Момичето се приближи, изпълнено с трепет. Към наклонената повърхност действително бяха приковани хора, придържани на място от белезниците около китките и с малки платформи под стъпалата за опора. Доколкото тя успя да види, бяха облечени еднакво. Всички имаха дълго до стъпалата расо с качулка в шоколадовокафяв цвят, стегнато около кръста със сплетено бяло въже. Под качулката на всеки от тях се очертаваше овалното огледало на визьор от скафандър. Не се виждаха лица, само изкривеното отражение на бавно пълзящия пейзаж, от който тя самата представляваше незначителна част.

Хората гледаха към Халдора. Сега това беше очевидно: наклонът на платформата бе подходящ точно за наблюдение на издигащата се планета. Колкото повече керванът наближаваше Пътя и катедралите около него, толкова повече платформата щеше да наближава хоризонтала, докато трийсет и шестимата наблюдатели се озовяха по гръб, загледани в зенита.

Рашмика осъзна, че това са поклонници. Керванът ги беше взел при отклоняването си от екваториалните селища. Глупаво беше от нейна страна да не се сети, че пътуването нямаше да мине без тях. Не беше изключено някои да са от нейния край, дори от нейното село.

Вдигна поглед към тях, питайки се дали са усетили по някакъв начин присъствието й. Надяваше се вниманието им да е достатъчно силно концентрирано в Халдора, за да не я забележат. Все пак точно това бе смисълът на присъствието им тук: полуразпънати на кръст, приковани към нещо като железен сал, принудени да се взират към света, който смятаха за чудотворен.

Това, което я смути най-силно, беше бързината, с която вярата на тези поклонници бе достигнала подобни измерения. Вероятно бяха напуснали домовете си през последните няколко седмици. Дотогава не бяха имали кой знае какъв друг избор, освен да се държат като нормални членове на светска общност. Никой не им пречеше да вярват в каквото си искат, но изпълнението на задълженията, осигуряващи функционирането на селищата в полупустинните земи, изключваше подобно строго спазване на религиозните обети. Те трябваше да се съобразяват със семейните и служебните си ангажименти и да се усмихват на шегите на своите колеги. Но тук, сега, бяха свободни. Твърде вероятно беше във вените им вече да тече куейчистка кръв.

Рашмика погледна назад към виещия се керван. Имаше и други подобни наклонени повърхности. Ако приемеше, че върху всяка е прикован същият брой поклонници, нищо чудно само в този керван те да бяха някъде около двеста души. А във всеки миг на Хела се движеха много кервани. Това означаваше, че хиляди поклонници бяха превозвани към сияйния Път, докато хиляди други изминаваха разстоянието пеша и всяка тяхна крачка бе изпълнена с агония.

Безсмислието на това безполезно прахосване на краткотрайния човешки живот, я изпълни с негодувание и с основателен гняв. Искаше й се да се качи на платформата и да изтръгне някой от поклонниците от гледката, която го беше омагьосала, да свали качулката от шлема му, да притисне лице към визьора и да опита да установи контакт — преди да е станало прекалено късно — с бледото подобие на човешка индивидуалност, което беше останало от него. Искаше да запрати камък към стъклото пред лицето му и да разбие вярата му в мига на унищожителното изравняване на налягането.

Знаеше обаче, че гневът й не е насочен накъдето трябва. Знаеше, че мрази и презира тези поклонници заради това, което се страхуваше, че се е случило с Харбин. И тъй като не можеше да смаже църквите, беше пренасочила желанието си към кротките невинни души, които бяха привлечени от тях. Щом осъзна този факт, Рашмика се изпълни с отвращение към самата себе си. Не си спомняше някога да бе изпитвала подобна силна омраза. Сякаш някаква стрелка от компас се беше обърнала вътре в нея, търсейки посока, в която да се установи. А това я изпълваше със страх и ужас, че е способна на подобни усещания.

Рашмика си наложи нещо като спокойствие. Откакто ги гледаше, фигурите не бяха помръднали. Тъмнокафявите им наметала висяха около тях в почтителна неподвижност и така се създаваше впечатлението, че гънките им са изсечени от най-твърд гранит от изкусни майстори. Огледалата пред лицата им продължаваха да отразяват бавното движение на пейзажа. Вероятно беше проява на милост към нея, че не може да види лицата им зад стъклото.

Рашмика им обърна гръб и тръгна обратно по мостчето между двете коли.

ШЕСТНАЙСЕТ

Арарат, 2675 година

Совалката спря и увисна на няколко метра над водата. Спасителният екип се бе събрал в задния хангар и стоеше в очакване, докато внимателно спускаха първата лодка към морската повърхност. Морето бе тъмно и безкрайно във всички посоки освен в непосредствената област от оставената от совалката термална следа. Нямаше нито вятър, нито необичайна джъглърова активност, а морските течения в региона бяха отслабнали, както беше характерно за сезона. Айсбергът нямаше как да се е преместил между две осъвременявания на географската карта.

Щом стабилизираха лодката, първите трима членове на екипа се спуснаха един след друг. Скорпион слезе пръв, последван от Джакотет, офицер от „Оръжие на сигурността”, а триото завърши Хури. След тях спуснаха метални кутии с провизии, оръжие и екипировка, които бързо поставиха във водонепромокаеми багажници отстрани. Накрая стовариха портативния инкубатор, прозрачна кутия с матова основа и дръжка за носене. Той бе прикрепен особено внимателно, сякаш в него вече имаше дете.

Откачиха първата лодка от совалката и това даде възможност на Скорпион да поеме управлението й. Воят на захранвания от акумулатор мотор разсече гръмкия къкрещ звук, издаван от висящата във въздуха совалка. След това спуснаха втората лодка. Когато и тя се стабилизира върху водата, на борда й слезе друг офицер от „Оръжие на сигурността”, този път жена на име Уртон, последвана от Клавейн. В първия момент той се олюля, но бързо възвърна равновесието си. Дойде ред да се спусне Васко, подпомогнат от Блъд. Васко беше очаквал, че другото прасе ще дойде с тях за операцията, но Скорпион му бе наредил да се върне в Първи лагер, за да се погрижи за нещата там. Той разреши единствено на Блъд да ги придружи дотук, за да помогне при натоварването на лодките.

И последните кутии с екипировка бяха спуснати и лодката потъна дори още по-дълбоко във водата. В мига, в който тя се отдели от совалката, жената от “Оръжие на сигурността” я насочи към първата. Корпусите им се опряха и заскърцаха. Последваха мигове на трескава, но безшумна активност, докато двата екипажа разменяха багажите, за да се получи уеднаквяване на товара.

— Готов ли си за това? — обърна се Уртон към Васко. — Все още не е прекалено късно да се върнеш.

Тя се занимаваше с неговия случай от момента, в който се бяха срещнали по време на сеансите за планиране на мисията, проведени в “Носталгия по безкрая”. Преди това пътищата им почти не се бяха пресичали: и тя, както и Джакотет, до този момент беше за Васко просто един от оперативните работници на „Оръжие на сигурността”, с няколко години стаж повече от него.

— Ти, изглежда, имаш особен проблем с факта, че идвам на тази мисия — отвърна той с цялото спокойствие, което успя да събере. — Нещо лично ли е?

— Някои от нас са заслужили правото да бъдат тук — обясни тя. — Това е всичко.

— И мислиш, че аз не съм?

— Направил си някаква дребна услуга на прасето — отговори тихо тя. — И в резултат се оказа замесен в нещо по-голямо от теб. Това не означава, че си заслужил автоматично вечно уважение от моя страна.

— Уважението ти всъщност не ме интересува. Интересува ме професионалното ти сътрудничество.

— Не е нужно да се тревожиш за това — увери го Уртон.

Младежът понечи да каже нещо, но тя вече се бе обърнала, за да повдигне тежкото брайтенбахово оръдие до скобите за закрепване от едната страна на лодката.

Васко нямаше представа какво бе направил, за да заслужи подобна враждебност. Дали само защото беше по-млад и неопитен? С въздишка се зае да помага при проверката и наместването на оборудването. Тази работа не беше особено приятна: всички тези деликатни съоръжения — оръжие, навигационна и комуникационна апаратура — бяха покрити с отвратителен полупрозрачен сивкав защитен слой. Той се залепваше непрестанно по ръцете му и се отделяше на ивици.

Васко ругаеше под нос, а вниманието му беше погълнато от борбата със защитния слой, затова не забеляза, че совалката се бе отдалечила и ги бе оставила сами насред морето.

Плъзгаха се по километри гладка като огледало вода. Облачната покривка се бе разкъсала и беше отворила прозорци към черното небе. Сега вече се виждаха звезди, но това беше от сравнително редките нощи, когато над хоризонта не се издигаше нито една от луните на Арарат. Лампите осигуряваха единствената им светлина. Лодките се движеха на няколко метра една от друга, а воят на моторите не беше толкова силен, че да пречи на разговорите. Васко беше решил още в самото начало на операцията, че най-добрият начин на действие — заслужил очевидно не толкова лесно даваното одобрение на Клавейн — е да говори колкото се може по-малко. Освен това имаше да мисли за доста неща. Седеше в края на втората лодка, клекнал до планшира, и зареждаше и изпразваше едно оръжие, за да запечата действието в мускулната памет на ръцете си, така че да може да го върши без да се замисля, когато се наложи. За стотен път, откакто бяха тръгнали, се запита дали ще се стигне до насилие. Може би щеше да се окаже, че всичко това не е нищо повече от колосално недоразумение.

Според него обаче това бе доста невероятно.

Всички бяха прочели показанията на Хури, всички бяха присъствали на срещата, когато тя бе подложена на кръстосан разпит. Голяма част от обсъдените неща не означаваха почти нищо за Васко, но постепенно в ума му беше започнала да се оформя някаква картина.

Ето какво му беше станало ясно: Ана Хури се бе върнала от компютърната матрица на неутронната звезда Хадес с мъртвия Торн и нероденото му дете в утробата си. Дори тогава е била наясно какво представлява Ора: нероденото момиченце не бе просто нейно дете, а агент на древните умове, човешки и извънземни, уловени в матрицата на Хадес. Ора беше дар за човечеството, тъй като умът й бе препълнен с информация, способна да промени изхода на войната срещу инхибиторите. В случая със Силвест — а както изглежда, тя носеше и част от неговите спомени освен резервоарите със знания — тя беше акт на изкупление.

Хури знаеше също така, че трябва да се доберат до информацията на Ора колкото се може по-бързо, иначе тя щеше да загуби смисъла си. Нямаха време да чакат нейното раждане, още по-малко да порасне и да започне да говори.

Затова, с позволението на Ана, Рьомонтоар бе вкарал миниатюрни хирургически инструменти в главите на майката и нероденото й дете. Тези дистанционно управлявани инструменти въведоха конджоинърски тип импланти и в Ора, и в Хури, което им даде възможност да споделят своите мисли и опит. Хури се беше превърнала в уста и очи на Ора: беше започнала да сънува нейните сънища, неспособна или може би нежелаеща да установи точно къде свършва дъщеря й и къде започва тя самата. Мислите на нейното дете проникваха в нейните собствени и ставаше невъзможно да бъдат разграничени.

Мислите и опитът обаче бяха трудни за интерпретиране. Детето на Хури все още не беше родено. Структурите на ума му бяха неустановени и полуоформени и менталният му модел за външния свят беше, напълно разбираемо, неопределен. Хури правеше всичко възможно да интерпретира сигналите, но въпреки усилията й само част от доловеното й беше понятно. Оказа се обаче, че дори тази незначителна част е изключително важна. Като следваше дадените от Ора насоки — което бе равносилно на пресяване на златен пясък от разтвор с объркващи сигнали, — Рьомонтоар успя да осъществи драстично подобрение в арсенала си от оръжия и инструменти. Потенциалното значение на Ора бе доказано на практика.

И точно тогава се намеси Скейд.

Тя беше пристигнала в системата Делта Павонис дълго след като инхибиторите бяха изпепелили Ризургам и другите планети. Бързо беше установила търговски връзки с човешките елементи, останали все още след заминаването на “Носталгия по безкрая”. Крайната й цел оставаше изнамирането на колкото се може повече от старите скрити оръжия, произведени от конджоинърите. Но тъй като собствената й флота беше сериозно пострадала, а инхибиторите се събираха на все по-големи групи, Скейд нямаше как да вземе това, което иска, с груба сила.

Междувременно “Зодиакална светлина” беше приключила с ремонта си, а човешките изследвания на Хадес бяха достигнали логичните си заключения. И когато Рьомонтоар и неговите съюзници напуснаха системата, Скейд ги последва. Те установиха контакт помежду си и тя използва активите, с които разполагаше в момента, за да защити бежанците от преследващите ги инхибиторски елементи. Жестът беше точно пресметнат и рискован, но нищо друго нямаше да убеди Рьомонтоар, че може да й има доверие.

Скейд обаче не искаше нищо повече от това. Беше видяла доказателството за новите технологии на Рьомонтоар и си бе дала сметка, че сега вече той има тактическо предимство пред нея. Беше дошла с намерението да вземе скритите оръжия, но и новите щяха да й свършат добра работа.

Онова, което я интересуваше наистина, беше Ора.

Месеци корабно време наред, докато “Зодиакална светлина” и другите два конджоинърски кораба летяха към Арарат, Скейд беше водила деликатна игра на подмазване. Беше спечелила доверието на Рьомонтоар, като бе направила забележителни жертви. Възползва се от старата му вярност към Майка Нест, за да го убеди, че е в интерес и на двете страни да си сътрудничат. И когато най-накрая Рьомонтоар бе разрешил на неколцина от нейните другари, също конджоинъри, да се качат на кораба му, това бе прието като поредната сърдечна стъпка към разтопяването на леда в отношенията им.

Оказа се обаче, че въпросните конджоинъри са грабители. След като избиха десетки хора, изпречили се на пътя им, те се добраха до Хури, упоиха я и я отвлякоха на кораба на Скейд. Там нейните хирурзи извършиха операция за изваждането на Ора. Зародишът, който бе едва в шестия месец от вътреутробното си развитие, след това бе вкаран в друга утроба. Тази утроба, биокибернетично творение от жива тъкан, беше внесен в новото тяло, което Скейд бе отгледала за себе си, след като изхвърли старото, увредено в Майка Нест. Имплантите в главата на Ора бяха предназначени да комуникират само със своите двойници в Хури, но специалистите на Скейд скоро се справиха и с този проблем. И тъй като сега Ора растеше в нея самата, Скейд черпеше от същия източник на информация, който вече беше дал на Рьомонтоар новото оръжие.

Скейд бе постигнала целта си, но беше умна. Може би дори прекалено умна. И не уби Хури още тогава, защото в нея видя друго средство за получаване на власт над Рьомонтоар. Дори след като бяха изтръгнали от нея детето й, Ана все още бе полезна като потенциален приемник. След преговори Скейд я бе върнала на Рьомонтоар в замяна на други технологични придобивки. Ора така или иначе щеше да й даде тези неща, но Скейд нямаше намерение да чака.

По това време инхибиторите почти ги бяха настигнали.

Когато корабите най-сетне пристигнаха край Арарат, битката беше навлязла в нова, безмълвна фаза. След като хората включиха в употреба нови, почти неразбираеми оръжия, инхибиторите отговориха с други свирепи стратегии. Войната се водеше максимално прикрито: цялата енергия се пренасочваше към честотни диапазони, които беше невъзможно да бъдат уловени. Правеха се проекции на фантомни образи, предназначени да плашат и объркват. Никой не скъпеше материята и силата. Ден след ден, схватка след схватка, дори час след час човешките фракции ту се разцепваха още повече, ту се обединяваха, в зависимост от ежеминутните промени в проекциите на битките. Скейд беше склонна да помогне на Рьомонтоар само ако алтернативата беше собственото й унищожение. Мислите на Рьомонтоар изглеждаха горе-долу по същия начин.

Но преди една седмица Скейд бе променила тактиката си. От единия от двата останали й тежки кораба бе излетяла корвета. Хората на Рьомонтоар проследиха бързо движещия се към Арарат кораб, докато той се промъкваше между основните фронтови линии. Анализът на ограниченията в ускорението му показваше, че вътре в него се намира поне едно човешко същество. Малък отряд инхибиторски сили бе проследил корветата, приближавайки се много повече от обичайното до планетата. Машините сякаш бяха отгатнали, че в корветата е заложено нещо значимо и че тя трябва да бъде спряна на всяка цена.

Не успяха да го направят, но повредиха конджоинърския кораб. Рьомонтоар и неговите съюзници успяха отново да хванат следите на “куцукащия” летателен апарат, тъй като прикриващите го системи ту преустановяваха функционирането си, ту го възстановяваха. Видяха как той се гмурна в атмосферата на Арарат и се хвърли доста неконтролируемо в морето. Не последва знак, че някой там го е забелязал.

Няколко дни по-късно Хури го беше последвала. Рьомонтоар отказа да изпрати по-голяма сила, тъй като вероятността да се промъкнат покрай инхибиторите и да стигнат до повърхността бе нищожна. Всички обаче бяха единодушни, че една малка капсула би имала по-голям шанс. Освен това някой наистина трябваше да уведоми хората на Арарат за ставащото, а с изпращането на Хури щяха да убият с един куршум два заека.

Васко осъзнаваше каква сила на духа беше необходима на Хури, за да дойде тук съвсем сама, без гаранция, че капсулата й ще бъде извадена от морето, а още по-малко — че ще успее да спаси дъщеря си. Искаше му се да разбере коя беше по-силната емоция: любовта към дъщеря й или омразата, която несъмнено изпитваше към Скейд.

Колкото повече размишляваше, толкова по-малко вероятно му се струваше възникналата ситуация да е резултат от недоразумение. И силно се съмняваше, че който и да е от тези проблеми може да бъде разрешен чрез преговори. Скейд може и да беше успяла да открадне Ора от Хури, но бе имала за свой съюзник елемента изненада, както и съзнанието, че няма да изгуби нищо, ако опитите й доведат до смъртта на майката или бебето. Сега обаче те не можеха да разчитат на същото. И Скейд — ако беше все още жива заедно с бебето в нея — несъмнено ги очакваше.

Какво беше необходимо, за да я накарат да се откаже от Ора?

Младежът видя на светлината на лампата някакъв сребристосив отблясък откъм Клавейн, насочи погледа си натам и забеляза как старецът оглежда ножа, който бе донесъл от самотния остров, откъдето го бяха взели.

Хела, 2727 година

Рашмика си уреди среща на четири очи с квестор Джоунс. Тя се състоя непосредствено след едно търговско представяне в същото помещение без прозорци, което вече бе посещавала с Крозе. Квесторът седеше зад бюрото си в очакване тя да каже нещо. Беше кръстосал длани пред едрия си корем, а устните му говореха за подозрителност, примесена с известен похотлив интерес. От време на време пъхаше хапка храна в устата на своето животинче, клекнало върху бюрото му като абстрактна скулптура, направена от яркозелена пластмаса.

Докато го изучаваше, момичето се запита доколко добър беше той в различаването на истината от лъжата. Това се определяше трудно при някои хора.

— Упорита малка госпожичка, Ментово бонбонче — рече квесторът. — Предупредих я да не ходи на покрива, но тя точно това и стори, и то само два часа по-късно. Какво мислиш, че е редно да направим с нея, а?

— Ако не искате хората да се качват на покрива, би трябвало да направите по-труден достъпа до него — отвърна Рашмика. — Във всеки случай, не ми допада особено, че ме шпионирате.

— Аз съм длъжен да защитавам пасажерите си. Ако това не ви допада, спокойно можете да се върнете във вашия край заедно с мистър Крозе.

— Аз обаче искам да остана — заяви момичето.

— Искате да кажете, че смятате да отидете на поклонение до Пътя?

— Не. — Скри погнусата, която я обзе при спомена за хората върху наклонената платформа. Беше научила, че ги наричат “Наблюдатели”. — Не. Искам да стигна до Пътя и да си намеря работа там. Но поклонничеството няма нищо общо с това.

— Хмм. Вече говорихме за вашите умения, мис Елс.

Не й се понрави, че е запомнил името й.

— Едва засегнахме тази тема, квесторе. Не смятам, че можете да направите почтена преценка на моите умения въз основа на един кратък разговор.

— Казахте, че сте учен.

— Точно така.

— В такъв случай се връщайте в полупустинните земи и продължавайте с учението си. — Стараеше се да звучи убедително. — Какво по-подходящо място за изследване на скътлърите от мястото, където се изравят техните реликви?

— Там не е възможно да се учи — заяви момичето, давайки си много добре сметка колко зряло за възрастта си говори. — За да напредна, трябва да имам достъп до нужната информация, каквато притежават спонсорираните от църквата археологически групи.

— Да, всички знаем за тези групи. Но нямат ли те възможността да формират свои теории? Моля за извинение, мис Елс, но защо си мислите, че има вероятност вие, едно седемнайсетгодишно момиче, да внесете нова перспектива по този въпрос?

— Защото нямам интерес да поддържам куейчисткия възглед — отвърна Рашмика.

— А той е?

— Че скътлърите са несъществена подробност, която няма връзка с по-дълбокия въпрос за изчезванията, и в най-добрия случай само ни напомнят какво би се случило и с нас, ако не следваме куейчисткия път за спасение.

— Няма съмнение, че им е било отказано да бъдат спасени — отговори квесторът, — но същата съдба е сполетяла още осем или девет други извънземни култури. Забравих какъв беше точният им брой според последните открития. Тук, очевидно, не се крие никаква загадка. Местните подробности за този конкретен изчезнал вид, неговата история, общество и т.н. трябва тепърва да се изучават, разбира се, но случилото се с него в крайна сметка не е повод за съмнения. Всички сме чували разказите на поклонниците от системите, чието население е било евакуирано, мис Елс, разказите за машините, изникнали от мрака между звездите. А сега, както изглежда, е дошъл нашият ред.

— И предположението е, че скътлърите са били унищожени от инхибиторите?

Квесторът пъхна някаква трошица в неясно очертаната устица на своето животинче.

— Извадете си сама заключения.

— Винаги точно това съм и правила — уточни момичето. — И моите заключения са, че тук се е случило нещо различно.

— Нещо ги е изтребило — рече квесторът. — Това не ви ли е достатъчно?

— Не съм сигурна, че е същото, което е изтребило амарантинците или която и да е от другите култури. Ако това бе дело на инхибиторите, мислите ли, че щяха да оставят цяла тази луна? Може и да имат известни угризения, когато стане дума да се унищожи някакъв свят, място с установена биосфера, но една безвъздушна луна като Хела? Щяха да я превърнат в пръстенова система или в облак радиоактивна пара. Но онзи или онова, което е сложило край на скътлърите, съвсем не е било толкова радикално. — Рашмика направи пауза от страх да не разкрие прекалено много от скъпоценната си теза. — Всичко е направено набързо. Оставили са прекалено много след себе си. Сякаш са искали да отправят някакво послание, някакво предупреждение.

— Вие говорите за едно съвсем ново бюро за космическо унищожение, така ли?

Момичето сви рамене.

— Ако фактите го изискват.

— Съмненията в собствените ви идеи не са ви особено присъщи, нали, мис Елс?

— Знам само, че изчезванията и скътлърите трябва да са свързани. Така мислят и всички останали. Само че са прекалено уплашени, за да го признаят.

— А вие не сте?

— Аз съм оставена на Хела с определена цел — заяви тя, излезлите от устата й думи като че ли бяха изговорени от някой друг.

Квесторът впери в нея погледа си, без да го отмества смущаващо дълго време.

— А това пътешествие — рече най-сетне той, — това търсене на истината, независимо колко врагове ще ви създаде… то ли е причината толкова да искате да стигнете до Неизменния път?

— Има друга причина — промълви едва чуто Рашмика.

Квесторът като че ли не я чу.

— Имате особен интерес към Първите адвентисти, нали? Забелязах го, когато споменах за ролята си като легат.

— Това е най-старата от църквите. И една от най-големите, струва ми се.

— Най-голямата. Орденът на Първите адвентисти управлява три катедрали, включително най-голямата и най-тежката на Пътя.

— Знам, че имат археоложка група — призна момичето. — Писах им. Там със сигурност трябва да има някаква работа за мен.

— За да можете да разпространите теорията си и да раздразните всички?

Рашмика поклати глава.

— Ще работя тихо и кротко, ще върша каквото трябва. Това няма да ми попречи да изследвам материалите. Имам нужда от работа, за да мога да изпращам пари вкъщи и да направя някои проучвания.

Квесторът въздъхна, сякаш сега целият свят и всичките му проблеми бяха негова отговорност.

— Какво точно знаете за катедралите, мис Елс? Във физически смисъл, искам да кажа?

Тя почувства, че този път въпросът му е искрен.

— Те са движещи се структури, много по-големи от кервана, много по-бавни… но все пак машини. Пътуват из Хела по екваториалния път, който наричаме Неизменния път, като осъществяват една обиколка веднъж на всеки триста и двайсет стандартни дни.

— И целта на тези околосветски обиколки е…?

— Халдора да бъде винаги на небето, винаги в зенита си. Светът се движи под катедралите, но катедралите анулират това движение.

На устните на квестора се появи призрак на усмивка.

— А какво знаете за движението на катедралите?

— То е бавно — обясни момичето. — Катедралите трябва да се движат средно със скоростта на бебешко пълзене, за да осъществят една обиколка на Хела за триста и двайсет дни. Една трета от метъра за секунда е достатъчна.

— Не изглежда бързо, а?

— Не, наистина.

— Уверявам те, че изглежда, ако към теб се плъзгат неколкостотин вертикални метра метал и работата ти е да отстъпваш от пътя им в последния възможен момент, преди да си се озовал под плочите на веригите им. — Квестор Рътланд Джоунс се приведе напред, притисна впечатляващия си корем към бюрото и сплете пръсти пред себе си. — Неизменният път е покрит с плътен лед. С едно-две усложнения, той обвива планетата като лента. Никога не е по-широк от двеста метра, а често е и по-тесен. Но дори една малка катедрала може да бъде широка петдесет метра. А най-големите, като “Лейди Моруина” например, са двойно по-широки. И тъй като всички катедрали искат да се намират на определеното с математическа точност място, отговарящо точно на зенита на Халдора в този момент, съществува известна степен на… — гласът му придоби подигравателна игривост… — …съревнование за място. И то може да бъде доста ожесточено между съперничещите си църкви, дори между свързаните от общоцърковния протокол. Саботажите и мошеничеството не са нещо нечувано и невиждано. Дори между катедралите, принадлежащи на една църква, се наблюдава известна надпревара.

— Не съм сигурна, че разбирам какво искате да кажете, квесторе.

— Искам да кажа, че повредите на Пътя — умишлено причинени, истински вандализъм — не са нещо необичайно. Катедралите могат да оставят пречки след себе си или да нарушат целостта на самия Път. Самата Хела също си казва думата. Каменни виелици… ледени прииждания… вулканични изригвания… всичко това може да направи Пътя временно неизползваем. Затова катедралите разполагат с пътно-ремонтни отряди. — Той изгледа остро събеседничката си. — Те работят пред катедралите. Но не прекалено далеч напред, а само колкото да успеят да приключат задачата си преди пристигането на тяхната катедрала, защото съществува риск резултатите от труда им да бъдат използвани от някой съперник. Няма да си кривя душата: работата е трудна и опасна, но изисква някои от уменията, които вие споменахте. — Потупа с подпухналите си пръсти по масата. — Работи се във вакуум, върху лед. Използват се инструменти за рязане и взривяване. За най-опасните задачи се програмират слуги.

— Това не е работата, която имам предвид — заяви Рашмика.

— Така ли?

— Както казах, мисля, че уменията ми ще бъдат много по-полезни в клерикална среда, каквато може да бъде намерена в някоя от археологическите изследователски групи.

— Може и да е така, но свободните места в тези групи са рядкост. Затова пък, поради естеството на работата, в пътно-ремонтните отряди непрекъснато се отварят нови.

— Защото непрекъснато умират хора?

— Работата е тежка. Но е работа. Дори и тук обаче съществуват различни степени на риск. Не би трябвало да е прекалено трудно да се намери нещо не толкова опасно, като залагане на експлозиви, нещо, при което няма даже да ви се налага да носите по цял ден скафандър. И така ще имате занимание, докато се освободи място в някоя от научните групи.

Рашмика разчиташе лицето на квестора. Засега не я беше излъгал.

— Не това исках — каза тя, — но тъй като няма друго предложение, ще трябва да го приема. Ако кажа, че съм готова да приема подобна работа, ще можете ли да ми намерите място?

— Ако смятах, че след това ще мога да живея със себе си… тогава, да, осмелявам се да кажа, че бих намерил.

— Убедена съм, че ще спите добре през нощта, квесторе.

— А убедена ли сте, че искате точно това?

Тя кимна, преди съмненията й да са проличали.

— Ако ви е възможно да започнете да действате по въпроса, ще ви бъда благодарна.

— Винаги има кого да помоля за услуга — рече той. — Но трябва да спомена нещо. От вигридските полупустинни земи ви търсят. Полицията не може да ви достигне тук, но отсъствието ви е било забелязано.

— Това не ме изненадва.

— Правят се предположения относно целта на мисията ви. Според някои била свързана с брат ви. — Зеленото създание вдигна поглед, сякаш внезапно заинтригувано от разговора. Сега момичето се увери, че наистина един от предните му крайници го няма. — Харбин Елс — продължи квесторът. — Така се казва, нали?

Нямаше смисъл да се преструва.

— Брат ми замина да търси работа на Пътя — призна Рашмика. — Излъгаха го какво ще се случи, казаха, че няма да му влеят от кръвта на първосвещеника. Никога повече не го видяхме.

— И сега чувствате нужда да разберете какво се е случило с него?

— Той ми е брат — отвърна простичко тя.

В такъв случай това може би ще представлява интерес за вас.

Квесторът бръкна под бюрото и извади оттам сгънат лист хартия.

Побутна го към своята събеседничка. Зеленото създание го проследи с поглед как се плъзна по гладката повърхност на бюрото.

Рашмика взе писмото и потри палец в червения восъчен печат, с който бе затворено. На печата бе изобразен релефно скафандър с разтворени като разпятие ръце, от които струи светлина. Печатът бе счупен, държеше се само в единия край на хартията.

— Какво е това? — попита тя, като се вгледа много внимателно в лицето на квестора.

— Пристигна по официални канали, от “Лейди Моруина”. Печатът е на Клоктауър.

“Това поне е вярно” — помисли си тя. Или поне квесторът вярваше искрено, че е така.

— Кога?

— Днес.

Това обаче беше лъжа.

— Адресирано до мен?

— Казаха ми да се погрижа да го видите.

Той гледаше надолу, не искаше да среща погледа й. Това я затрудняваше да разчете лицето му.

— Кой?

— Не е някой… аз… — Отново лъжеше. — Погледнах го. Не си мисли нещо лошо за мен — преглеждам цялата кореспонденция, която минава през кервана. Става въпрос за сигурността му.

— Значи знаете какво пише?

— Мисля, че е по-добре да го прочетете сама — отвърна той.

СЕДЕМНАЙСЕТ

Хела, 2727 година

Чаткането на бастуна маркираше напредването на главния лекар по железния под на голямата катедрала. Дори в отседите, където двигателите и теглещите механизми се чуваха, разбираха кога идва дълго преди да се е появил. Стъпките му бяха отмерени и ритмични като удари на метроном, звукът от бастуна му подчертаваше ритъма със звуците на желязо, срещащо друго желязо. Движеше се нарочно бавно като паяк, давайки време на мързеливите и любопитните да се разпръснат. От време на време усещаше, че го наблюдават иззад някоя колона или решетка, че го шпионират, като мислят, че са дискретни. Но знаеше със сигурност, че по-често се движи ненаблюдаван. През дългите години на служба при Куейч обитателите на катедралата бяха разбрали едно: работата на Грьолие не беше тема за любопитните.

Но понякога бягаха от него не само заради указа да не си пъхат носа в делата му.

Той стигна до една спираловидна стълба, железен скелет на охлюв, който се спускаше към дрънчащите дълбини на “Двигателна сила”. Стълбището зазвънтя като ударен камертон-вилка. Или беше влязло в резонанс с уловена от машините долу вибрация, или някой току-що го беше използвал, за да избяга от Грьолие.

Той се приведе над перилата и се взря надолу към наподобяващата огромен тирбушон средна част на стълбището. Две завъртания по-долу пухкави пръсти се плъзгаха припряно по перилото. Това неговият човек ли беше? Напълно вероятно.

Като си тананикаше, Грьолие отвори защитната врата, даваща достъп до стълбището. Затвори я с острия край на бастуна си и започна да слиза. Това му отне известно време, тъй като правеше пауза след всеки две стъпки, давайки възможност на звука да отекне, преди да продължи към следващото стъпало. Оставяше бастуна си да потропва по перилата, за да информира човека, че приближава и няма откъде да се измъкне. Грьолие познаваше вътрешността на “Двигателна сила” така подробно, както познаваше вътрешността на всяка част на катедралата. Беше запечатал всички други стълбища с ключа на Клоктауър. Това беше единственият път, свързващ горната и долната част, и щеше да го запечата, щом слезеше. Тежкото лекарско куфарче се удряше в едното му бедро при слизането в съвършен синхрон с потропването на бастуна.

Машините в по-ниските нива запяха по-силно, когато ги наближи. В катедралата нямаше място, където да не се чуват тези стържещи механизми, ако в момента нямаше други звуци. Но на високите нива шумът от моторите и теглещите системи трябваше да се състезава с органовата музика и гласовете на вечно пеещите хора. Съзнанието скоро започваше да филтрира този лек фонов компонент.

Но не и тук. Грьолие чуваше острия вой на турбините, от който го побиваха тръпки. Чуваше слабото потракване и бумтене на шарнирните лостове и ексцентрици. Чуваше плъзгането на буталата, отварянето и затварянето на клапаните. Чуваше дърдоренето на релетата, приглушените гласове на техническия персонал.

Слизаше, все така потропвайки с бастуна, с лекарската чанта в ръка.

Стигна до най-ниската извивка на спиралата. Пантите на вратата към изхода изскърцаха: не беше заключена. Някой бе минал доста припряно през нея. Грьолие я затвори зад гърба си и постави лекарското куфарче между краката си. Извади ключа от горния си джоб и заключи вратата, за да не позволи на никого да се изкачи нагоре от това ниво. После взе лекарската чанта и продължи все така спокойно нататък.

Огледа се. Нямаше и следа от беглеца, но пък имаше предостатъчно места, където би могъл да се скрие човек. Това не го засягаше: рано или късно, със сигурност щеше да открие беглеца с пухкавите пръсти. Можеше да си позволи да се поогледа, да наруши установената практика. Не слизаше толкова често тук долу, а мястото винаги го впечатляваше.

“Двигателна сила” заемаше едно от най-големите помещения на катедралата, на най-ниското ниво с нормално атмосферно налягане. Това помещение движеше цялата дълга двеста метра пътуваща структура. Беше широко сто метра, а подът бе отделен от величествените сводове на тавана с цели петдесет метра. Машинарията запълваше голяма част от пространството с изключение на празнината покрай стените и още десетина метра под покрива. Машинарията беше огромна: липсваше й аперсоналният, абстрактен простор на механизмите на звездните кораби, но пък в нея имаше нещо по-интимно и затова по-заплашително от личностна гледна точка. Машинарията на космическия кораб беше огромна и бюрократична: тя просто не забелязваше човешките същества. Ако някое от тях се озовеше не където трябва, просто прекратяваше съществуването му за един безболезнен миг. Но колкото и голяма да беше машинарията на “Двигателна сила”, пак беше достатъчно малка, за да забелязва хората. Ако се изпречеха на пътя й, тя обикновено ги осакатяваше или смазваше.

Не беше безболезнено, нито пък мигновено.

Грьолие побутна с бастуна си бледозелената коруба на една турбина. Усети силните вибрации на уловената енергия. Представи си мятащите се витла, които извличаха енергия от свръхзагрятата пара, бълвана от атомния реактор. Беше достатъчен един-единствен недостатък на някое от витлата и турбината щеше да се пръсне и разкъса на парчета всеки в радиус от петдесет метра. Случваше се от време на време и обикновено Грьолие идваше, за да почисти. Всичко това беше наистина възбуждащо.

Реакторът — атомната електроцентрала на катедралата — беше най-голямата машина в помещението и се намираше в бутилковозелен купол в задния край на камерата. Най-милото, което можеше да се каже за него, беше, че работи и е евтин. На Хела нямаше откъде да се добива ядрено гориво, но ултрите доставяха достатъчно. Непречистено и опасно, може би, но беше по-икономично от антиматерията и с него се работеше по-лесно. Бяха пресметнали, че рафинирането на местния лед за добиването на гориво изисква завод за предварителна преработка, голям колкото целия съществуващ в момента ансамбъл на “Двигателна сила”. Но катедралата вече се беше разраснала максимално и нямаше възможност за по-нататъшен растеж поради размерите на Пътя и Дяволската стълба. Освен това реакторът работеше и доставяше цялата енергия, от която се нуждаеше катедралата, а работещите при него не се разболяваха чак толкова често.

От върха на реактора излизаха сложно преплетени, лъскави сребристи тръби, през които минаваше пара под високо налягане. Те пресичаха цялото помещение, като се извиваха по необясним начин под остри или прави ъгли. Захранваха трийсет и две турбини, струпани една върху друга в две редици по осем. Цялата тази бръмчаща маса бе осеяна от оградени от перила пътеки, инспекционни платформи, тунели, стълби и асансьори за апаратура. Турбините бяха динамомотори, които преобразуваха стремително носещата се пара в електроенергия. От тях електричеството преминаваше в главните теглещи мотори, общо двайсет и четири, надвиснали над турбините в две редици по дванайсет. Тези мотори на свой ред преобразуваха електроенергията в механична сила, привеждайки в движение големите извити и закачени на панти механизми, които в крайна сметка носеха катедралата по Пътя. Във всеки момент само десет от дванайсетте мотора от една редица работеха: резервните бездействаха, готови да започнат, ако се наложи един или няколко мотора да спрат работа, за да се ремонтират.

Самите механизми минаваха над тях — от моторите до стените от всяка страна. Проникваха в стените посредством херметически уплътнители, разположени точно по опорните точки на главните свързващи оси. Уплътнителите създаваха проблеми, както разбираше Грьолие: все падаха и трябваше да се заместват с нови. Но така или иначе механичното движение, генерирано в помещението “Двигателна сила”, трябваше да бъде предадено от другата страна на стените, във вакуума.

Над него, бавно като насън, свързващите оси се носеха напред-назад и нагоре-надолу на безупречно оркестрирани вълни, които започваха в предната част на помещението и вървяха назад. Сложно устройство от по-малки лостове и ексцентрици свързваше осите, синхронизирайки движението им. Висящи във въздуха мостчета между огромните метални бутала даваха възможност на работниците да смазват свръзките и да инспектират повредените места. Работата беше рискована: миг невнимание можеше да се окаже фатален.

И това съвсем не беше всичко около “Двигателна сила”. Там имаше какво ли още не, дори малка леярна, която работеше денонощно за осигуряването на резервни части. Най-големите компоненти се изработваха в “Крайпътни заводи”, но доставката им винаги отнемаше време. Занаятчиите от “Двигателна сила” се гордееха много със своята изобретателност, когато се налагаше нещо да бъде оправено за нула време или дадена част да бъде използвана за непривична за нея функция. Те знаеха, че катедралата трябва да продължи да се движи, каквото и да става. Никой не искаше нещо невъзможно от тях — достатъчно беше само да се движи с една трета от метъра в секунда. Човек можеше да пълзи по-бързо без особено затруднение. Важното беше не скоростта, а че катедралата не трябваше никога, при никакви обстоятелства да спира.

— Господин главен лекар, мога ли да ви помогна?

Грьолие проследи гласа до неговия източник: някой го гледаше от един от въздушните мостове отгоре. Мъжът беше със сивия комбинезон на “Двигателна сила” и стискаше перилото със скритите си в огромни ръкавици ръце. Скалпът на черепа му с форма на куршум изглеждаше синкав от наболата коса, а около яката си бе завързал мръсно шалче. Беше Глаур, един от майсторите на смяна.

— Би ли слязъл за малко?

Глаур се подчини незабавно, като прекоси мостчето и изчезна обратно в машината. Грьолие почукваше безцелно по покрития с метални пластини под, очаквайки появата на майстора на смяна.

— Нещо станало ли е, господин главен лекар? — попита той, щом пристигна.

— Търся един човек — отговори Грьолие. Не беше нужно да обяснява защо. — Мястото му не е тук. Да си видял някой, когото не си очаквал?

— Като например?

— Хоровият диригент. Сигурен съм, че го познаваш. Пухкави ръце.

Глаур погледна назад към бавно вършеещите свързващи оси. Те се движеха като веслата на някой библейски галеон под дружните усилия на стотици роби. Очевидно майсторът предпочиташе да бъде там, горе, работейки сред предвидимите опасности на движещия се метал, вместо тук долу, лавирайки сред изменчивите плитчини и подлости на политиката.

— Имаше някой — рече той. — Преди няколко минути видях някой да се движи из залата.

— И, изглежда, бързаше доста, а?

— Предположих, че е по работа, възложена му от Клоктауър.

— Но не беше. Да имаш представа къде бих могъл да го намеря?

Глаур се огледа.

— Може да е използвал някое от стълбищата нагоре към главните нива.

— Малко вероятно. Мисля, че все още е тук долу. Накъде се движеше, когато го забеляза?

Майсторът се поколеба за момент, което не убягна на Грьолие.

— Към реактора — отвърна той.

— Благодаря.

Главният лекар зачука енергично с бастуна си и остави сам Глаур, чието кратко усещане за полезност бе приключило.

Грьолие последва плячката си към реактора. Устоя на изкушението да тръгне с неговата бързина и продължи да се движи със същото темпо, като почукваше с бастуна си по пода или по всеки подходящ, резониращ предмет, до който се озовеше. От време на време минаваше покрай запречен с решетки прозорец в пода и спираше за момент, за да погледа как леко осветената земя пълзи на двайсетина метра под него. Движението на катедралата беше стабилно като скала, а резките подскачащи движения на двайсетте колела в гъсеничната верига бяха омекотявани от уменията на инженери като Глаур.

Реакторът се издигаше право напред. Зеленият купол бе заобиколен от виещите се като пръстени мостове, които се издигаха спираловидно към върха му. Тежко обкованите прозорци за наблюдение бяха с дебели тъмни стъкла.

Главният лекар зърна изчезващия зад извивката на втория от пода нагоре висящ във въздуха мост.

— Здравей — провикна се той. — Там ли си, Востад? Ще ми се да поприказваме.

Не последва никакъв отговор. Грьолие заобиколи реактора, все така без да бърза. По металния мост отгоре проехтяха почти тичащи стъпки, но причинилият ги отново не се виждаше. Грьолие се подсмихна, изумен от глупостта на Востад. В огромната зала имаше стотици места, където да се скрие. Маймунският инстинкт обаче беше накарал хоровия диригент да се насочи към по-високите нива, дори това да означаваше, че ще бъде заклещен в един ъгъл. Главният лекар стигна до водещата към стълбите врата. Мина през нея и я заключи след себе си. Не можеше да се изкачва по стълбите с лекарската чанта и бастуна, затова остави чантата на земята. Окачи извитата дръжка на бастуна за ръката си и тръгна нагоре, вземайки стъпалата едно по едно, докато стигна до първия мост.

Обиколи го веднъж, само за да изнерви допълнително Востад. Като си тананикаше тихичко, погледна през перилото и се наслади на гледката. От време на време почукваше с бастуна по извитите метални стени на реактора или по черното стъкло на някой от страничните отвори за инспектиране. Стъклото му напомняше наподобяващите катран ивици на намиращия се от предната страна на катедралата прозорец с витражи и той се запита за момент дали материалът не е същият.

Така, време беше да действа.

Заизкачва отново стъпалата, за да стигне до следващото ниво. Все още чуваше жалкото, достойно за лабораторен плъх галопиране.

— Востад? Ще бъдеш ли така добър да дойдеш тук? Всичко ще свърши за миг.

Препускането продължаваше. Усещаше вибрациите от стъпките на човека, резониращи по металните плоскости около реактора.

— В такъв случай ще се наложи аз да дойда при теб, така ли?

Започна да обикаля реактора. Сега вече беше на едно ниво със свързващите оси. Никоя от тях не се намираше близо до него, но наблюдавани от тази смалена перспектива, движещите се метални елементи наподобяваха остриета на ножици. Видя някои от техниците на Глаур, които се движеха напред-назад из работещата машинария, проверяваха състоянието й и я смазваха. Приличаха на нейни затворници, но по някакво чудо бяха невредими.

Крайчецът на един крачол изчезна зад извивката. Бързината на препускането нарасна. Грьолие се усмихна и спря, надвеси се над перилото. Вече беше близо. Хвана горния край на бастуна и завъртя дръжката му с четвърт оборот.

— Горе или долу? — прошепна той. — Горе или долу?

Беше горе. Чуваше как тракането се издига все по-нагоре, към следващото ниво на моста. Главният лекар не знаеше дали да бъде доволен, или разочарован. Ако онзи беше тръгнал надолу, гонитбата щеше да приключи. Там щеше да установи, че пътят му за бягство е пресечен, и на Грьолие нямаше да му бъде трудно да го укроти с бастуна си. А след това не беше никакъв проблем да му инжектира най-високата доза. Може и да беше ефективно, но къде оставаше забавната част?

Сега поне го очакваше надпревара, за каквато си заслужаваше да се положат усилия. Крайният резултат пак щеше да бъде същият: щеше да притисне мъжа до стената, без да му даде възможност да се измъкне. Достатъчно бе да го докосне с бастуна и той щеше да се превърне в мек пластилин в ръцете на Грьолие. Оставаше проблемът със свалянето му по стълбата, разбира се, но някой от хората на Глаур щеше да му помогне.

Главният лекар се изкачи на следващото ниво. Този мост беше с по-малък диаметър от долните два. Имаше само още едно ниво, около самия връх на реактора, до който се стигаше по леко наклонена плоскост. Сега Востад се движеше точно по нея.

— Там горе няма нищо за теб — обади се Грьолие. — Обърни се веднага и ще забравим за всичко това.

Как не. Но и Востад не беше в състояние, в което можеш да се разбереш с него. Той стигна до върха и отдели един миг, за да погледне назад към своя преследвач. Пухкави ръце, лице на малоумен. Главният лекар вече беше сигурен, че той е в ръцете му, не че досега беше имал някакви съмнения по въпроса.

— Остави ме — извика Востад. — Остави ме, проклет таласъм!

— Ей сега — отвърна с търпелива усмивка Грьолие.

Чукна с бастуна си по перилото и започна да се изкачва по наклонената платформа.

— Няма да ти се дам — заяви Востад. — Писна ми. Прекалено много лоши сънища.

— Хайде де. Едно боцване и всичко ще свърши.

Востад сграбчи една от сребърните тръби за парата, излизаща от горния край на купола на реактора и обви ръце и крака около нея. Започна да лази с мъка нагоре, захващайки се за металните ребра. В напредването му нямаше нищо грациозно, но все пак беше методично и стабилно. “Планирал ли го е?” — запита се Грьолие. Грешка от негова страна беше да забрави за тръбите за пара.

Но къде щеше да отиде в крайна сметка? Тръбите щяха да го отведат обратно в залата, към турбините и моторите. Това можеше само да забави преследването, но не и да промени крайния му изход.

Грьолие се протегна към върха на реактора. Востад беше само на около метър над главата му. Главният лекар повдигна бастуна, опитвайки се да удари по подметките на беглеца. Не се получи, Востад се беше изкачил прекалено високо. Грьолие завъртя дръжката на бастуна с още четвърт оборот, за да увеличи възможностите му за зашеметяване, и докосна с него тръбата. Востад изскимтя, но продължи да се катери. Още четвърт оборот на бастуна: максималният му заряд, смъртоносен на близка дистанция. Допря края на бастуна до метала и видя как Востад прегърна конвулсивно тръбата. Стисна силно зъби, изохка, но успя да се задържи.

Грьолие отпусна бастуна — зарядът му се бе изчерпал. Изведнъж се оказа, че нещата не се развиват съвсем според очакванията му.

— Къде отиваш? — попита игриво той. — Слизай веднага, преди да си се наранил.

Востад не отговори, просто продължи да пълзи нагоре.

— Ще се нараниш — настоя главният лекар.

Беглецът бе достигнал точката, където тръбата се извиваше до хоризонтално положение и пресичаше залата към комплекса с турбините. Грьолие беше очаквал, че ще спре, щом стигне до извивката под прав ъгъл. Востад обаче се извъртя така, че да успее да легне върху тръбата, все така обвил крака и ръце около нея. Сега беше на трийсет метра от земята.

Сцената започваше да привлича публика. Десетина от хората на Глаур се бяха събрали в залата долу и наблюдаваха разиграващия се над главите им спектакъл. Други бяха преустановили работата си сред свързващите оси.

— Това е работа на Клоктауър — извика предупредително Грьолие. — Връщайте се към задачите си.

Работниците се пръснаха, но главният лекар усещаше, че повечето от тях продължават да държат под око ставащото. Нима ситуацията бе стигнала дотам, че да се налага да търси помощ от Министерството на кръвните дела? Надяваше се, че не; въпрос на лична гордост беше, че винаги сам се грижеше за домашните визити при повикване. В случая с Востад обаче нещата се бяха объркали.

Диригентът на хора беше изминал десетина метра от хоризонталната част на тръбата и бе излязъл от периметъра на реактора. Сега под него имаше само гол под. Дори при намалената гравитация на Хела, падането от трийсет метра върху твърда повърхност не оставяше почти никакви шансове за оцеляване.

Главният лекар погледна напред. Тръбата висеше от тавана на тънки метални ивици, прикрепени на равни интервали към широки захващащи пръстени. Най-близката такава ивица се намираше на около пет метра пред Востад. Нямаше начин да я заобиколи.

— Добре — обади се Грьолие, като повиши глас, за да надвика шума от машините. — Показа какво мислиш. Всички се посмяхме. Сега се обърни, върни се и ще поговорим по-сериозно.

Но Востад вече бе минал стадия, когато бе възможно да бъде вразумен. Стигна до подпората и опита да се извие, за да я заобиколи, пренасяйки почти цялата си тежест от едната страна на тръбата. Грьолие го наблюдаваше, знаейки с вцепеняваща убеденост, че беглецът няма да се справи. Това би било трудно упражнение дори за млад, гъвкав мъж, а Востад не беше нито едното, нито другото. Сега се бе увил около преградата, единият му крак висеше встрани, а с другия опитваше да балансира, едната му ръка беше върху металната подпора, другата търсеше опипом най-близкото ребро от противоположната страна. Протегна се, за да достигне реброто, но при това движение се плъзна, краката му се отделиха от тръбата и той увисна с цялата си тежест на едната си ръка, докато другата вършееше безпомощно във въздуха.

— Стой неподвижно! — провикна се Грьолие. — Стой неподвижно и всичко ще се оправи. Можеш да се задържиш там, докато дойде помощ, стига да не мърдаш!

Един млад мъж в добра физическа форма можеше да се задържи там до идването на помощта, дори увиснал на една ръка. Но Востад беше дебел, отпуснат индивид, на когото никога досега не се беше налагало да използва мускулите си.

Главният лекар видя как ръката на беглеца се изплъзна от металната подпора. Востад полетя към пода на машинната зала и се пльосна върху него с тъп удар, почти заглушен от постоянния шум. Нямаше вик, нямаше шокирано хлъцване. Очите му бяха затворени, но от изражението на обърнатото му нагоре лице беше ясно, че смъртта е била мигновена.

Грьолие взе бастуна, закачи го върху свитата си ръка и заслиза по поредицата от стълби и площадки. Щом стигна в подножието на реактора, взе лекарската си чанта и отключи вратата. Когато стигна до Востад, петима-шестима от работниците на Глаур вече се бяха струпали около тялото. В последния момент се отказа да ги отпъжда. Нека гледат. Нека видят какво следва оттук нататък според Министерството на кръвните дела.

Главният лекар коленичи до Востад и отвори чантата си. От нея лъхна студ. Беше разделена на две отделения. В горното бяха пълните с червена течност спринцовки с високите дози, съвсем скоро взети от Министерството на кръвните дела. Имаха етикети, на който беше указана серумната група и вирусния щам. Една от тях беше предназначена за Востад и сега трябваше да отиде в нов дом.

Нави ръкава на диригента. Не усещаше ли съвсем слаб пулс? Това щеше да му улесни живота. Да се вземе кръв от мъртвец не беше лесна работа. Дори да беше току-що починал.

Бръкна във второто отделение с празните спринцовки. Взе една и я вдигна към светлината, символично.

— Господ е дал — произнесе Грьолие, като заби иглата на спринцовката в една от вените на Востад и започна да изтегля кръв от нея. — И понякога, за жалост, Господ взема.

Приключи едва след като напълни три спринцовки.

Грьолие заключи след себе си вратата към спиралното стълбище. Като се замислеше, приятно беше да се измъкнеш от агресивното спокойствие на машинната зала. Понякога му се струваше, че тя е катедрала в катедралата, със свои неписани правила. Той можеше да контролира хората, но тук долу, сред машините, не беше в стихията си. Беше се постарал да направи възможно най-доброто в случая с Востад, но всички знаеха, че беше дошъл да влее, а не да вземе кръв.

Преди да се качи по-нататък, той спря до един от пунктовете за говорене и извика екип от Министерството на кръвните дела, за да се погрижи за тялото. Щеше да му се наложи да отговаря на въпроси по-късно, но не беше нищо, заради което да загуби съня си.

Главният лекар мина през главната зала, на път към Клоктауър. Беше избрал по-дългия път дотам, тъй като не бързаше особено да се види с Куейч след претърпяното поражение. Освен това имаше навика да прави поне една обиколка на залата, преди да продължи нагоре или надолу. Това беше най-голямото отворено пространство на катедралата и единственото — освен машинната зала — където можеше да се избави от леката клаустрофобия, която го обземаше във всяка друга част на движещата се структура.

Залата беше преправяна и разширявана неведнъж, докато катедралата беше достигнала сегашните си размери. Почти нищо от тази история не беше очевидно за непредубеденото око сега, но тъй като беше свидетел на повечето промени, Грьолие виждаше неща, които другите най-често пропускаха. Той забелязваше леките белези по местата, където вътрешните стени бяха местени. Виждаше дирята, оставена от първоначалния, значително по-нисък таван. Бяха минали трийсет-четирийсет години от поставянето на новия — това беше гигантско усилие в безвъздушната среда на Хела, особено като се имаше предвид, че в старото пространство през цялото време имаше хора, а катедралата не беше преустановила движението си и за миг. Въпреки всичко хорът не бе пропуснал да изпее нито една нота по време на целия ремонт, а смъртните случаи сред строителните работници бяха търпимо малко.

Грьолие поспря пред един от прозорците с витражи от дясната страна на катедралата, който се издигаше на няколко десетки метра над него. Бяха оформени посредством серия разделени каменни арки, като на самия връх прозорецът беше розов. Архитектурният скелет на катедралата, теглителните механизми и външната облицовка по необходимост се състояха в голяма степен от метал, докато интериорът беше покрит с тънък пласт декоративна зидария. Част от нея беше изпълнена с местни минерали, от Хела, но останалото — фините светлокафяви камъни и чувственият бяло-розов мрамор — беше внесено от ултрите. Говореше се, че някои от камъните били даже от катедрали на Земята. Грьолие не вярваше особено в това. Според него много по-вероятно беше да са взети от най-близкия подходящ астероид. Същото се отнасяше за светите реликви, скътани в осветени от свещи ниши, край които минаваше при обиколката си. Можеше само да се гадае колко са стари в действителност, дали са изработени ръчно от средновековни занаятчии или са продукт на някоя заводска нанопещ.

Независимо какъв беше произходът на обрамчващите го каменни изделия обаче, прозорецът с витражите беше наистина красив. При подходяща светлина той не само сияеше със собственото си величие, но го предаваше на всички и всичко в залата. Подробностите на прозореца нямаха почти никакво значение — щеше да бъде красиво дори ако отделните елементи на цветното, непропускащо вакуума стъкло бяха подредени в произволни шарки — но главният лекар обръщаше особено внимание на изображенията. Те се променяха от време на време, следвайки предписанията на самия Куейч. Когато на Грьолие му беше трудно да разчете директно човека (а това се случваше все по-често), прозорците даваха възможност да се надникне в менталното състояние на Куейч.

Когато за последен път му беше обърнал внимание, акцентът на този прозорец падаше върху Халдора — газовият гигант беше изобразен от водовъртеж от парчета стъкло в охра и светлокафяво. Планетата се открояваше на син фон, осеян с жълтите точки на заобикалящите я звезди. На преден план се виждаше скалист пейзаж, предаден с контрастиращи стъкълца в бяло и черно, в чийто център изпъкваше златната форма на катастрофиралия кораб, паркиран сред големи канари. Самият Куейч беше изобразен извън кораба, с дълги одежди и брада, коленичил на земята и вдигнал умолително ръка към небето. Грьолие си спомняше, че преди това прозорецът изобразяваше самата катедрала, спускаща се по зигзагообразния наклон на Дяволската стълба. За всички това беше просто мъничък, мятан от бурята платноход, следван от останалите катедрали, докато от небето към тях се взираше леко по-малко изображение на Халдора.

Не беше сигурен, но доколкото си спомняше, преди това витражите представяха по-скромен вариант на темата за катастрофиралия кораб.

Изображенията, които се виждаха сега на прозореца, бяха достатъчно ясни, но беше по-трудно да се определи значението им за Куейч. Най-отгоре, на самия розов прозорец, се виждаше познатото, разделено на ивици лице на Халдора. Надолу следваха два-три метра осветено от звездите небе, издържано във всички нюанси от тъмносиньо до златно, благодарение на изкусното оцветяване на стъклата. Нататък, заемайки по-голямата част от височината на прозореца, се издигаше впечатляваща катедрала, клатушкащ се ансамбъл от шпилове и подпори, а перспективните линии даваха ясно да се разбере, че катедралата се намира точно под Халдора. Дотук всичко беше наред: смисълът на една катедрала беше да се намира точно под газовия гигант, както беше изобразено. Но катедралата от прозореца очевидно беше по-голяма от всички, които пътуваха до този момент по Неизменния път. Тя всъщност беше истинска цитадела. И, освен ако Грьолие не се заблуждаваше, катедралата бе изобразена като израстък от скалистия пейзаж, сякаш имаше основи, а не двигателни механизми. Не се забелязваше и следа от Неизменния път.

Прозорецът го озадачи. Куейч подбираше съдържанието на витражите и обикновено изображенията бяха съвсем буквални. Дори да бяха преувеличени, дори да съдържаха елемент на нереалност (като например Куейч извън кораба без скафандър), сцените обикновено имаха поне някаква повърхностна връзка с действителни събития. Обаче онова, което виждаше сега на прозореца, изглеждаше тревожно метафорично. На Грьолие само това му липсваше — Куейч да възприеме метафоричен начин на мислене и изразяване. Но какъв друг извод можеше да се направи от голямата, построена на твърда земя катедрала? Може би символизираше стабилната, неподвижна природа на вярата на Куейч? “Чудесно — рече си главният лекар. — Мислиш си, че сега си в състояние да разчиташ ума му, но какво ще правиш, ако посланията му станат още по-мъгляви?”

Поклати глава и продължи нататък. Прекоси цялата лява страна на катедралата, но не видя повече странности по прозорците. Поне това беше успокояващо. Може би новото изображение щеше да се окаже временно умопомрачение и животът щеше да продължи по нормалния си начин.

Грьолие се озова в предната част на катедралата, в сянката на черния прозорец. Частите на стъклото бяха невидими, успяваше да различи единствено призрачните арки и колони на поддържащата зидария. Рисунката на този прозорец несъмнено беше променена, откакто го беше виждал за последен път.

Върна се към дясната страна и измина покрай нея половината от дължината на катедралата, докато стигна до основата на Клоктауър.

— Не мога да го отлагам повече — рече си той.

В това време пътуващата в кервана Рашмика счупи вече разхлабения печат на писмото. Хартията се разгъна. Беше качествена, дебела, с кремав цвят, по-хубава от онази, която беше виждала в полупустинните земи. Върху нея, с четлив, но наивен почерк, бе написано следното послание:

Скъпа Рашмика,

Много съжалявам, че толкова дълго не съм се обаждал. Чух името ти в излъчената от Вигридските земи емисия, в която съобщиха, че си избягала от къщи. Имам чувството, че си го направила заради мен, опитвайки да разбереш какво се е случило с мен след последното ми писмо. Когато разбрах, че един керван се приближава към Пътя, керван, до който вече би могла да си се добрала с нечия помощ, бях сигурен, че си в него. Направих някои проучвания и научих имената на пасажерите, затова сега ти пиша това писмо.

Предполагам колко странно ти се струва, че толкова дълго не съм писал нито на теб, нито на някой друг от семейството. Но нещата вече са различни и нямаше да е редно да го правя. Твоите думи бяха верни. Те не казаха истината в началото и ми преляха от кръвта на първосвещеника още щом пристигнах на Пътя. Сигурен съм, че си го разбрала по писмата, които ви изпращах. В началото бях разгневен, но сега знам, че всичко е за добро. Стореното е сторено, а ако бяха честни, нямаше да се случи по този начин. Трябваше да излъжат в името на по-доброто развитие на нещата. Сега съм щастлив, по-щастлив откогато и да било. Открих дълга в живота, нещо по-голямо от мен самия. Чувствам любовта на първосвещеника и любовта на Създателя. Не очаквам да разбереш или харесаш това, Рашмика. Затова престанах да ви пиша. Не исках да лъжа, но и не исках да нараня никого. По-добре беше да не казвам нищо.

Много мило и смело от твоя страна да тръгнеш да ме търсиш. Това означава за мен повече, отколкото можеш да си представиш. Но сега трябва да се прибереш у дома, преди да съм те наранил още повече. Направи го заради мен: прибери се вкъщи, в полупустинните земи, и кажи на всички, че съм щастлив и ги обичам. Страшно ми липсват, но не съжалявам за това, което направих. Моля те! Нали ще го направиш заради мен? И приеми и предай любовта ми. Запомни ме такъв, какъвто бях, като твоя брат, а не такъв, какъвто съм станал. Така е най-добре.

С обич,

твой брат Харбин Елс.

Рашмика прочете писмото още веднъж, търсейки някакъв скрит смисъл, и след това го остави. Затвори го, но печатът вече не беше в състояние да задържи двата края заедно.

Ако не друго, поне гледката допадаше на Грьолие. Стаята на Куейч, която се извисяваше на двеста метра над повърхността на Хела, представляваше мансарда на самия връх на кулата Клоктауър. Оттук човек виждаше почти двайсет километра от Пътя във всички посоки и пръснатите като украшения по него катедрали. Само няколко от тях бяха напред, а намиращите се отзад се губеха зад хоризонта. Върховете на далечните шпилове проблясваха с неестествената яснота, която придобиваше всичко във вакуум, и създаваше зрителната илюзия, че са много по-близо, отколкото бяха в действителност. Грьолие си напомни, че някои от тези шпилове отстоят всъщност на почти четирийсет километра. Щяха да им бъдат нужни трийсетина часа да стигнат до мястото, на което се намираше в момента “Лейди Моруина”, т.е. по-голямата част от деня на Хела. А няколко от катедралите бяха толкова назад, че дори шпиловете им не се виждаха.

Мансардата беше шестоъгълна, с високи бронирани прозорци на всяка стена. Процепите на металните жалузи бяха готови да се наклонят в нужната позиция при дадена от Куейч команда, за да блокират светлината от всички посоки. Засега помещението беше напълно осветено, като върху всеки предмет и човек в него падаха по-тъмни и по-светли ивици. Имаше много огледала, подредени по пиедестали на грижливо подбрани места. Щом влезе, Грьолие видя собственото си отражение, идващо от хиляди посоки.

Остави бастуна си в дървената стойка край вратата.

В стаята имаше още двама души. Куейч, както обикновено, беше настанен в чудноватото заграждение на кушетката си с животоподдържаща медицинска апаратура. Той беше съсухрено, призрачно човече, което изглеждаше по-нереално на дневна светлина, отколкото в полумрака, царящ в мансардата. Носеше огромни черни очила, които подчертаваха болезнената бледност и слабост на лицето му. Кушетката издаваше замислени хъмкания, пощраквания и гукания и от време на време вливаше доза от някакво лекарство в своя клиент. По-голямата част от отвратителните медицински съоръжения бяха скрити под аленото одеяло, покрило Куейч до гърдите, но понякога се забелязваше пулсация по една или друга от тръбичките, които влизаха в ръцете и в основата на черепа му: по тях преминаваше нещо с химическо зелен или електриковосин цвят, което не можеше да бъде объркано с кръв. Нямаше здрав вид. И в този случай видът не беше измамен.

Грьолие си припомни, че Куейч изглежда така от десетилетия. Той беше много стар и използваше всички терапии за удължаване на живота, с които разполагаха, изцеждайки ги до краен предел. Но този предел изглеждаше винаги недостижим. Смъртта сякаш беше праг, който той нямаше енергията да прекоси.

И двамата бяха приблизително на една и съща биологична възраст, когато служеха под командването на Жасмина на борда на “Гностично възкачване”. Сега Куейч беше много по-стар, тъй като беше преживял цели сто и дванайсет години планетарно време. Затова пък Грьолие беше преживял само трийсет. Споразумението помежду им беше съвсем просто и изключително изгодно за него.

Не те харесвам — беше заявил Куейч още на борда на “Гностично възкачване”. — Ако вече не е станало ясно.

— Мисля, че разбрах посланието — беше отговорил главният лекар.

— Но имам нужда от теб. Ти ще ми бъдеш от полза. Не искам да умра тук. Не точно сега.

— Ами Жасмина?

— Сигурен съм, че ще измислиш нещо. Все пак тя разчита на теб за своите клонирани двойници.

Това се беше случило малко след спасяването на Куейч от моста на Хела. Веднага щом получи информация за структурата, Жасмина обърна “Гностично възкачване”, влезе с него в системата Писциум 107 и увисна в орбитата на Хела. На повърхността нямаше повече скрити капани: направените по-късно проучвания изясниха, че Куейч е задействал единствените три автоматични часови на цялата луна, монтирани там и изоставени преди повече от век от някой предишен и вече забравен откривател на моста.

Само дето това не беше съвсем вярно. Имаше още един часови, но единствено Куейч знаеше за него.

Поразен от видяното и зашеметен от случилото се с него — чудотворната природа на спасяването му, съчетана мъчително с ужаса от загубата на Моруина, — Куейч беше полудял. Така поне смяташе главният лекар и нищо през следващите сто и дванайсет години не беше успяло да промени мнението му. Като имаше предвид случилото се и променящото възприятията присъствие на вируса в кръвта на Куейч, Грьолие мислеше, че той се е отървал само с лека форма на обезумяване. Все още имаше представа за реалността, все още разбираше — при това със забележителен усет за манипулативност — какво става около него. Но виждаше света през набожен воал. Беше се превърнал в светец.

С разума си Куейч знаеше, че вярата му е свързана с вируса в кръвта му. Но знаеше също така, че е бил спасен в резултат на едно наистина чудотворно събитие. Телеметричните записи от “Доминатрикс” не оставяха място за съмнение: сигналът му за бедствие беше приет единствено защото за частица от секундата Халдора беше прекратил съществуването си. В отговор на този сигнал корабът се беше спуснал към Хела, за да го спаси, преди да е останал без въздух.

Корабът бе изпълнил дълга си, като бе развил максимална скорост, за да стигне до луната колкото се може по-скоро. Ограниченията в скоростта, които щяха да се включат, ако на борда му се намираше Куейч, в този случай бяха пренебрегнати. Несъвършеният разум на “Доминатрикс” обаче беше пропуснал да се съобрази с присъствието на Моруина.

Когато Куейч се качи на кораба, специалният костюм го посрещна с мълчание. По-късно, в отчаянието си — част от него вече знаеше, че Моруина е мъртва — той сряза дебелия метал на костюма. Пъхна ръцете си през отворите и дълго гали наподобяващата безформена червена каша ужасия в него, и от очите му се стичаха сълзи, докато тя изтичаше между пръстите му.

Дори металните части на главата й бяха пресовани.

Така Куейч остана жив, но на ужасна цена. В този момент възможностите му за избор бяха съвсем елементарни. Можеше да намери начин да се отърве от вярата си, някаква пречистваща терапия, която да изхвърли всяка следа от вируса от кръвта му. После щеше да се наложи да открие рационално, светско обяснение на случилото се. И да приеме, че макар той самият да е бил спасен от нещо, приличащо на чудо, Моруина, единствената жена, която беше обичал истински, си беше отишла завинаги, за да може да живее той.

Другият избор — пътят, който в крайна сметка бе предпочел — беше на приемането. Да се отдаде на вярата, да признае чудото. В този случай присъствието на вируса беше просто катализатор. Той го насочи към вярата, позволи му да усети Свещеното присъствие. Но на Хела, с изтичането на времето, изпита много по-дълбоки и по-силни емоции от всичко, което беше причинявал до този момент вирусът. Възможно ли беше той да го е направил по-възприемчив към всичко, което вече съществуваше там, и колкото и изкуствен да е, да му е позволил да се настрои към един реален, макар и слаб сигнал?

Ако случаят беше такъв, тогава всичко имаше своето значение. Мостът означаваше нещо. Куейч бе станал свидетел на чудо, беше помолил горещо да бъде спасен и молбата му беше изпълнена. А смъртта на Моруина трябва да имаше някаква необяснима, но в крайна сметка благотворна функция в по-големия план, от който той самият бе само една миниатюрна, тиктакаща, едва осъзната частица.

— Трябва да остана тук — бе казал той на Грьолие. — Трябва да остана на Хела, докато разбера отговора. Докато ми бъде разкрит.

Точно така каза: “докато ми бъде разкрит”.

Главният лекар се беше усмихнал.

— Не можеш да останеш тук.

— Ще намеря начин.

— Тя няма да ти позволи.

Но тогава Куейч му направи предложение, което му беше много трудно да откаже. Кралица Жасмина бе непредсказуема господарка. Промените в настроението й, дори след толкова години служба, си оставаха загадка за него. Отношението му към нея се характеризираше с голям страх и неодобрение.

— Рано или късно ще й паднеш в ръцете — каза Куейч. — Тя е ултра. Не можеш да я разбереш, не можеш да се досетиш какво ще направи. За нея ти си просто мебел. Задоволяваш някаква нужда, но винаги можеш да бъде заменен с някой друг. Виж мен обаче — аз съм човек като теб, отлъчен от обществото. Тя самата също го каза: двамата с теб имаме много общи неща.

— По-малко, отколкото си мислиш.

— Не е нужно да се боготворим един друг — настоя Куейч. — Достатъчно е просто да работим заедно.

— И какво ще ми даде това?

— Първо, аз няма да й издам твоята малка тайна. О, знам всичко за това. То беше едно от последните неща, които откри Моруина, преди Жасмина да я напъха в специалния костюм.

Грьолие го изгледа внимателно.

— Не знам за какво говориш.

— Говоря за фабриката за тела, за малкия ти проблем с търсенето и предлагането. Тук не става въпрос единствено за ненаситната жажда на Жасмина за все нови и нови тела, нали? Ти също имаш какво да кажеш във връзка с тяхното използване. Харесваш ги малки, недоразвити. Вадиш ги от цистерните им, преди да са достигнали зрелост, понякога дори преди да са достигнали детска възраст, и правиш разни неща с тях. Лоши, гадни неща. После ги връщаш в цистерната и заявяваш, че не са жизнеспособни.

— Те нямат съзнание — отвърна Грьолие, сякаш това извиняваше действията му. — Във всеки случай, какво точно предлагаш… Това изнудване ли е?

— Не, просто стимул. Помогни ми да се отърва от Жасмина, помогни ми и за някои други неща, и аз ще се погрижа никой никога да не разбере за фабриката.

Главният лекар попита едва чуто:

— А как ще задоволявам нуждите си?

— Ще измислим нещо, ако това е нужно, за да те задържа да работиш за мен.

— Защо да предпочета теб за свой господар вместо Жасмина?

— Разликата е, че аз не си падам по убийствата. Помисли върху това.

Грьолие точно така и направи и не след дълго реши, че най-добрите му интереси в близко бъдеще не са свързани с “Гностично възкачване”. На първо време щеше да си сътрудничи с Куейч, а след това, при възможност, щеше да намери нещо по-добро — нещо, което не го поставяше в такова подчинение.

Но ето че все още се намираше тук, повече от век по-късно. Беше подценил собствената си слабост в абсурдна степен. Защото при ултрите, чиито кораби бяха натъпкани с древни, повредени ковчези за замразяване на хора, Куейч откри най-доброто средство да задържи Грьолие на служба при себе си.

Той обаче не знаеше нищо за предстоящото бъдеще през онези ранни дни на връзката им.

Първият им ход беше да организират краха на Жасмина. Планът им се състоеше от три стъпки и всяка една трябваше да се изпълни изключително предпазливо. Щяха да платят огромна цена, ако ги разкриеха, но, както знаеше сега Грьолие, през цялото това време кралицата не беше заподозряла дори за миг, че двамата някогашни съперници заговорничат срещу нея.

Това обаче не означаваше, че нещата се развиха напълно според плана им.

Първо създадоха лагер на Хела. Имаше модули за живеене, сензори и роувъри за движение по повърхността. Някои ултри слязоха долу, но, както обикновено, непоносимостта им към планетарна среда ги направи нервни и изгарящи от нетърпение да се върнат на кораба си. Затова пък Грьолие и Куейч откриха там прекрасно място за по-нататъшното развитие на нестабилния си съюз. Дори направиха едно забележително откритие, което подпомогна каузата им. Още при първите си изследователски пътешествия по-далеч от базата, под погледа на Жасмина, откриха първите скътлърови реликви. Сега поне знаеха кой беше построил моста.

Втората фаза на плана им беше да направят така, че Жасмина да не се чувства добре. За Грьолие, като управител на фабриката за тела, това беше детска играчка. Той попромени някои неща в клонингите, забави развитието им, предизвика образуването на повече аномалии и дефекти. Неспособна да се придържа към действителността с причинените редовни регулирани дози болка, Жасмина ставаше все по-саможива. Преценките й бяха неправилни, разбирането на събитията — все по-далеч от реалността.

Тогава двамата преминаха към третата фаза: бунта. Имаха намерение да инсценират размирици и да превземат “Гностично възкачване” за осъществяването на собствените си цели. Някои от ултрите, приятели на покойната Моруина, проявиха симпатия към Куейч. При първоначалните си изследвания на Хела, Куейч и Грьолие откриха четвърти, напълно функциониращ часови от същия вид като онези, които бяха свалили “Дъщерята на чистача”. Идеята беше да се възползват от неверните преценки на Жасмина, за да привлекат “Гностично възкачване” в радиуса на действие на останалото оръжие-часови. При други обстоятелства тя нямаше да се съгласи да доближи кораба на светлинни часове до място като Хела, но гледката на моста и откриването на скътлърови останки станаха причина да пренебрегне инстинктите си.

Очакваните поражения от скритото оръжие — предимно повърхностни, но достатъчни да предизвикат паника и объркване сред екипажа — щяха да превърнат кораба в лесен за превземане обект.

Но не се получи така. Механичният часови атакува по-силно от очакванията на Куейч и причини фатални увреждания на “Гностично възкачване”. Желанието на Куейч беше да осакати кораба и да го използва за своите цели, вместо това той се взриви, а експлозивните вълни се разпространиха по корпуса му, докато достигнаха конджоинърските двигатели. В небето на Хела избухнаха две нови ярки слънца. Когато светлината избледня, нито от Жасмина, нито от големия лайтхъгър, довел Куейч и Грьолие до това място, беше останало нещо.

Двамата се превърнаха в затворници на Хела.

Но не бяха обречени. Разполагаха с всичко необходимо за оцеляване през следващите няколко години, благодарение на лагера, който вече бяха установили на повърхността. Започнаха да изследват Хела, придвижвайки се с роувъри. Събраха части от скътлъри, но опитите им да ги сглобят в нещо по-цялостно неизменно се оказваха неуспешни. За Куейч това се превърна в обсебващо начинание. Над него се извисяваше загадката на Халдора. Отдолу се намираше влудяващият пъзел на скътлърите. Той се хвърли с главата напред и в двете мистерии, осъзнавайки, че са свързани по някакъв начин, и когато открие отговора, ще разбере защо той е спасен, а Моруина — пожертвана. Вярваше, че пъзелите са тест от Господ. Вярваше също така, че единствено той самият е способен да ги реши.

Измина една година, после — втора. Те обикаляха Хела с ровърите, за да очертаят съвсем грубо нещо като път. С всяка следваща обиколка пътят ставаше все по-определен. Правеха екскурзии на север и на юг, като се отклоняваха от екватора натам, където се очакваше да намерят най-големи концентрации от скътлърови реликви. Там изкопаваха тунели и правеха мини, изнамирайки все повече части от пъзела. Но неизменно се връщаха към екватора, за да размислят над откритията си.

И един ден, през втората или третата година, Куейч осъзна нещо изключително важно: че трябва да стане свидетел на друго изчезване.

— Ако се случи отново, трябва да го видя — заяви той.

— А ако се случи отново — без определена причина — ще разбереш, че не е било чудо — каза Грьолие.

— Не — отговори натъртено Куейч. — Ако се случи два пъти, ще знам, че Господ е пожелал да ми го покаже поради някаква причина, за да е сигурен, че в ума ми няма да има и сянка на съмнение дали такова нещо се е случило и преди.

Грьолие реши да говори в същия дух.

— Но нали разполагаш с телеметрията от “Доминатрикс”. Тя потвърждава, че Халдора е изчезнал. Това не ти ли стига?

Куейч показа отношението си с едно махване на ръката.

— Цифри в електронни регистри. Не съм го видял с очите си. Това означава нещо за мен.

— В такъв случай ще трябва да наблюдаваш Халдора вечно. — Тук Грьолие побърза да се коригира: — Искам да кажа, докато изчезне отново. Но за колко време е изчезнал последния път? За по-малко от секунда. По-кратко от премигване на клепачите. Ами ако го пропуснеш?

— Ще се постарая да не го пропускам.

Халдора даже не се вижда по половин година — отбеляза Грьолие, като направи широк жест с ръка над главата. — Той се издига и слиза надолу.

— Само ако не го следваш. Ние обиколихме Хела за по-малко от три месеца първия път и за по-малко от два при втория опит. Още по-лесно би било да пътуваме бавно, в крак с Халдора. Една трета от метъра за секунда, нищо повече не се иска. Придържай се към тази скорост, не се отдалечавай от екватора, и Халдора ще бъде винаги над главата ти. Само пейзажът ще се променя.

Грьолие поклати невярващо глава.

— Вече си обмислил всичко.

— Не беше трудно. Ще свържа ровърите и ще направя пътуваща наблюдателна платформа.

— Ами спането? Ами премигването?

— Ти си лекар — отвърна Куейч. — Ти трябва да намериш начина.

И той направи точно това. Сънят можеше да бъде прогонен с лекарства и неврохирургия, съчетани с малко диализа за отмиване на отровите от умората. Погрижи се също и за мигането.

— Иронично е наистина — отбеляза Грьолие. — Тя те беше заплашила точно с това като те напъха в специалния костюм: никакъв сън и непроменяща се гледка към реалността. Но сега ти го приветстваш.

— Нещата се променят — заяви Куейч.

Сега, докато стоеше в мансардата, годините изчезнаха. За Грьолие времето беше минало като серия моментни снимки, защото го размразяваха само когато Куейч имаше незабавна нужда от него. Той си спомняше първата такава бавна обиколка в ритъма на Халдора с привързани като сал един към друг ровъри. Една-две години по-късно пристигна друг кораб: още ултри, привлечени от слабия проблясък на енергия от умиращия “Гностично възкачване”. Бяха любопитни и естествено — предпазливи. Оставиха кораба си на безопасно разстояние и изпратиха емисари на малки кораби. Куейч купи от тях резервни части и услуги в замяна на скътлърови реликви.

Едно-две десетилетия по-късно, в резултат на търговската размяна с първия кораб, пристигна втори. И неговият екипаж беше също толкова бдителен и също толкова готов да търгува. Скътлъровите реликви бяха точно това, което се търсеше на пазара. И този път корабът беше готов да предложи не само резервни компоненти: в трюмовете си имаше замразени пасажери, емигранти от някаква колония, за която нито Куейч, нито Грьолие беше чувал. Загадката на Хела — слуховете за чудото — ги бяха привлекли да прекосят светлинните години дотук.

Така Куейч се сдоби с първите си ученици и последователи.

Пристигаха хиляди други хора. Десетки хиляди, които се превърнаха в стотици хиляди. За ултрите Хела се беше превърнала в доходна спирка в крехката мрежа на междузвездната търговия. Старите търговски центрове вече не влизаха в сметката, опустошени от войни и чума. А напоследък, както изглежда, дори от нещо още по-лошо. Трудно можеше да се каже какво точно: сега много малко кораби от тези места стигаха до Хела. А когато все пак стигаха, донасяха объркани истории за някакви неща, които се появявали от междузвездното пространство, свирепи механични неща, неумолими и стари, които стривали на прах светове, тъпчели се с органичен живот, но самите те не били по-живи от часовници или планетарии. Сега хората идваха на Хела не само да станат свидетели на чудотворните изчезвания, но и защото вярваха, че живеят в края на времената и луната е кулминационна точка, място за финално поклонничество.

Ултрите ги пренасяха като платен товар в корабите си и се преструваха, че не се интересуват от местното положение освен във връзка с търговията. За някои това вероятно беше вярно, но Грьолие познаваше ултрите по-добре от повечето хора и смяташе, че напоследък е видял нещо в очите им — страх, който не бе свързан с възможностите за печалба, а със собственото им оцеляване. Очевидно, те също бяха видели това-онова. Може би бяха успели да хвърлят само бегъл поглед на нещо: фантоми, дебнещи около граничните линии на човешкото пространство. Несъмнено години наред не бяха обръщали внимание на тези “пътнически бабини деветини”, но сега, когато от основните колонии вече не идваха никакви вести, те бяха започнали да се питат какво става.

Сега на Хела имаше ултри. Според търговското законодателство техните лайтхъгъри нямаха право да се приближават нито до Халдора, нито до населената му луна. Паркираха, събрани на рояк в края на системата, и изпращаха по-малки совалки до Хела. Представители на църквите инспектираха тези совалки, за да се уверят, че не носят записваща или сканираща апаратура, предназначена за Халдора. Това беше най-вече жест, който можеше лесно да бъде заобиколен, но ултрите бяха изненадващо отстъпчиви. Бяха склонни да играят според правилата, защото имаха нужда от този бизнес.

Куейч довършваше сделката си с един ултра, когато Грьолие пристигна в мансардата.

— Благодаря ви за времето, капитане — рече Куейч и призрачният му глас се издигна на спирали от животоподдържащата кушетка.

— Съжалявам, че не успяхме да се споразумеем — отвърна ултрата. — Но вие разбирате, че сигурността на моя кораб трябва да е първият ми приоритет. Всички знаем какво се случи с “Гностично възкачване”.

Куейч разпери кокалестите си пръсти в изпълнен със симпатия жест.

— Ужасна работа. Имах късмет, че оцелях.

— И ние така предположихме.

Кушетката се обърна леко към Грьолие.

— Господин главен лекар… представям ви капитан Баският от лайтхъгъра “Невяста на вятъра”.

Грьолие наклони учтиво глава към новия гост на Куейч. Той не беше толкова краен като някои от ултрите, които бе срещал, но изглеждаше все така странно и обезпокояващо според човешките стандарти. Беше изключително слаб и безцветен, като някое изсушено старо насекомо, поддържан прав в кървавочервена скелетна опора, украсена със сребърни лилии. Един много голям молец придружаваше ултрата, пърхаше пред лицето му и му вееше като ветрило.

— За мен е удоволствие — каза Грьолие и остави лекарската чанта с пълните с кръв спринцовки. — Надявам се, че прекарахте добре на Хела.

— Посещението ни беше плодотворно, господин главен лекар. Нямаше как да удовлетворим последното желание на първосвещеника Куейч, но във всяко друго отношение, струва ми се, и двете страни сме доволни от съвместната си работа.

— А другата дреболия, която обсъждахме? — осведоми се Куейч.

— Фаталните случаи сред замразените пасажери ли? Да, имаме двайсет и няколко случая на мозъчна смърт. В по-добри времена щеше да има шанс да възстановим нервната им структура с подходящата медицинска намеса. Но сега това вече е невъзможно.

— Ще бъдем щастливи да ви освободим от грижата за тях — намеси се Грьолие. — Така ще се освободят места за нови желаещи да бъдат замразени.

Ултрата перна лекичко молеца, за да го прогони от устните си.

— Имате някакъв специален начин да ги използвате ли?

— Главният лекар проявява интерес към техните случаи — побърза да поясни Куейч, за да не даде възможност на Грьолие да отговори. — Той си пада по експерименталните процедури за възстановяване на неврони, нали, Грьолие? — Отклони остро поглед, без да изчака отговора му. — А сега, капитане, имате ли нужда от специална помощ, за да се върнете на кораба си?

— Не, доколкото знам, благодаря.

Главният лекар погледна през източния прозорец на мансардата. На другия край на разделения на резки покрив на главната зала имаше площадка за приземяване, на която беше паркирана малка совалка, с ярък жълто-зелен цвят като насекомо-пръчица.

— Връщайте се по живо, по здраво в рояка за паркиране, капитане. Очакваме да получим злочестите жертви на ковчезите за замразяване. И с радост бих търгувал отново с вас.

Капитанът се обърна, за да излезе, но спря в последния момент. Едва сега беше забелязал специалния метален костюм. Той стоеше неизменно в ъгъла на стаята като мълчалив гост. Капитанът се загледа в него, докато молецът направи няколко обиколки около главата му, после продължи по пътя си. Може би нямаше представа какво ужасно значение има за Куейч последното място, където се бе намирала Моруина, нито че то му напомня постоянно какво му бе струвало първото изчезване.

Грьолие изчака, докато се увери, че ултрата няма да се върне.

— За какво ставаше дума? — попита той. — От какво се отказа той, предпочитайки “сигурността на своя кораб”?

— Обичайните преговори — отвърна Куейч така, сякаш въпросът не заслужава вниманието му. — Смятай се за късметлия, че ще получиш каквото искаш. А сега — Кръвните дела, а? Как мина?

— Чакай малко.

Грьолие се приближи до едната стена и хвана някаква месингова ръчка. Жалузите се затвориха почти напълно и оставиха само тънки процепи за светлината. След това той се надвеси над Куейч и свали тъмните му очила. Обикновено по време на преговори той беше с тях: не само за да защити очите си от светлината, а и защото иначе не представляваше приятна гледка. Разбира се, точно това бе причината понякога да решава да не ги носи.

Под предпазните козирки, обгърнали кожата му като втори чифт очила, се виждаха скелетообразни рамки. Около всяко око имаше два кръга, от които излизаха куки, извити навътре, за да не позволяват на клепачите да се затворят. В тях бяха вградени малки спрейове, които оросяваха с влага очите на Куейч на всеки няколко минути. Според Грьолие много по-лесно щеше да бъде да отстранят клепачите, но склонността към покаяние на Куейч беше обширна като самия Път и дискомфортът, който му причиняваше рамката, му допадаше. Той му напомняше непрестанно колко е важно да не отслабва бдителността си, за да не пропусне някое изчезване.

Главният лекар взе един тампон от медицинското шкафче в мансардата и обтри с него областта около очите му, за да ги почисти.

— Кръвните дела, Грьолие?

— Ще стигна и до тях. Кажи ми само за какъв бизнес с ултрите ставаше дума. Защо ти искаше да доближи още кораба си до Хела?

Зениците на Куейч видимо се разшириха.

— Защо мислиш, че съм искал точно това?

— Но поиска това, нали? Защо иначе той ще каже, че е прекалено опасно?

— Правиш ненужно много предположения, Грьолие.

Главният лекар приключи с почистването на очите, после върна горните очила на мястото им.

— Защо така внезапно пожела ултрите да дойдат по-близо? Години наред полага усилия да държиш копелетата на разстояние. А сега какво, прииска ти се един от техните кораби да дойде до самия ти праг?

Фигурата в кушетката въздъхна. В тъмнината изглеждаше по-материална. Грьолие отвори отново жалузите и видя, че жълто-зелената совалка вече я няма на площадката за приземяване.

— Това беше само една идея — отвърна Куейч.

— Каква идея?

— Виждаш колко са нервни напоследък ултрите. Вярвам им все по-малко и по-малко. Баският ми се стори от онези, с които мога да работя. Надявах се да се споразумеем.

За какво?

Грьолие върна останалите тампони в шкафчето.

— За защита. Да докарам тук група ултри, за да държа останалите по-надалеч.

— Лудост — отсъди главният лекар.

— Застраховка — поправи го господарят му. — Но какво значение има това? Те не проявиха интерес. Прекалено ги притеснява мисълта да приближат кораба си до Хела. Това място ги плаши също толкова, колкото и ги интригува, Грьолие.

— Винаги ще има други.

— Може би…

Куейч се държеше така, сякаш този въпрос вече го отегчаваше, сякаш беше някаква родила се сутринта фантазия, за която вече съжалява.

— Попита за Кръвните дела — рече главният лекар. Коленичи и взе лекарската си чанта. — Не мина гладко, но взех от Востад.

— Диригента на хора? Не трябваше ли да му прелееш?

— Малка промяна в плана.

Министерството на кръвните дела: службата на Клоктауър, посветена на запазването, обогатяването и разпространението на безкрайните вирусни щамове, произлезли от първоначалната инфекция на Куейч. Почти всички работещи в катедралата носеха във вените си повече или по-малко от неговата кръв. Вирусът се бе предавал през поколенията, беше мутирал и съединявал с други вируси, пренесени на Хела. Резултатът беше хаотично изобилие от възможни ефекти. Много от другите църкви се основаваха или, в известен смисъл, бяха причинени от фини доктринални варианти на първоначалния щам. Министерството на кръвните дела опитваше да укроти хаоса, като изолираше ефективни и доктринално чисти щамове и се избавяше от другите. Индивиди като Востад често се използваха за изпробване на новоизолирани вируси. Ако се проявяха признаци на психоза или други нежелани ефекти, щамът се елиминираше. Востад си бе спечелил ролята на морско свинче след поредица от простъпки, но постепенно беше започнал да се изпълва с все по-голям страх от резултатите от всеки нов лабораторен опит.

— Надявам се, че знаеш какво правиш — каза Куейч. — Сега имам нужда от Министерството на кръвните дела, повече от всякога. Губя религията си.

Вярата на Куейч беше подложена на ужасни спадове и отклонения. Когато не преживяваше такъв период, той никога не говореше, че губи религията си. Тя беше просто там, здрава част от самия него. Единствено по време на спадовете беше възможно да мисли за вярата си като за причинена по химически път. Тези интерлюдии неизменно тревожеха Грьолие. Куейч беше най-непредвидим, когато го разкъсваха най-много конфликти. Главният лекар се сети пак за загадъчния витраж, който бе видял на прозореца в залата долу, питайки се дали той няма някаква връзка с това.

— Скоро ще те оправим и ще бъдеш като нов — увери го той.

— Добре. Имам нужда да се чувствам така. Предстоят проблеми, Грьолие. Очакват се големи ледовалежи в Гулвейг Рейндж, които ще блокират Пътя. На нас ще се падне да ги разчистваме, както винаги. Но се притеснявам, че дори Божият огън няма да ни помогне да не изостанем от Халдора.

— Ще наваксаме. Винаги го правим.

— Може да се наложи да приложим драстични мерки, ако забавянето стане неприемливо голямо. В “Двигателна сила” трябва да са готови за изпълнението на това, което ще поискам от тях… дори да е немислимо. — Кушетката се наклони отново на една страна, отражението й се пречупи и придоби нови форми в бавно движещите се огледала. Бяха разположени така, че да насочват светлината от Халдора към зрителното поле на Куейч: където и да седеше, той виждаше света със своите очи. — Немислимо, Грьолие — натърти той. — Знаеш какво имам предвид под това, нали?

— Така мисля — отвърна главният лекар.

И си помисли за кръв и мостове. Помисли си също така за момичето, което водеше към катедралата, и се запита дали — евентуално — не е задействал нещо, което вече не е в състояние да спре.

“Но той няма да го направи — помисли си Грьолие. — Той е побъркан, несъмнено, но не чак толкова. Не чак толкова, че да поведе “Лейди Моруина” по моста, над Пропастта на опрощението.”

ОСЕМНАЙСЕТ

Арарат, 2675 година

Картата за вътрешното разположение на “Носталгия по безкрая” представляваше дълъг свитък отпусната, пожълтяла хартия, задържан в единия край от ножа на Блъд, а в другия — от тежкия сребърен шлем, който Полфри бе открил сред железарията. Свитъкът беше покрит с гъста мрежа нанесени с молив и мастило линии. На места те бяха трити и нанасяни отново толкова пъти, че хартията бе придобила полупрозрачността на животинска кожа.

— Това ли е най-доброто, с което разполагаме? — попита Блъд.

— По-добро е от нищо — отвърна Антоанет. — Правим най-доброто, на което сме способни, с доста ограничените си ресурси.

— Добре. — Прасето беше чуло тези думи поне сто пъти през последната седмица. — И какво ни казва тя?

— Казва ни, че имаме проблем. Разпита ли Полфри?

— Не. Скорп се погрижи за това.

Антоанет докосна бижутата, натрупани по ушните й миди.

— Аз също поговорих с него. Исках да опипам почвата. Както се оказва, практически всички от поддръжката на трюма са убедени, че Капитанът променя обичайните си начини да се появява.

— Е и?

— Сега, след като разгледахме последните му десетина появи, започвам да мисля, че са прави.

Блъд премигна срещу картата. Очите му почти не бяха в състояние да различат пушечносивите следи от молив на слабата светлина в конферентната зала. Картите не бяха измежду силните му страни, дори през дните, когато бе действал под ръководството на Скорпион в Казъм Сити. Там това нямаше почти никакво значение. Мотото, от което Блъд се ръководеше, винаги беше съвсем просто: ако имаш нужда от карта, за да се придвижиш из дадения квартал, значи вече имаш проблем.

Но тази карта беше важна. Тя изобразяваше “Носталгия по безкрая”, морския шпил, в който седяха в момента. Корабът представляваше заострен конус от сплетени хоризонтални и вертикални линии, обелиск, гравиран с пълзящи, взаимносвързани йероглифи. Линиите обозначаваха етажните нива, свързващите шахти и основните вътрешни подразделения. Огромните складове и хангари на кораба представляваха неотбелязани празнини в диаграмата.

Корабът беше висок четири километра, така че на картата нямаше място за подробности от човешки мащаб. Отделните помещения обикновено изобщо не бяха отбелязани, освен ако нямаха стратегическо значение. В повечето случаи картографирането им беше безсмислено упражнение. Бавните процеси на вътрешна реорганизация на “Носталгия по безкрая” — изцяло извън контрола на хората — правеше тези усилия почти безполезни до няколко години.

Имаше и други усложнения. Високите нива бяха добре обозначени. Екипите се движеха винаги в тях и постоянното човешко присъствие явно разубеждаваше кораба да се трансформира прекалено много. Но ниските нива, особено намиращите се под морското равнище, съвсем не бяха така посещавани. Екипите слизаха там само когато се налагаше, и обикновено откриваха, че интериорът изобщо не отговаря на очакванията им. А природата на трансформираните части на кораба — изкривени според придирчивите биологични архетипове — беше такава, че трудно се поддаваше на точно картографиране. Блъд беше слизал до някои от най-сериозно деформираните зони на дълбоките корабни етажи. Преживяването беше като при изследване на някаква кошмарна пещерна система.

И не само интериорът на кораба беше несигурен. Преди слизането си от орбита лайтхъгърът се беше приготвил за приземяване като сплеска кърмата си. В хаоса на въпросното приземяване не беше възможно да се правят почти никакви подробни наблюдения на промените. А тъй като долният километър, включително кожусите на конджоинърските двигатели, сега се намираха почти постоянно под водата, не бяха имали кой знае какви възможности да коригират ситуацията. Водолази бяха изследвали само горните сто метра от потъналите части, но от техните доклади бяха научили много малко неща, които вече да не са им известни. Сензорите можеха да сондират по-дълбоко, но мъгливите изображения, които изпращаха, показваха, че формата на кораба беше останала повече или по-малко непроменена. На най-важния въпрос — дали двигателите ще могат да работят отново — нямаше как да се отговори. Предполагаше се, че благодарение на свързването на собствената си нервна система с постъпващата от кораба информация Капитанът знае дали корабът е в състояние да лети отново. Но Капитанът не говореше.

Поне досега.

Антоанет беше отбелязала с червени звездички всички сигурни появи на Джон Браниган в последно време. Блъд се взря в датите и коментарите, в написаните на ръка забележки, които запознаваха с подробностите относно типа на появата и съответния свидетел или група свидетели. Почукваше по картата с ножа си, драскаше леко с острието му по нея и оформяше дъгички и бледи линийки до отбелязаното с молив.

— Движи се нагоре — отбеляза Блъд.

Антоанет кимна. Кичур коса висеше пред лицето й.

— И аз така си помислих. Ако се съди по това, може да се каже, че Полфри и неговите приятели имат право.

— А датите? Там забелязва ли се някаква характерна особеност?

— Единствено това, че нещата изглеждаха почти нормални само допреди около месец.

— А сега?

— Прави си сам изводите — отвърна тя. — Аз мисля, че картата говори достатъчно красноречиво. В появите се забелязва промяна. Капитанът внезапно не може да си намери място. Увеличил е мащабите и дързостта на своите посещения, появява се на места, където никога не са го виждали досега. Ако бях включила и докладите, които не ми се струват съвсем достоверни, щеше да видиш червени знаци навсякъде чак до нивото на администрацията.

— Но на тях не им вярваш, така ли?

Антоанет прибра назад изплъзналия се кичур коса.

— Не, точно сега не им вярвам. Но преди седмица нямаше да повярвам на половината и от другите. Сега ми е достатъчен само един добър свидетел над ниво шестстотин.

— И тогава какво?

— Ще трябва да приемем, че Капитанът се е събудил.

Според Блъд това вече беше факт.

— Не може да е свързано с Хури, нали? Ако Капитанът беше започнал да се държи по-различно днес, щях да го повярвам. Това обаче, ако наистина е така, започна преди няколко седмици. Тогава тя не беше тук.

— Но по това време са пристигнали в системата — отбеляза Антоанет. — Битката вече се е водила тук. Откъде да знаем дали Капитанът не е усещал това? Той е кораб. Сетивата му се простират на разстояние светлинни години във всички посоки. Фактът, че е закотвен на една планета, не променя това.

— Не знаем дали Хури казва истината — отвърна Блъд.

Антоанет добави с червения си маркер още една звездичка, отговаряща на доклада на Полфри.

— Бих казала, че вече знаем — рече тя.

— Добре. Още нещо. Ако Капитанът се е събудил…

Тя го погледна с очакване да довърши мисълта си.

— Да?

— Според теб това означава ли, че иска нещо?

Антоанет взе шлема и картата с остър звук се нави в старата си форма.

— Според мен някой от нас ще трябва да го попита — отговори тя.

Два часа преди зазоряване нещо проблесна на хоризонта.

— Виждам го, сър — каза Васко. — Айсберга, както го видяхме на картата.

— Аз не виждам нищо — отсъди Уртон, след като се взира в далечината половин минута.

— Аз виждам — обяви Джакотет от другата лодка. Малинин е прав, струва ми се. Там има нещо.

Присегна се да вземе бинокъла и го постави пред очите си. Широките капаци пред лещите стояха здраво фиксирани на едно място, въпреки че останалата част от бинокъла се поклащаше в ръцете му.

— Какво виждаш? — попита Клавейн.

— Купчина лед. От такова разстояние това е горе-долу всичко, което успявам да различа. Но все още не забелязвам и следа от кораб.

— Добра работа свърши, Васко — рече Клавейн. — Защо да не вземем да те наричаме Орловия поглед?

По заповед на Скорпион лодките забавиха наполовина скоростта си и започнаха постепенно да променят посоката си на движение, за да заобиколят отдалече обекта и да го огледат от всички страни на бавно променящата се светлина преди зазоряване.

В рамките на един час, през който лодките се приближаваха все повече, описвайки спирала около него, айсбергът се превърна в малка, закръглена могилка. Според Васко в нея имаше нещо извънредно странно. Тя се носеше по морето и същевременно изглеждаше част от него, както беше заобиколена от бяла пелена с около два пъти по-голям диаметър от сърцевината. Напомняше му на някой от онези острови, състоящи се от един-единствен вулканичен връх, чиито леко полегати склонове се спускат постепенно към морето. Беше виждал няколко айсберга, отнесени от течението до географската ширина на Първи лагер, но това тук не приличаше на нито един от тях.

Лодките продължаваха да се приближават, все така описвайки кръгове. От време на време младежът чуваше как Скорпион говори с Блъд по радиото на китката си. Небето на запад бе придобило мораво-пурпурен цвят и по него се виждаше само един звезден рояк. На изток то имаше бледорозов оттенък.

— Обиколихме го два пъти — докладва Уртон.

— Продължавай в същия дух — нареди Клавейн. — Скъси разстоянието помежду ни наполовина, но намали двойно сегашната скорост. Тя може да не е нащрек и не ми се ще да я стресна.

— Нещо не е наред с този айсберг, сър — обади се Васко.

— Ще видим. — Клавейн се обърна към Хури. — Успяваш ли да я усетиш вече?

— Скейд ли? — попита тя.

— Имах предвид по-скоро дъщеря ти. Чудех се дали е възможно осъществяването на дистанционна комуникация между вашите импланти.

— Все още ни дели голямо разстояние.

— Така е, но ми съобщи в мига, в който почувстваш нещо. Не е изключено моите импланти изобщо да не уловят излъчванията на Ора, поне не преди да се доближим още доста. Във всеки случай ти си й майка. Сигурен съм, че ще я разпознаеш първа, дори да няма нищо необичайно в протоколите.

— Не е нужно да ми се напомня, че съм й майка — отвърна Ана.

— Разбира се. Просто имах предвид…

— Аз се ослушвам непрекъснато за нея, Клавейн. Ослушвам се за нея от мига, в който ме измъкна от онази капсула. Ти ще научиш пръв, ако уловя някакъв сигнал от Ора.

Половин час по-късно те се приближиха достатъчно, за да различат повече детайли. Сега вече за всички беше очевидно, че това не е обикновен айсберг, дори без да се вземеше предвид начинът, по който стоеше във водата. Всъщност ставаше все по-малко вероятно това нещо отпред да е айсберг.

Но беше направено от лед.

Страните на плуващата маса бяха особени и сякаш изградени от кристали. Вместо от фасети те се състояха от все по-гъсто преплетени бели греди, бяло изтравниче, образувано от взаимопроникващи се ледени шипове. Сталактити и сталагмити разсичаха въздуха нагоре и надолу като ледени резци. Вертикалните остриета бяха настръхнали като рапири. В основата на всяко от тях се виждаха сложни по-дребни образувания, които напираха във всички посоки, кръстосваха се и се провираха през своите съседи. Шиповете бяха с най-разнообразни размери. Едни — по-големите стъбла и разклонения на структурата — бяха широки колкото лодката. Други бяха толкова тънки, толкова фини, че образуваха нещо като полупрозрачна мъглица във въздуха, сякаш първият ветрец щеше да ги разпилее на милиарди блестящи частици. Отдалеч айсбергът приличаше на плътен блок. Сега изглеждаше, че хълмът е образуван от огромна купчина нахвърляни без посока стъклени игли. Необозримо количество стъклени игли. Представляваше блестящ гъсталак с кухина в центъра, като празнината и ледът заемаха горе-долу еднакво пространство.

Това определено бе най-смущаващото нещо, което Васко някога беше виждал.

Продължаваха да обикалят в кръг и да се приближават постепенно.

Единствено Клавейн не изглеждаше впечатлен от чудатостта на намиращия се пред тях обект.

— Умната карта се оказа точна — каза той. — Размерите на това нещо… според мен в него лесно може да се скрие корвета със средна големина.

Васко повиши глас:

— Все още ли мислите, че е възможно в това нещо да има кораб, сър?

— Задай си един въпрос, синко. Наистина ли смяташ, че майката Природа има нещо общо с него?

— Но защо й е на Скейд да обкръжи кораба си с този странен лед? — настояваше младежът. — Не ми се струва да е от полза като броня и до този момент не върши нищо друго, освен да направи кораба й по-видим на картата.

— Какво те кара да мислиш, че е имала избор, синко?

— Не разбирам, сър.

— Той иска да каже — намеси се Скорпион, — че не е изключено с кораба на Скейд нещо да не е наред и затова да изглежда така. Нали?

— Това е работната ми хипотеза — отвърна Клавейн.

— Но какво…

Васко се отказа от въпроса си, преди да е нагазил още по-дълбоко.

— Каквото и да има вътре — рече Клавейн, — тепърва трябва да се доберем до него. Не разполагаме с апаратура, с която да издълбаем тунели в дебелия лед или да го разбием. Но ако сме внимателни, няма да се налага да го правим. Просто трябва да намерим пътя, водещ през леда до центъра.

— Ами ако Скейд ни забележи, сър?

— Надявам се да го направи. Последното ми желание е да се налага да чукам на входната й врата. А сега ни доближи още. Бавно и както трябва.

Яркото слънце се издигна на небосвода. В ранните мигове на зазоряването айсбергът придоби съвсем друг вид. На фона на нежния виолетов цвят на небето цялата структура изглеждаше като излязла от вълшебна приказка, деликатна като аристократично изваяние. Острите листенца на бялото изтравниче и ледените греди проблясваха в златисто и лазурно сияние; цветовете се пречупваха с чистия блясък на шлифован диамант. Имаше великолепни ореоли, части с изключителна чистота, цветове, които Васко не беше виждал никога. Вместо да тъне в сянка, вътрешността сияеше в тюркоазено и млечнобяло, които стигаха до повърхността през виещи се като змии коридори и каньони от лед. В блестящия интериор обаче се различаваше по-тъмна сърцевина, намек за нещо, увито в пашкул.

Двете лодки се бяха приближи на петдесетина метра от външния ръб на островчето. Морето беше спокойно почти през цялото им пътуване, но тук, непосредствено край айсберга, водата се движеше инертно като упоено животно, сякаш всяка браздичка й костваше голямо усилие. В непосредствена близост до айсберга тя вече започваше да замръзва. Имаше гладкия строеж и синьо-зелен оттенък на животинска кожа. Васко топна пръсти непосредствено под водната повърхност край лодката, но ги измъкна незабавно. Дори тук, на това разстояние от островчето, водата беше значително по-студена, отколкото там, където бяха слезли от совалката.

— Вижте това — обади се Скорпион.

Беше разгърнал пред себе си една от умните карти. Хури също я изучаваше и очевидно беше съгласна с онова, което й казваше Скорпион, който сочеше нещо по нея с едното си свинско копито.

Клавейн отвори своята карта.

— Какво имаш предвид, Скорп? — попита той.

— Картата току-що беше обновена от Блъд. Виж айсберга: по-голям е.

Клавейн накара картата му да покаже същите координати. Появи се айсбергът. Васко надникна през рамото на стареца, търсейки двете лодки. От тях нямаше и следа. Реши, че обновяването е направено преди залез предишната вечер.

— Имаш право — отсъди Клавейн. — Колко според теб е по-голям обемът му… трийсет-четирийсет процента?

— Като нищо — отвърна прасето. — И това не е реално време. Ако е продължил да расте така бързо, досега трябва да се е увеличил с още десет-двайсет процента.

Клавейн сгъна своята карта: беше видял достатъчно.

— Очевидно замразява водата около себе си. Не след дълго и мястото, където се намираме сега, ще замръзне. Имаме късмет, че вече пристигаме. Ако бяхме отложили с още няколко дни, щяхме да изпуснем всякаква възможност. Тук вече щеше да има цяла ледена планина.

— Сър — намеси се Васко. — Не разбирам как може да става по-голям. Би трябвало да се смалява. Айсбергите не издържат дълго на тези ширини.

— Доколкото си спомням, каза, че не знаеш кой знае колко за тях — отговори старецът.

— Казах, че не виждаме много айсберги в залива, сър.

Клавейн го изгледа остро.

— Това не е айсберг. И никога не е било. Виждаме ледената черупка около кораба на Скейд. И тя се разраства, защото корабът охлажда морето около себе си. Помниш ли какво каза Хури? Те имат начини да правят корпусите си студени като космическия микровълнов фон.

— Но вие казахте, че според вас Скейд няма контрол над това.

— Не съм сигурен, че има.

— Сър…

— Мисля — прекъсна го Клавейн, — че не е изключено да се е случило нещо с криоаритметичните мотори, които поддържат студен корпуса. Какво, нямам представа. Може би Скейд ще ни каже, когато я намерим.

Само допреди ден Васко не беше чувал никога за криоаритметични мотори. Терминът обаче беше използван в показанията на Хури — това бе една от технологиите, които Рьомонтоар и неговите съюзници бяха усъвършенствали с помощта на Ора по време на бягството им от руините на системата Делта Павонис.

През следващите часове Васко зададе толкова въпроси, колкото беше възможно, опитвайки да запълни най-смущаващите празнини в знанията си. Не за всички имаше готови отговори, дори от страна на Хури. Но Клавейн му обясни, че криоаритметичните двигатели не са съвсем нови, че основната технология вече била разработена от конджоинърите към края на войната им срещу демаршистите. Тогава криоаритметичният мотор представляваше нещо доста тромаво с размери на голяма къща, прекалено голямо, за да се носи на друго, освен на голям космически кораб. Всички опити да бъде произведен по-малък вариант бяха завършвали неуспешно. Ора обаче им беше показала как да правят такива двигатели с големина на ябълка.

Но те си оставаха все така опасни.

Криоаритметичният принцип се опираше върху контролирано нарушаване на термодинамичния закон. Почиваше на квантовата теория и използваше клас алгоритми, открити от конджоинърския теоретик Кафзех в ранните години на демаршистката война. Алгоритмите на Кафзех, приложени както трябва на особен вид квантов компютър, водеха до загуба на топлина от околния свят. Криоаритметичният двигател беше всъщност компютър, управляващ компютърни цикли. За разлика от обикновените компютри обаче, той ставаше все по-студен, колкото по-бързо работеше. Номерът — наистина трудната част — беше да се предотврати по-нататъшното ускоряване на дейността му успоредно с изстудяването, което водеше спираловидно до загуба на контрол над процеса. Колкото по-малък беше моторът, толкова по-голяма беше вероятността от подобна нестабилност.

Може би точно това се беше случило с кораба на Скейд. В космоса двигателите бяха засмуквали топлина от корпуса на корветата, ставайки причина корабът да изчезне в почти нулевия фон на космическа радиация. Но корабът бе претърпял повреда, която може би се беше отразила върху деликатната мрежа от контролни системи на криоаритметичните двигатели. При спускането си в океана на Арарат, той се беше превърнал в уста, от която излизаше междузвезден студ. Водата около него бе започнала да замръзва, а странните форми и структури бяха резултат от нарушаването на физическия закон.

Възможно ли беше някой от намиращите се вътре хора да е все още жив?

Тогава Васко забеляза нещо. Звукът беше като при виене на умряло и се намираше на самия му слухов праг, толкова близко до ултразвука, че почти не го отчете като шум. Напомняше по-скоро информация, идваща по сензорен канал, който той едва сега научаваше, че притежава.

Беше нещо като пеене. Все едно милиони пръсти търкаха влажните ръбове на милиони винени чаши.

Макар да го чуваше едва-едва, този звук заплашваше да разцепи черепа му.

— Сър — рече младежът, — чувам нещо. Айсбергът, сър, или каквото и да е… издава звук.

— Слънцето — отвърна след малко Клавейн. — Явно затопля леда, кара го да се пука и трепти на места.

— Вие чувате ли го, сър?

Старецът го изгледа със странно изражение.

— Не, синко, не мога. Напоследък не мога да чувам доста неща. Но се доверявам на твоята дума.

— По-близко — каза Скорпион.

Антоанет Бакс вървеше сама по тъмните, влажни коридори на големия потънал кораб. В едната си ръка държеше фенерче, а в другата — стария сребърен шлем. Беше пъхнала пръсти в пръстена за врата. Пред нея, с нетърпението на ловджийско куче, златният кръг на фенерчето очертаваше смущаващи скулптурни образувания по стените: тук арка, направена сякаш от гръбначни прешлени, там маса от извити и сплетени на възли тръби, наподобяващи черва. Пълзящите сенки караха тръбите да се гърчат и кривят като съвкупяващи се змии.

От долните нива подухваше постоянен влажен ветрец, а от неопределено разстояние Антоанет чу колебливото щракване на някакъв явно неуверен, полагащ усилия механизъм — може би помпа от трюма или резултат от корекциите, които правеше самият кораб в структурата си. Из него се носеха непредвидими звуци, които можеха с еднакъв успех да идват както от два-три коридора по-нататък, така и от намиращо се на километри място нагоре или надолу в него.

Антоанет вдигна високо яката на палтото си. Предпочиташе да има компания, някаква, каквато и да е, но знаеше, че трябва да е сама. При всеки от малкото случаи в миналото, когато бе успяла да изтръгне от Капитана нещо, което можеше да бъде изтълкувано като смислен отговор, винаги бе сама. Приемаше го като доказателство, че Капитанът е готов да й се открие и че в отношенията им има елемент на доверие, колкото и малък да беше. Независимо дали това бе истина, Антоанет вярваше, че има по-голям шанс от останалите да поговори с него. Причината се криеше в историята. Някога и тя беше притежавала кораб и макар той да беше много по-малък от “Носталгия по безкрая”, в известен смисъл също бе обитаван от дух.

„Поговори с мен, Джон — беше казвала тя при предишните случаи. — Говори с мен като с човек, на когото можеш да имаш доверие, като с човек, който цени това, което си.”

Никога не беше идвал ясен отговор, но тъй като все пак беше предизвиквала една или друга реакция, колкото и лишена да бе от съдържание, Антоанет се надяваше, че има голяма вероятност Капитанът да направи нещо в нейно присъствие. Но нито една от тези появи не представляваше някакво свързано послание. Ами ако изобилието от появи напоследък говореше, че той излиза от спящото си състояние?

— Капитане — произнесе сега тя, вдигнала високо шлема, — оставил си покана, нали? Идвам да ти я върна. Сега трябва да изпълниш своята част от уговорката.

Не получи отговор.

— Ще бъда честна с теб — продължи Антоанет. — Тук долу наистина не ми харесва. Нещо повече — направо съм ужасена. Аз обичам корабите ми да бъдат малки и уютни, с избран от мен самата декор. — Тя местеше светлината на фенерчето по масата от гранули, запълнила половината коридор. Надвеси се над неподвижните черни мехурчета, прокара пръсти по изненадващото топлата и мека повърхност. — Не, това изобщо не е в мой стил. Но пък е твоята, а не моята империя. Казвам го само за да разбереш какво ми струва слизането тук. И се надявам, че няма да оставиш усилията ми невъзнаградени.

Нищо не се случи. Но тя и не беше очаквала да успее от първия опит.

— Джон. — Антоанет реши да рискува да бъде по-фамилиарна. — Струва ни се, че в системата става нещо. Смятам, че ти също имаш своите подозрения по въпроса. Във всеки случай ще ти кажа какво мислим ние… а после ти ще решиш.

Характерът на ветреца се промени. Сега беше по-топъл, а неравномерността му й напомняше накъсано дишане.

— Хури се върна — додаде Антоанет. — Падна от небето преди два дни. Спомняш си Хури, нали? Тя прекара доста време на борда ти и бих се изненадала, ако не я помниш. Та тя казва, че около Арарат се води битка, в сравнение с която войната между демаршисти и конджоинъри прилича на бой със снежни топки. Ако не лъже, горе има две воюващи човешки фракции плюс наистина плашещо количество машини-вълци. Нали си спомняш вълците, Капитане? Видя как Иля използва оръжията срещу тях и доколко това свърши работа.

Ето пак — ветрецът се бе превърнал в леко засмукване.

Според Антоанет това вече се равняваше на привидение от първи тип.

— Тук си с мен, нали?

Последва поредната промяна във вятъра. Той се върна, изви се. Силата му освободи косите й и ги натика в очите й.

Чу прошепната във вихъра дума: “Иля”.

— Да, Капитане, Иля. Добре я помниш, нали? Помниш триумвира. Аз също я помня. Не я познавах отдавна, но достатъчно, за да разбера, че тя не е от жените, които се забравят бързо.

Вятърът бе замрял. Беше останало заядливото засмукване.

Тънкото гласче на здравия разум я предупреди да спре веднага. Беше постигнала ясен резултат: привидение тип едно, без никакво съмнение, и почти сигурно (ако не си беше въобразила гласа) — тип две. Беше достатъчно за един ден, нали? Капитанът беше известен с темпераментността си. Според оставената от нея самата документация, Иля Вольова неведнъж го беше довеждала до кататонично настроение, опитвайки да го придума да реагира по някакъв начин. Често бяха нужни седмици, докато Капитанът излезе от затварянето.

Но триумвирът беше разполагала с месеци или години за изграждането на работните си взаимоотношения с него. Антоанет не мислеше, че разполага с толкова време.

— Капитане — рече тя, — слагам картите на масата. Шефовете са разтревожени. Скорпион е толкова разтревожен, че измъкна Клавейн от острова му Те вземат насериозно Хури. Вече отидоха да видят дали ще могат да й върнат бебето. Ако е права, в нашия океан има конджоинърски кораб, повреден от вълците. Те са тук, Капитане. Настъпил е решителният момент. Или просто си седим и оставяме събитията да се случват около нас, или обмисляме следващия ход. Сигурна съм, че знаеш какво имам предвид.

Внезапно, сякаш някъде с трясък се бе затворила врата или клапа, всмукването престана. Нито ветрец, нито шум, единствено Антоанет, застанала сама в коридора с малкото петно светлина от фенерчето си.

— Мили Боже — прошепна тя.

И тогава, някъде отпред, се появи светъл процеп. Изскърца метал и част от стената на коридора се отмести встрани. Нов вид вятър удари лицето й, нова смесица от биомеханични миризми.

През цепнатината тя видя нов коридор, който завиваше рязко надолу към по-ниските нива. Златистозелена светлина, бледа, като от светулка, се процеждаше от дълбините.

— Изглежда съм била права относно поканата — рече си Антоанет.

ДЕВЕТНАЙСЕТ

Арарат, 2675 година

Лодките пъплеха по сгъстяващата се вода в периферията на леденото островче и накрая — току до него. От всички страни на корпусите им се виеше вихрушка от ледени парченца. След като изминаха още десет-дванайсет метра, те спряха със скърцане, електромоторите им виеха.

Правоъгълните корпуси бяха изрязали канали в периферията на острова, но още щом престанеше вълнението, мазната сива вода започваше да придобива подозрително неподвижен и перлен вид. Това накара Скорпион да се сети за начина, по който съсирващата се кръв става някак лепкава и гъста. След няколко минути каналите най-вероятно щяха да замръзнат отново.

Двамата членове на “Оръжие на сигурността” излязоха първи от лодките, за да се уверят, че ледът е достатъчно твърд и ще издържи цялата група. Другите ги последваха след няколко минути, натоварени с толкова оръжие и екипировка, колкото можеха да носят, като оставиха в лодките доста неща, включително и инкубатора. Твърдата част на ръбовете образуваше около главния връх на айсберга пояс от замръзнала почва, широк пет-шест метра на повечето места. Огромната кристална структура се издигаше над тях. На Скорпион, който беше със схванат врат, му беше неудобно да гледа нагоре повече от няколко минути.

Изчака Клавейн да слезе от лодката, после се приближи до него. Двамата трепереха и потропваха по леда, който напомняше сплетена от дебели шнурове рогозка. Беше коварен, едновременно хлъзгав и неравен. Всяка стъпка трябваше да се прави предпазливо.

— Очаквах вече да ни посрещнат — рече Скорпион. — Фактът, че никой не се появява, започва да ме тревожи.

— И мен. — Клавейн говореше съвсем тихо. — Не сме обсъдили тази вероятност, но е възможно Скейд да е мъртва. Просто не смятам… — Не довърши мисълта си и погледна към Хури. Тя беше приклекнала и сглобяваше останалите части на брайтенбаховото оръжие. — Просто не смятам, че засега тя е съвсем готова да се справи с това.

— Вярваш на всичко, което каза, нали?

— Сигурен съм, че ще намерим тук вътре кораб. Но тя няма причина да вярва, че Скейд е преживяла катастрофата.

— Скейд е от тези, които винаги оцеляват — заяви Скорпион.

— Така е и никога не съм мислил, че ще се озова в положение да искам да бъде вярно.

— Господа?

Двамата се обърнаха към гласа. Беше на Васко. Той беше изминал известно разстояние около ръба и всеки момент щеше да се изгуби зад ъгъла.

— Господа — повтори той, като погледна подред Скорпион и Клавейн право в очите, — тук има отвор.

— До каква дълбочина стига?

— Не знам. Но със сигурност повече от няколко метра. Мисля, че безпроблемно ще се промъкна през него.

— Чакай — каза Скорпион. — Нека предприемаме стъпките си една по една.

Последваха Васко до отвора в леда. За да се доближат до стената, трябваше да се навеждат и да се промъкват между стърчащите хоризонтални шипове, прикривайки очи и лице с опакото на ръцете си. Някакъв инстинкт караше Скорпион да не руши нищо от структурата. Беше обаче почти невъзможно да не го прави, защото, като опитваше да заобиколи внимателно някоя изпъкнала част, защитавайки се от подобната на рапира друга издатина, той неволно чупеше пет-шест други, по-малки шипа. Те се разбиваха на парченца със звън и в диаметър от няколко метра се посипваше водопад от вторично счупени изпъкнали като копия части.

— Онова още ли ти пее? — попита той.

— Не, сър — отвърна Васко, — не по начина, по който го правеше досега. Струва ми се, че продължи само докато слънцето изгряваше.

— Но все още чуваш нещо?

— Не знам, сър. По-тихо е, много по-тихо. Идва на вълни. Не е изключено да си въобразявам.

Скорпион не успяваше да чуе нищо. Той също не беше чул песента на айсберга. Както и Клавейн. Клавейн беше стар, с прогресивно отслабващи сетива. Скорпион беше прасе и способностите му в това отношение бяха горе-долу в същото състояние както винаги досега.

— Готов съм да се промъкна вътре, сър.

Отворът, който беше открил Васко, не беше кой знае колко по-широк от останалите празнини, образувани между неравномерно преплетените ледени клони и остри като игли шипове. Започваше на височината на гърдите: грубо овално разширение, зад което се виждаше някакво по-чисто пространство. Невъзможно беше обаче да се определи докъде стига.

— Оставете ме да проверя — обади се Хури.

През рамо на каишка тя носеше оръжието, което се спускаше надолу по гърба й така, че тежестта му падаше най-вече на едната й страна.

— Може да се влезе и по други начини, но мисля, че този е най-лесният — каза Васко.

— Ще използваме него — заяви Ана Хури. — Стой встрани. Аз влизам първа.

— Чакай — намеси се Клавейн.

Тя присви устни.

— Дъщеря ми е там вътре. Някой да отиде да донесе инкубатора.

— Знам как се чувстваш — промълви Клавейн.

— Нима?

Гласът му прозвуча изумително спокойно.

— Да, знам. Някога Скейд отвлече Фелка. Тръгнах да я търся, точно както правиш ти сега. Мислех, че това е правилният начин на действие. Сега знам, че е било глупаво. За малко не я изгубих. Ето защо не трябва да влизаш първа. Не и ако искаш да видиш отново Ора.

— Той е прав — съгласи се Скорпион. — Нямаме представа какво ще открием вътре в това нещо, нито как ще реагира Скейд, като разбере, че сме тук. Възможно е да изгубим някого. Единственият, когото не можем да си позволим да загубим, си ти.

— Но все пак можете да донесете инкубатора.

— Не — отвърна прасето. — Той остава там, за да не пострада. Не искам да стане на пух и прах при една евентуална престрелка. А ако се окаже, че можем да си осигурим преминаването оттук, ще има време да се върнем за него.

Хури явно оцени логиката в довода му, въпреки че това явно не я направи особено щастлива. Тя отстъпи встрани от отвора.

— Влизам втора — обяви тя.

— Ще водя аз — каза Скорпион. После се обърна към двамата офицери от “Оръжие на сигурността”. — Джакотет, ти си след Хури. Уртон, оставаш тук с Васко. Дръжте под око лодките и внимавайте дали от някоя друга част на леда няма да се появи нещо. Зърнете ли нещо необичайно… — Той спря, забелязал как другарите му се озъртат. — Зърнете ли нещо наистина необичайно… уведомете ни.

Остави на Клавейн да реши сам какво ще прави.

Скорпион започна да се промъква из гората от колове. Ледени ками и палмови листа се разбиваха при всяко негово движение, при всеки дъх. Въздухът представляваше нещо като мъгла от кристали, преливаща във всички цветове на дъгата. Скорпион се вмъкна с големи усилия през процепа; тази задача се оказа най-трудна за него заради ниския му ръст и късите крайници. Върхът на едно ледено острие го целуна по кожата и я одра болезнено. В същия момент той усети и натиск в бедрото.

В този миг премина и се приземи от другата страна. Изтръска се и се огледа. Ледът блестеше с неоновосиня интензивност. Почти нямаше сенки, само различна интензивност на едно и също пастелно сияние. Тук шиповете бяха в изобилие също като подобните на корени структури, от които бяха изградени граничните ръбове. Те се издигаха навсякъде покрай краката му, дебели като промишлени тръби. Скорпион си припомни, че тук нищо не е статично: айсбергът се разрастваше и въпросният процеп щеше да съществува може би само още няколко часа.

Въздухът беше студен като стомана.

Зад него Хури се приземи сред хрущене на лед. Дулото на брайтенбаховото оръжие стри на прах цяло ветрило от миниатюрни сталактити, когато се залюля встрани. Други оръжия, прекалено много, за да бъдат изброени, висяха на колана й като смалили се трофеи.

— Онова, което каза Васко… — започна тя. — Тихият шум. Аз също го чувам. Като пулсиране е.

— Аз не го чувам, но това не означава, че не е реален — съгласи се Скорпион.

— Скейд е тук — додаде тя. — Знам какво мислиш: че може да е мъртва. Но тя е жива. Жива е и знае, че сме тук.

— А Ора?

— Още не мога да я усетя.

Клавейн се появи, подбирайки на свой ред пътя си бавно като тарантула. Тънките му, облечени в черно крайници, като че ли бяха създадени именно за тази цел. Прасето забеляза, че той успя да се промъкне през отвора, без да счупи нито един от ледените орнаменти. Забеляза също така, че единственото оръжие, което носеше Клавейн, беше ножът с късо острие, който бе взел от палатката. Държеше го в едната си ръка.

След Клавейн влезе Джакотет, но съвсем не така незабележимо. Офицерът от “Оръжие на сигурността” поспря, за да изтърси униформата си от ледените парченца.

Скорпион повдигна ръкава си, за да оголи комуникатора.

— Блъд, намерихме начин да проникнем в айсберга. Навлизаме по-дълбоко. Не съм сигурен какво ще стане с комуникацията помежду ни, но все пак бъди нащрек. Малинин и Уртон остават отвън. Ако нищо друго не успее, може би ще съумеем да поддържаме връзка чрез тях. Може да останем вътре в това нещо два часа, нищо чудно и повече.

— Внимавай — предупреди го Блъд.

“Какво е това? — почуди се Скорпион. — Загриженост от страна на Блъд?” Положението действително беше по-лошо, отколкото си мислеше.

— Ще внимавам — увери го той. — Нещо друго, което трябва да знам?

— Нищо непосредствено свързано с вашата мисия. Доклади за повишена джъглърова активност от много от контролните станции, но това може да е съвпадение.

— Точно сега съвсем не съм убеден, че има нещо, което е съвпадение.

— И… ъъъ, просто за да ти повдигна духа — има доклади за светлини в небето. Непотвърдени.

— Светлини в небето? Става все по-добре.

— Вероятно не е нищо. На твое място бих си избил всичко това от главата. Концентрирай се върху предстоящата задача.

— Благодаря. Безценен съвет. Добре, приятел, ще се чуем по-късно.

Клавейн бе чул разговора.

— Светлини в небето, а? Може би следващия път ще повярваш на стареца.

— Не е имало нито миг, в който да не ти вярвам. — Скорпион опипа колана си и извади един пистолет. — Ето, вземи това. Непоносимо ми е да те гледам как се движиш тук само с едно глупаво ножче.

— Това е много хубав нож. Споменавал ли съм, че веднъж ми спаси живота?

— Да.

— Истинско чудо е, че го пазя толкова време. Всъщност не мислиш ли, че в ножа има нещо рицарско?

— Аз лично мисля, че е време да престанеш да мислиш рицарски и да започнеш да мислиш артилерийски — отвърна прасето.

Клавейн пое пистолета така, както човек поема подарък само от учтивост, подарък, който не одобрява особено.

Навлязоха по-навътре в айсберга, следвайки пътя на най-малкото съпротивление. Строежът на леда, преплетен като неудържимо растяща гора, напомни на Скорпион някои от сградите в Мълч на Казъм Сити. Когато чумата ги беше поразила, тяхната система за възстановяване и ремонт беше произвела нещо от рода на тази органична плодовитост. Тук, изглежда, разрастването на леда се провокираше изцяло от странните локални вариации в температурата и въздушните течения. Между две съседни стъпки въздухът се променяше от смразяващ белите дробове до просто студен, а опитите да се движат, насочвайки се по въздушните течения, бяха обречени на провал. На няколко пъти изпита усещането, че се намира в огромни, студени, дишащи бели дробове.

Но пътят им беше все така чист: скрит от дневната светлина, в пастелносинята сърцевина.

— Това е музика — обади се Джакотет.

— Какво? — попита Скорпион.

— Музика, сър. Онзи тих звук. Преди ехото беше прекалено силно. Не успявах да различа нищо. Но сега вече съм сигурен, че е музика.

— Музика ли? Защо, по дяволите, ще има музика тук?

— Не знам, сър. Много е тиха, но определено я има. Призовава към предпазливост.

— Аз също я чувам — намеси се Хури. — И аз призовавам да побързаме, дяволите да го вземат.

Тя свали едно от оръжията на колана си и стреля по най-гъсто струпаните ледени шипове пред себе си. Те експлодираха и се превърнаха в бяла мраморна прах. Ана Хури престъпи през руините и вдигна пистолета към следващата пречка.

Клавейн направи нещо с ножа си и той започна да бръмчи, току в слуховия праг на Скорпион. Острието се замъгли. Клавейн го прекара през едно от по-малките ледени копия и мълниеносно го преряза.

Продължаваха нататък, все по-далеч от светлината. Скорпион беше благодарен, че е с ръкавици, но сега му се струваше, че е забравил да си ги сложи. Трябваше да поглежда неведнъж към тях, за да се увери, че са все още на ръцете му. Казваха, че хиперпрасетата усещат студа по-остро от стопроцентовите хора: някакъв каприз в свинската биохимия, който генните инженери не бяха сметнали за необходимо да модифицират.

Тъкмо си мислеше за това, когато Хури заговори възбудено. Вървеше най-отпред въпреки усилията на останалите да я задържат по-назад.

— Напред има нещо — обяви тя, — и ми се струва, че вече усещам Ора. Трябва да сме близо.

Клавейн се озова незабавно зад нея.

— Какво виждаш?

— Страната на нещо тъмно. Не като леда.

— Трябва да е корветата — реши старецът.

Напреднаха още десетина метра, което им отне поне две минути. Ледът беше толкова дебел, че сега ножчето на Клавейн успяваше да окастри само незначителни части от него, а Хури беше достатъчно разумна, за да не използва оръжието си толкова близо до сърцевината на айсберга. Около тях ледените образувания бяха придобили обезпокояващ нов характер. Лъчът от фенерчето на Джакотет осветяваше подобия на кръстосани бедрени кости или странни жилести стави от кости и хрущял.

Тогава плътността на конструкцията започна да изтънява. Внезапно се озоваха в сърцевината на айсберга. Пред тях се разкри нещо като таван, осеян със и поддържан от огромни стволове люспест лед, който се издигаше от пода. Гъстата плетеница продължаваше до далечния край на така образуваната камера.

В средата се виждаха руините на кораб.

Скорпион не се смяташе за специалист по конджоинърските летателни апарати, но доколкото знаеше, този клас корвета трябваше да представлява гладка, ултрачерна какавида. Трябваше да е бодлива като ужасяващ инструмент за разпити. По всмукващата светлината повърхност на корпуса й не трябваше да има и следа от свръзки. И корабът определено не трябваше да е полегнал на една страна, с пречупен гръбнак, срязан като подложен на дисекция екземпляр, със замръзнали насред експлозията вътрешности. Мръсотията от машинните части не би трябвало да заобикаля трупа, нито пък частите от корпуса, остри и неравни като парчета стъкло, би трябвало да лежат около останките от кораба като надгробни камъни.

Това не беше единственото нередно нещо около корветата. Тя пулсираше, издаваше мъркащи звуци в стакато на долния праг на чуваемост на Скорпион. Той ги усещаше по-скоро в корема си, отколкото ги чуваше. Това беше музиката.

— Не е на добре — обади се Клавейн.

— Все така усещам Ора — рече Хури. — Тя е там вътре, Клавейн.

— Не е останало кой знае какво от кораба, в което да бъде — отвърна той.

Скорпион забеляза, че за миг дулото на брайтенбаховото оръжие се вдигна към Клавейн и описа дъга. Това трая само миг и нищо в изражението на Хури не подсказваше, че е на път да изгуби самоконтрол, но все пак го накара да се позамисли.

— Тук все още има кораб — намеси се той. — Може да е в лошо състояние, Невил, но е напълно възможно в него все още да има някой. А и нещо прави тази музика. Не би трябвало да се предаваме.

— Никой не е имал подобно намерение — отговори Клавейн.

— Студът идва от кораба — каза Ана. — Излива се от него, все едно е неговата кръв, и сега тя изтича.

Клавейн се усмихна.

— Студът му изтича като кръв? Можеш да го кажеш отново.

— Моля?

— Стара шега. Която не звучи особено добре на нортски.

Хури сви рамене. Тръгнаха към останките.

В долния край на полегатия, осветен в зелено коридор, в който беше поканена, Антоанет откри ехтящо помещение с неопределени пропорции. Предполагаше, че е слязла пет-шест нива надолу, преди подът на коридора да се изравни. Но нямаше смисъл да започва да търси местоположението си на джобната главна карта на кораба, която се беше доказала като безнадеждно остаряла дори преди привиденията да я накарат да дойде тук.

Тя спря, като засега държеше фенерчето запалено. Зелена светлина се провираше през подобните на ребра летви на тавана. Накъдето и да насочеше лъча, се натъкваше на машинария — огромни ръждясали купчини, които се простираха дотам, докъдето достигаше светлината. Железарията варираше от по-високи от Антоанет извити метални плочи за облицоване на корпуса, до човешки произведения с големината на палец, покрити с крехко зелено покритие от нещо като котлен камък. Помежду им се виждаха бронзови части от помпи, увредени крайници и сензорни органи на корабни слуги, натрупани на килнати на една страна купчини. Все едно се намираше в механична кланица.

— Е, Капитане — проговори Антоанет, като внимателно постави шлема пред себе си. — Ето ме, дойдох. Предполагам, че ме доведе тук с някаква цел.

Машинарията се размърда. Една от купчините се раздвижи, сякаш бутната от невидима ръка. Размесените механични части се понесоха, оживени от все още работещите части на слуги в купа. Крайниците им се сгъваха и разгъваха с хипнотизираща координация. Антоанет затаи дъх. Сигурно беше очаквала нещо от този род — истинско привидение от трети тип, точно като описаното от Полфри, но въпреки това действителността й подейства изнервящо. От толкова близо потенциалната опасност от машинарията беше голяма. Имаше остри ръбове, които можеха да режат и секат, движещи се на панти части, които бяха способни да чупят и да осакатяват.

Но машинарията не се спусна към нея. Вместо това продължи да се движи и да се организира. На пода падаха парченца и се извиваха глупаво. Отделени крайници се разгъваха и стискаха. Части с очи се пулеха и премигваха. Червените линии на оптични лазери се носеха към Антоанет и се плъзгаха по гърдите й, без да й вредят.

Очевидно я триангулираха.

Купчината се срути. Безполезните неща по нея се сринаха като лавина, за да разкрият онова, което се образуваше в сърцевината й. Беше също машина, набор от стари части, загатващи човешки форми. Скелетът — основната арматура на нещото — бе образуван от може би десетина крайници на слуги, захванати здраво с манипулаторите си един за друг. Стоеше изправен, балансирайки майсторски върху удебелените части на метални стави. Около него като сърма бяха увити кабели и жици, свързвайки отделните части. Главата представляваше паянтова конгломерация от сензори, събрани по начин, който напомняше неопределено пропорциите на човешки череп и лице. На места кабелите все още проблясваха от късите съединения. Антоанет усети силна миризма на горещ заварен метал, която рязко я върна към времето, когато бе работила в “Буревестник” под бдителния поглед на баща си.

— Струва ми се, че трябва да кажа “здравей” — произнесе тя.

В едната ръка на Капитана имаше нещо, което не бе забелязала досега. Крайникът се насочи към нея и нещото политна, като описа грациозна парабола във въздуха. Някакъв рефлекс я накара да се протегне и да го хване във въздуха.

Беше чифт очила.

— Предполагам искаш да ги сложа — рече тя.

Разбитият черен корпус се извисяваше над тях. Отстрани се виждаше висока пукнатина, по чиито краища имаше нещо черно и кристалообразно. Скорпион наблюдаваше мълчаливо как Джакотет клекна, за да го огледа. Бялата пулсация на дъха му се очертаваше отчетливо на тъмния фон на съсипаната броня. Скритите му в ръкавици пръсти докоснаха пяната, проследявайки странната й ъгловатост. Това беше израстък от черни кубчета с размери на зарчета, подредени в спретнати стъпаловидни структури.

— Внимавай — обади се Хури. — Мисля, че разпознавам това нещо.

— Това е инхибиторска машинария — промълви едва чуто Клавейн.

— Тук? — възкликна Скорпион.

Клавейн кимна със сериозен вид.

— Вълци. Те са тук, сега, на Арарат. Съжалявам, Скорп.

— Абсолютно сигурен ли си? Не може ли да е просто някаква чудатост, използвана от Скейд?

— Сигурни сме — отвърна Хури. — С Торн получихме една доза от това нещо около Рок, в последната система. Оттогава не съм ги виждала толкова близо, но това не е от нещата, които се забравят бързо. Само видът им е достатъчен да ме изплаши до смърт.

— Не изглежда да прави кой знае какво — каза Джакотет.

— Инертно е — поясни Клавейн. — Трябва да е инертно. Галиана също се е натъкнала на това нещо в дълбокия Космос. Пробило си път през кораба й и вътре се събрало, образувайки атакуваща машинария. Изтребило целия й екипаж, сектор след сектор, докато останала само Галиана. И тогава се заело с нея. Повярвайте ми: ако функционираше, вече щяхме да сме мъртви.

— Или щяха да изсмучат цялата информация от черепите ни — добави Хури. — И, повярвайте и на мен, този вариант съвсем не е за предпочитане.

— Всички сме на едно мнение по въпроса — заяви Клавейн.

Скорпион се доближи до процепа след останалите, за да бъде сигурен, че не остават без защита отзад. Черната кора на инхибиторската машинария явно беше изригнала отвътре под високо налягане и преминала през корпуса. Може би това се бе случило, преди корабът на Скейд да стигне до повърхността, след като корветата беше атакувана в открито пространство.

Хури започна да се промъква през процепа в корпуса, където цареше още по-пълен мрак. Клавейн се протегна и докосна ръкава й.

— Аз не бих прибързвал — рече той. — Доколкото разбираме, вътре има активна машинария на вълци.

— Какви други възможности ни остават, човече? От сегашното ми положение не ми се струват чак толкова страшни.

— Никое от оръжията, които носим, не струва и пукнат грош срещу активна инхибиторска машинария — настоя Клавейн. — Пробуди ли се това нещо, действията ни няма да бъдат по-продуктивни от опитите да се загаси горски пожар с воден пистолет.

— Поне ще бъде бързо — обади се Джакотет.

— Всъщност единственото, което няма да бъде, е бързо — заяви Хури със, както прозвуча, злорадо удоволствие. — Защото вероятно няма да ви оставят да умрете. Машината предпочита да ви поддържа живи, докато изпива съдържанието на черепа ви. Така че, ако имате някакви съмнения дали сте готови да се подложите на това, предлагам да стоите по-назад. Ако имате късмет, ще можете да избягате от черното нещо, преди да се е докопало до мозъка ви и да ви е лишило от контрол над движенията ви. След това вече сте бита карта.

— Ако положението е толкова зле, ти как се отърва? — попита Джакотет.

— Божествена намеса — отговори Ана. — Но ако бях на твое място, не бих разчитала особено много на това.

— Благодаря за съвета.

Ръката на Джакотет политна неволно към малкото оръжие на колана му.

Скорпион знаеше какво си мисли той: дали ще е достатъчно бърз, когато настъпи моментът. Или дали ще чака прекалено дълго този фатален миг.

Клавейн се раздвижи, ножът забръмча в ръката му.

— Ще трябва да се изпълним с вяра, че това нещо ще остане все така в спящо състояние — заяви той.

— Толкова дълго вече е в това спящо състояние — каза Джакотет. — Защо ще се събужда сега?

— Ние сме източници на топлина — обясни Клавейн. — Това може да попромени мъничко нещата.

Хури си проправи път към търбуха на разрушения кораб. Лъчът на фенерчето й се провря обратно през процепа и освети стъпаловидните краища на пяната. Под тънката ледена патина машинарията блестеше като прясно откъртени въглища. Но местата, където Джакотет беше прокарал пръстите си, бяха черни, без какъвто и да било блясък.

— Тук вътре има още от тази гадост — обади се Ана. — Пръсната е върху всичко, като повърнато с черен цвят. — Светлината от фенерчето заигра отново, сенките им се извиваха по стените като дебнещи великани. — Но не изглежда по-активна от тази навън.

— Въпреки това не я докосвай — намеси се Клавейн. — За по-сигурно.

— Подобно действие не фигурираше в списъка ми със задължителни неща за вършене — отвърна Хури.

— Добре. Нещо друго?

— Музиката е по-силна. Идва на пориви, ускорена. Сякаш всеки момент ще я позная.

— Аз я познах — каза Клавейн. — Това е Бах — “Пасакалия и фуга” в до минор, ако не греша.

Скорпион се обърна към офицера от “Оръжие на сигурността”.

— Искам да стоиш тук отвън. Не мога да позволя този изход да остане незащитен.

Джакотет го познаваше достатъчно добре, за да не спори.

Скорпион и Клавейн се качиха след Хури. Клавейн движеше лъча на фенерчето си по интериора на тази част на корветата, като спираше от време на време, когато осветеше някаква разпознаваема, но увредена структура. Черните нашественици наподобяваха плодовито гъбично образувание, изконсумирало тъканта на летателния апарат.

Сега Скорпион видя, че корпусът е превърнат в разбити руини, които щяха да се разпаднат всеки момент. Внимаваше къде поставя крак при всяка стъпка.

— Достатъчен е само един елемент, за да нахлуе в целия кораб — произнесе тихо Клавейн, сякаш се опасяваше да не би с гласа си, въпреки непостоянните пулсации на музиката, да разбуди машинарията. — След това си проправя път, като изяжда всичко вътре и го преобразува в крачка.

— От какво са направени тези черни кубчета? — попита Скорпион.

— Почти от нищо — отвърна Клавейн. — Чиста сила, поддържана от миниатюрен механизъм дълбоко вътре, като ядрото на атом. Само дето никога не сме надзървали в този механизъм.

— Доколкото разбирам, вече имаш известен опит?

— Отделихме с механична сила някои кубични елементи от членове от екипажа на Галиана, разкъсвайки връзките вътре в куба. Те просто се смалиха, докато се превърнаха в нищо, оставяйки след себе си само купчинка сива прах. Предположихме, че това трябва да е машинарията, но тогава малцина биха могли да ни кажат дали е така. За обратни маневри и дума не можеше да става.

— Загазили сме здравата, нали? — попита Скорпион.

— Да, загазили сме — съгласи се Хури. — Затова си прав. Всъщност най-вероятно нямаме представа доколко сме загазили. Но разбери едно: ние не сме мъртви, все още, и няма да умрем, докато имаме Ора.

— Мислиш, че тя би могла дотолкова да промени положението? — възкликна Клавейн.

— Тя вече го направи, човече. Ако не беше тя, нямаше да се доберем до тази система.

— Все още ли смяташ, че тя е тук? — попита Скорпион.

— Тук е. Просто не мога да кажа къде.

— Аз също долавям сигнали — добави Клавейн, — но са насечени и объркани. Има прекалено много ехо от всичките полуфункциониращи системи в този кораб. Не мога да кажа дали става дума за един, или няколко източника.

— И в такъв случай какво правим? — поинтересува се прасето.

Клавейн насочи фенерчето си към мрака. Лъчът разряза приказните зъбери и съзвездия от замръзнали черни кубчета.

— Там някъде би трябвало да бъде отделението за двигателните системи — рече той. — Не е сред вероятните места, където трябва да се търсят оцелели. — Изви се, като продължаваше да движи лъча и накланяше глава, за да види по-добре непознатата му територия. — Оттук, струва ми се. Източникът на музиката като че ли също е тук. Внимателно, проходът е доста тесен.

— И къде ще ни отведе това? — попита Скорпион.

— В жилищната част и командния пункт. Предполага се, че ще ги разпознаем, когато стигнем там.

— Тук е по-студено — отбеляза Хури.

Тръгнаха към онази част от кораба, която бе посочил Клавейн. Отпред се виждаше цепнатина и останки от преграда. Въздухът беше толкова студен, сякаш всеки момент щеше да замръзне до твърда маса.

Скорпион се огледа назад — умът му си правеше шеги с него, приписваше мудно движещи се вълнички на катраненочерната машинария на вълците.

Затова пък нещо помръдна напред. Част от сянка се отдели от стената, черна на черния фон.

Хури вече беше насочила дулото на оръжието си към нея.

— Не! — извика Клавейн.

Прасето чу щракването на спусъка на брайтенбаховото оръжие. Трепна и се подготви за енергийния удар. Това действително не беше най-подходящото оръжие, когато противниците се намираха близо един до друг.

Нищо не се случи. Ана Хури наведе дулото с няколко сантиметра. Беше натиснала спусъка, но не достатъчно, за да бъде произведен изстрел.

Ножът трепереше в ръцете на Клавейн като млада змиорка.

Черното присъствие се превърна в човек в черен скафандър-броня. Скафандърът се движеше вдървено, сякаш беше ръждясал. Стискаше в едната си ръка някаква тъмна форма. Фигурата направи още една стъпка и тогава се строполи. При падането й на земята се чу звук като от удар на метал в метал. Черни кубчета, покрити с лед, се пръснаха на всички страни. Оръжието, или каквото и да държеше човекът в ръката си, се плъзна настрани и се удари в стената.

Скорпион се наведе да го вземе.

— Внимателно — каза отново Клавейн.

Свинските копита на Скорпион обхванаха закръглените контури на конджоинърското оръжие. Постара се да го стисне така, че ако се наложи, да бъде в състояние да натисне спусъка. Но това се оказа невъзможно. Ръкохватката доказваше, че оръжието не е предназначено да бъде използвано от прасета.

Скорпион го хвърли ядосано на Клавейн.

— Може би ти ще успееш да го накараш да проработи.

— Спокойно, Скорп. — Клавейн пъхна оръжието в джоба си. — И при мен няма да проработи, освен ако Скейд не е проявила нехарактерно безгрижие във връзка със защитата си. Но поне можем да го вземем, за да не се използва за беля.

Хури нарами оръжието си и се приведе към падналата фигура.

— Не е Скейд — обяви тя. — Прекалено е едра, а и гребенът на шлема не е с подходящата форма. Долавяш ли нещо, Клавейн?

— Нищо смислено — отвърна той. Успокои потрепващото острие на ножа и го мушна в един от джобовете си. — Какво ще кажете да свалим този шлем и да видим с кого си имаме работа, а?

— Нямаме време за губене — отвърна Скорпион.

Клавейн се зае с херметичните закопчалки на шлема.

— Това ще отнеме само минутка.

Крайчетата на копитата на прасето бяха безчувствени, координацията му като че ли започваше да се влошава. Не се съмняваше, че Клавейн страда от същото, а за отключването на сложния механизъм на шлема на скафандъра бяха нужни истинска сила и точност.

Чу се щракване, после стържене на метал в метал и звук от изравняването на въздушното налягане. Шлемът се отвори между треперещите пръсти на стареца, който го постави внимателно върху леда, с ръба надолу.

Пред тях се показа лицето на млада конджоинърка. Тя имаше същия безупречен, сякаш изваян от скулптор вид като своята наставница. Лицето й беше широко и със сплескани черти, безкръвната й кожа беше с цвета на снежинките, образувани на екрана на монитора от статичното напрежение. Невронният гребен — разпръскващият горещината ръб от кост и хрущял, който минаваше от горната част на челото до тила й — не беше толкова екстравагантен като онзи, който Скорпион беше видял на главата на Скейд, и почти със сигурност не беше така полезен като индикатор за емоционалното й състояние. Вероятно бе създаден с по-усъвършенствани невронни механизми.

Устните й бяха сиви, а веждите — жьлтеникаво-бели като чиста хромова боя. Тя отвори очи. На светлината на фенерчето ирисите й имаха метален сиво-син цвят.

— Кажи нещо — обади се Клавейн.

Конджоинърката се закашля и се засмя едновременно. Появата на човешко изражение на тази замръзнала маска шокира всички.

Хури се приведе по-близо.

— Улавям само някакви глупости.

— Нещо не е наред с нея — отвърна тихо Клавейн. После повдигна главата на жената изотзад, поддържайки я над леда. — Слушай ме внимателно. Не искаме да ти причиним нищо лошо. Ти си ранена, но ако ни помогнеш, ще се погрижим за теб. Разбираш ли ме?

Жената се разсмя отново, спазъм на щастие разкриви лицето й.

— Ти… — започна тя.

— Да?

— Клавейн.

Той кимна.

— Да, това съм аз. — Обърна се назад към другите. — Не може да е пострадала сериозно, след като ме помни. Сигурен съм, че ще успеем…

Тя заговори отново.

— Касапинът от Тарзис.

— Това беше отдавна.

— Клавейн. Изменник. Предател. — Усмихна се отново, закашля се и го заплю в лицето със солидна доза слюнка. — Предаде Майка Нест.

Старецът избърса лице с опакото на ръкавицата си.

— Не съм предавал Майка Нест — отговори той с плашеща липса на гняв. — Всъщност Скейд я предаде.

Поправи я меко и доброжелателно, сякаш ставаше дума за дребно географско недоразумение.

Жената се засмя и го заплю отново със сила, която изненада Скорпион. Слюнката улучи Клавейн в окото и той изпусна рязко въздуха от дробовете си от болка.

Приведе се по-близо до непознатата, но този път затисна с длан устата й.

— Чака ни работа, струва ми се. Малко превъзпитание. Лека пренастройка в поведението. Но това не е проблем, разполагам с предостатъчно време.

Жената се закашля отново. Титановосивите й очи блестяха весело дори докато се бореше да поеме въздух. Скорпион осъзна, че в нея има нещо идиотско.

Бронираното тяло започна да се гърчи в конвулсии. Клавейн продължаваше да поддържа главата й с едната си ръка, а другата все така държеше върху устата й.

— Остави я да диша — обади се Хури.

Той отслаби натиска върху устата й за миг. Жената продължаваше да се усмихва, отворила широко очи, без да мига. Нещо черно се провря между пръстите на Клавейн, пробивайки си със сила път като проява на демонична мръсотия. Той отскочи назад, като пусна жената и главата й се удари в пода. Черното вещество заизлиза на пулсации от устата и ноздрите й, смесвайки се в нещо като ужасяваща черна брада, която започна да поглъща лицето й.

— Жива машинария — заяви Клавейн, отстъпвайки назад.

Лявата му длан беше покрита с оформена като въжета черна материя. Той започна да я търка в леда, но чернилката отказваше да се отдели. Въжетата се свързваха в единна маса и скоро пръстите му до кокалчетата се покриха с плака. Тя се състоеше от стотици по-дребни варианти на същите кубчета, които бяха видели навсякъде. Те се надуваха забележимо, разрастваха се и затягаха хватката си около дланта му. Черното вещество напредваше нагоре към китката в поредица от конвулсивни вълни, кубчетата се плъзгаха едно върху друго.

Изотзад нещо освети цялата кухина на пострадалия кораб. Скорпион рискува да хвърли поглед натам, колкото да види как дулото на оръжието на Хури блесна в черешовочервен цвят. Джакотет се целеше със своето оръжие в трупа на конджоинърката, но беше очевидно, че вече нищо не е останало от органичната част на жертвата на инхибиторите. Излизащите машини явно бяха абсолютно невредими: изстрелът беше отделил някои от тях от основната маса, но по нищо не личеше експлозията да ги е засегнала по какъвто и да е негативен начин.

Скорпион погледна назад само за миг и когато върна вниманието си към Клавейн, установи с ужас, че той се бе отпуснал назад до стената, а лицето му бе сгърчено в гримаса.

— Те ме пипнаха, Скорп. Боли.

Клавейн затвори очи. Черният слой вече беше покрил дланта му до китката. В основата на пръстите бе образувал закръглено пънче, което напредваше бавно към китката.

— Ще опитам да го изстържа — предложи Скорпион и затършува из колана си за нещо тънко и здраво, но не толкова остро, че да нарани ръката на Клавейн.

Старецът отвори очи.

— Няма да свърши работа.

С другата си ръка бръкна в джоба, където беше оставил ножа. Само преди миг лицето му беше сиво олицетворение на болката, но сега там се появи някакво умиротворение, сякаш агонията беше отслабнала.

Скорпион обаче знаеше, че не е така. Клавейн просто беше притъпил чувствителността на тази част от главния си мозък, която я регистрираше.

Клавейн вече беше извадил ножа. Държеше го за дръжката, опитвайки да накара острието да се раздвижи. Но не се случи нищо. Вероятно той не можеше да бъде активиран само с една ръка или пък ръката на Клавейн беше така вдървена от студа, че не успяваше да се справи със задачата си. В безсилието си или поради погрешно движение той изтърва ножа. Посегна към него, но после се отказа от по-нататъшни усилия.

— Скорп, вземи го.

Прасето вдигна ножа. Усещаше го странно в свинското си копито, като нещо ценно, което бе откраднал, но то изобщо не бе предназначено за него. Приближи се до Клавейн, за да му го даде.

— Не. Ти трябва да го направиш. Активирай острието с това копче. Внимавай: ножът отскача, когато пиезоострието се задейства. Не е желателно да го изтърваш. Той срязва хипердиаманта както лазерът — дим.

— Не мога да го направя, Невил.

— Трябва. Това ме убива.

Черното було на инхибиторската машина поглъщаше дланта му. В този момент Скорпион осъзна, че в това нещо вече няма място за върховете на пръстите му. Те бяха изядени.

Натисна бутона за активиране на ножа. Той се изви в ръката му, жив и готов за действие. Усети високочестотното бръмчене чрез дръжката. Острието се бе превърнало в сребърна мъгла, като потрепващите крилца на колибри.

— Отрежи я, Скорп. Веднага. Бързо и чисто. Три сантиметра над машинарията.

— Ще те убия.

— Не, няма. Ще го преживея. — Клавейн направи пауза. — Преустанових усещането за болка. Имплантите в кръвта ще се справят със съсирването. Няма за какво да се притесняваш. Просто го направи. Веднага. Преди да съм си променил мнението или това нещо да намери кратък път до главата ми.

Скорпион кимна, беше ужасен от онова, което се налагаше да направи, но съзнаваше много добре, че няма избор.

Подхвана поразената ръка на Клавейн в лакътя, като внимаваше машинарията да не докосва собственото му тяло. Ножът бръмчеше и вибрираше. Доближи подобното на мъгла бързо движещо се острие до ръкава.

И се вгледа в лицето на Клавейн.

— Сигурен ли си?

— Скорп. Давай. Като приятел. Направи го.

Скорпион натисна ножа надолу. Не усети никаква съпротива, когато острието премина през плата, плътта и костта.

Половин секунда по-късно всичко свърши. Отрязаната точно над китката ръка падна върху леда със солиден удар. Клавейн се отпусна назад със стон, изчерпал и последната сила, която бе успял да събере до този момент. Беше казал, че е блокирал всички болезнени сигнали, но някакво остатъчно послание трябва да бе достигнало до главния му мозък, или пък онова, което бе чул Скорпион, беше израз на граничещо с отчаяние облекчение.

Джакотет коленичи до Клавейн и отдели от колана си аптечка за даване на първа помощ. Клавейн се беше оказал прав: загубата на кръв от раната беше незначителна. Той притискаше силно осакатената си ръка към корема си, докато Джакотет приготвяше превръзка.

От отрязаната длан се дочу шум като от раздвижване. Черните машини се отделяха една от друга, освобождавайки останалата плът. Движеха се колебливо, сякаш лишени от енергията, която извличаха от топлината на живите тела. Кубчетата изтичаха от дланта, забавяха движението си и спираха, превръщайки се в част от спящата черна маса, изпълнила кораба. Дланта лежеше там, плътта й представляваше контузен пейзаж от наскоро направени синини и старчески петна, но беше почти недокосната с изключение на разядените до първата става върхове на пръстите.

Скорпион спря потрепването на ножа и го остави на земята.

— Съжалявам, Невил.

— Веднъж вече съм я губил — промълви старецът. — Тя наистина не означава чак толкова много за мен. Благодарен съм ти, че направи каквото трябва.

После се облегна назад на стената и затвори очи за още няколко секунди. Неравномерното му дишане се чуваше отчетливо. Напомняше нечии неумели опити да реже с трион.

— Добре ли си? — попита прасето, без да изпуска от погледа си отрязаната длан.

Клавейн не отговори.

— Не знам достатъчно за конджоинърите, за да съм наясно каква доза шок са в състояние да поемат — обади се полушепнешком Джакотет, — но знам, че този човек се нуждае от почивка, и то от много почивка. Първо на първо е стар и от доста време не е имало кой да направи фина настройка на онези машинки в кръвта му. Случилото се може да му се отрази много по-зле, отколкото си мислим.

— Трябва да продължаваме нататък — обади се Хури.

— Тя е права — размърда се Клавейн. — Някой да ми помогне да се изправя. Загубата на дланта не ме спря последния път, няма да ме спре и сега.

— Чакай малко — каза Джакотет и довърши превръзката.

— Ти трябва да останеш тук, Невил — обяви Скорпион.

— Ако остана тук, Скорп, ще умра. — Клавейн изохка от усилието да се изправи сам. — Помогнете ми, по дяволите. Помогнете ми!

Скорпион го повдигна, за да стъпи на крака. Той се олюля, все така притиснал превързаната си ръка до корема.

— Все още мисля, че е по-добре да изчакаш тук — настоя прасето.

— Скорп, всички сме изправени пред заплахата от хипотермия. Ако го чувствам аз, значи го чувстваш и ти. Засега единственото, което ни предпазва от нея, са адреналинът и движението. Затова предлагам да продължим да се движим. — Пресегна се и взе ножа оттам, където го беше оставил Скорпион. Пъхна го обратно в джоба си и заяви: — Радвам се, че го взех.

Скорпион погледна към земята.

— А дланта?

— Остави я. Могат да ми отгледат нова.

Последваха студеното течение, водещо към предната част на катастрофиралия кораб на Скейд.

— С мен ли става нещо, или музиката току-що се промени? — попита Хури.

— Промени се — отвърна Клавейн. — Но е пак от Бах.

ДВАЙСЕТ

Хела, 2727 година

Рашмика наблюдаваше как свалят айсджамъра към движещата се лента на пътя. Когато ските му докоснаха леда, се разлетя леден прашец. Двамата мъже в скафандри на покрива на айсджамъра отделиха куките и ги поставиха върху лебедките, преди да се понесат обратно нагоре към машината от кервана. Превозното средство на Крозе, което от това разстояние изглеждаше миниатюрно, се заклати с рев и се движи успоредно с кервана в продължение на неколкостотин метра, преди да позволи да бъде бавно задминато от боботещата процесия. Рашмика гледа след него, докато се изгуби от погледа й зад скърцащите колела на една от машините.

Отстъпи от наклонения панорамен прозорец. Сега вече всичките й мостове за връщане бяха изгорени. Но решимостта й да продължи не беше намаляла изобщо. Нямаше да се откаже, каквото и да й струваше това.

— Както виждам, си взела решението си.

Рашмика се обърна. Гласът на квестор Джоунс я шокира: мислеше, че е сама.

Зеленото животинче на квестора чистеше лице с единствения си останал здрав преден крайник, увило здраво като с турникет опашката си около горната част на ръката му.

— Не е нужно тепърва да вземам решение — отвърна тя.

— Надявах се писмото от брат ти да те вразуми, но очевидно не е успяло. Сега поне имаме една малка изненада за теб.

— Моля?

— Маршрутът ни беше леко променен — поясни той. — Осъществяването на срещите ни с катедралите ще отнеме малко повече време от предвиденото.

— Надявам се, че не се е случило нещо сериозно.

— Вече ни се наложи да се забавим толкова по пътя, че не е възможно да наваксаме, ако се движим по обичайния маршрут на юг. Възнамерявахме да прекосим пукнатината Гинунгагап близо до кръстопътя Гъдбранд, после да продължим на юг по пътя Хирокин, докато стигнем Неизменния път, където ще се срещнем с катедралите. Но сега това просто е невъзможно, край прохода Хирокин е имало големи ледопади. Нямаме средства да го почистим, поне не бързо, а най-близкият керван с подходяща апаратура е заседнал на Мрачния кръстопът, закован на място от светкавично образувал се ледник. Така че са налага да минем по някой кратък път, ако не искаме да закъснеем още повече.

— Кратък път ли, квесторе?

— Наближаваме пукнатината Гинунгагап. — Тук той направи пауза. — Знаеш за нея, разбира се. На всеки му се налага да я пресече в една или друга точка.

Рашмика си представи подобната на жива рана пукнатина, дълбок каньон с отвесни страни, пресичащ диагонално екватора. Това бе най-голямата геоложка характеристика на планетата, първото, на което Куейч беше дал име при приближаването си.

— Аз мислех, че има само едно безопасно място за прекосяването й — рече тя.

— За катедралите — да — съгласи се квесторът. — Пътят се отклонява леко на север, където стените на Пукнатината позволяват на катедралите да слязат до дъното. Този процес изисква доста усилия, отнема дни, а при изкачването от другата страна трябва да бъде повторен. Те трябва да бъдат доста пред Халдора, за да не изостанат. Наричат този маршрут “Дяволската стълба” и управителят на всяка катедрала тайничко се бои от него. Спускането става по тясна пътека и пропаданията не са рядкост. На нас обаче не ни се налага да вървим по Дяволската стълба: Пукнатината може да бъде прекосена и на друго място. Една катедрала не може да мине по него, но керванът тежи несравнимо по-малко от която и да било катедрала.

— Моста ли имаш предвид? — попита Рашмика с тръпка от страх и лоши предчувствия.

— Значи си го виждала.

— Само на снимки.

— Какво мислиш?

— Мисля, че е много красив, красив и деликатен, като от стъкло. Прекалено деликатен, за да бъде използван от машини.

— И преди сме минавали по него.

— Но никой не знае колко такива минавания е в състояние да издържи.

— Мисля, че можем да се доверим на скътлърите в това отношение, а, как смяташ? Според специалистите този мост стои там от милиони години.

— Казват много неща — отвърна момичето, — но не знаем със сигурност каква е възрастта му или кой го е построил. Не прилича на нищо от другите работи, които са останали от скътлърите, нали? И определено не знаем дали е бил предназначен да се минава по него.

— Изглеждаш неестествено разтревожена от една, честно казано, технически проста маневра, която ще ни спести много безценни дни. Може ли да попитам защо?

— Защото знам как се казва това място. Пукнатината Гинунгагап е името, което е дал Куейч на каньона, но го наричат по още един начин, нали така? Особено онези, които решават да прекосят моста. Наричат я “Пропастта на опрощението”. Казват, че е по-добре да си се пречистил от греховете, преди да тръгнеш по него.

— Но ти, разбира се, не вярваш в съществуването на греха, нали?

— Вярвам в съществуването на активната, непрекъснато вършеща нещо глупост — отвърна Рашмика.

— Е, не е необходимо да се притесняваш заради това. Просто се наслаждавай на гледката като останалите поклонници.

— Аз не съм поклонник — уточни тя.

Квесторът се усмихна и пъхна нещо в устата на своето животинче.

— Всички сме или поклонници, или мъченици. Доколкото показва опитът ми, за предпочитане е да бъдеш поклонник.

Арарат, 2675 година

Антоанет сложи очилата. Гледката, която се разкриваше през тях, беше като замъглено копие на реалното помещение, с червени каназиански цифри, попадащи в дясната част на зрителното й поле. За момент нищо друго не се промени. Събраната просто така скелетоподобна машина, привидение от трети тип, продължаваше да стои насред захвърлените железарии, от които бе родена, с един замръзнал във въздуха крайник в акта на хвърлянето на очилата.

— Капитане… — започна тя.

Но още преди да успее да произнесе тази дума, Капитанът и неговите отломки се сляха с общия фон, изгубвайки определеността си и контраста, и се смесиха с останалата натурия в помещението. Очилата не работеха безупречно и в една четвъртита част от зрителното поле на Антоанет скелетоподобната машина остана същата, но навсякъде другаде изчезна като сграда зад стена от пъплеща откъм морето мъгла.

На Антоанет това не й хареса. Машината не я заплашваше, но я смущаваше фактът, че няма точна представа за нейното местоположение. Посегна към очилата с намерението да ги свали, но в ухото й избръмча глас:

— Недей. Остави ги. Нужни са ти, за да ме виждаш.

— Капитане?

— Обещавам, че няма да ти сторя нищо лошо. Гледай.

Тя погледна. Сега в зрителното й поле започна бавно да се оформя нещо. Човешка фигура — този път изключително реална — се появяваше ей така, от нищото. Антоанет отстъпи неволно назад, закачи фенерчето си в някакъв предмет и го изтърва на пода.

— Не се плаши — успокои я той. — Нали за това си дошла?

— Точно сега вече не съм съвсем сигурна — отвърна едва чуто тя.

Човешката фигура беше излязла от историята. Мъжът носеше наистина древен скафандър, торбест, издут, от набръчкана ръждивооранжева материя. Ботушите и ръкавиците с дебели пръсти бяха покрити със същия светлокафяв материал. Той беше разкъсан тук-там и под него се виждаше ламинирана мрежа от преплетени слоеве. Сребърният му колан беше окичен с многобройни инструменти с неясна функция. Груба квадратна кутия висеше от гръдната област на скафандъра, покрита с изпъкнали контролни бутони, достатъчно големи, за да бъдат управлявани, въпреки значителната непохватност, причинявана от ръкавиците. Дори още по-голяма кутия се виждаше на гърба и се издигаше над врата му. Дебел ръбест маркуч от яркочервена пластмаса се поклащаше от раницата на лявото му рамо, а отвореният му край се намираше върху горния край на кутията на гърдите. Сребърната лента на пръстена около врата на костюма представляваше сложно съчетание от заключващи се механизми и черни, импрегнирани с каучук изолатори. Между вратния пръстен и горната част на скафандъра имаше множество емблеми и отличителни знаци, които бяха съвсем непознати за Антоанет.

Той не носеше шлем.

Лицето на Капитана изглеждаше твърде малко за костюма. На скалпа си — който изглеждаше обръснат — бе сложил подплатено черно-бяло кепе, осеяно с контролни жички. Поради опушената светлина от очилата тя не можеше да определи какъв е цветът на кожата му. Беше гладка, опъната на скулите, скрита от едноседмична черна брада. Имаше много тънки, сякаш изрязани с бръснач вежди, извити насмешливо над широко разположени кучешки тип очи. Антоанет виждаше бялото им между ириса и долния клепач. А устата му — с тънки прави устни, съвършена за изразяването на известна надменност — беше от този тип, който тя смяташе или за хипнотизиращ, или за незаслужаващ доверие, в зависимост от настроението си. Нямаше вид на човек, склонен да води незначителни разговори. Обикновено това не беше проблем за нея.

— Върнах това — обяви тя.

Наведе се и взе шлема.

— Дай ми го.

Тя понечи да го хвърли.

— Не — прекъсна я остро Капитанът. — Дай ми го. Приближи се и ми го подай.

— Не съм сигурна, че съм готова да го направя.

— Това се нарича “жест на взаимно доверие”. Или го правиш, или разговорът прекъсва тук. Вече казах, че няма да те нараня. Не ми ли вярваш?

Антоанет си помисли за машинарията, която очилата бяха преобразували. Може би, ако ги свалеше, щеше да види привидението такова, каквото беше в действителност…

— Остави очилата. Това също е част от договорката.

Тя направи крачка към него. Очевидно нямаше избор.

— Добре. А сега ми дай шлема.

Още една стъпка. После още една. Капитанът чакаше с отпуснати до тялото ръце, а погледът му я насърчаваше да продължава напред.

— Разбирам, че се страхуваш — рече той. — И точно това е важното. Ако не беше уплашена, нямаше да има проява на доверие, нали?

— Просто се питам какво има за теб във всичко това.

— Доверявам ти се, че мога да разчитам на теб. Сега ми подай шлема.

Тя го протегна пред себе си с максималната бързина, с която ръцете й успяха да се разгънат, и Капитанът посегна, за да го поеме от нея. Очилата се бавеха малко, така че при движението на ръцете му за момент се появи машинарията. Скритите му в ръкавицата пръсти стиснаха шлема. Тя чу драскането на метал в метал.

Капитанът направи крачка назад.

— Добре — произнесе одобрително той. Завъртя шлема в ръцете си, за да види дали няма следи от износване. Антоанет забеляза, че от едната страна имаше празно кръгло гнездо, в което трябваше да влезе червеният маркуч. — Благодаря ти, че ми го донесе. Оценявам жеста ти.

— Оставил си го на Полфри. Не беше случайност, нали?

— Така мисля. Как го нарече — “покана” ли? Не си далеч от истината, струва ми се.

— Приех го като знак, че искаш да говориш с някого.

— Ти като че ли изгаряше от желание да говориш с мен.

— Всички изгаряхме. Всички изгаряме от желание. — Погледна привидението със смесица от страх и опасно, изкусително облекчение. — Имаш ли против да те питам нещо? — Прие мълчанието му за съгласие. — Как да те наричам? “Капитане” не ми се струва съвсем редно, не и сега, след нашата взаимна проява на доверие.

— Справедлива забележка — съгласи се той, но не прозвуча напълно убеден. — Засега Джон ще свърши работа.

— В такъв случай, Джон, с какво заслужих това? Не само защото връщам шлема, нали?

— Както казах, ти явно изгаряше от желание да говорим.

Антоанет се наведе, за да вдигне фенерчето си.

— Опитвам да се добера до теб от години, но без никакъв успех. Какво се промени?

— Сега се чувствам различно — отвърна той.

— Сякаш си бил заспал и най-сетне си се събудил?

— По-скоро сякаш сега изпитвам нужда да бъда буден. Това отговаря ли на въпроса ти?

— Не съм сигурна. Може да прозвучи неучтиво, но… с кого точно разговарям?

— Разговаряш с мен. Какъвто съм. Какъвто бях.

— Никой не знае всъщност кой си бил, Джон. Този костюм ми изглежда доста стар.

Скритата в ръкавица ръка премина по кутията върху гърдите, очертавайки някаква шарка. На Антоанет това й заприлича на благословия, но беше напълно възможно да е и превърнала се във втора природа инспекция на жизненоважните системи. “Доставка на въздух, непокътнатост на налягането, термален контрол, комуникация, отвеждане на отпадъчните продукти. — тя самата също знаеше наизуст този списък.

— Аз бях на Марс — рече той.

— Аз никога не съм била там.

— Така ли?

Стори й се разочарован.

— Всъщност не съм виждала чак толкова много светове. Йелоустоун, малко от Ризургам и това място. Но никога Марс. Какво представлява?

— Различен. По-див. По-студен. Безжалостен. Непрощаващ. Жесток. Първичен. Суров. Красив. Като темпераментен любовник.

— Но това е било доста отдавна, нали?

— Аха. На каква възраст е според теб Този скафандър?

— Дяволски античен ми изглежда.

— Такива не се произвеждат от двайсет и първи век. Вие мислите, че Клавейн е стар, реликва от историята. Но аз бях вече старец, когато той е поел за първи път въздух.

Изненада се, като го чу да споменава името на Клавейн. Явно Капитанът беше доста по-наясно със ставащото на кораба, отколкото си мислеха някои.

— В такъв случай си изминал доста дълъг път — каза тя.

— Беше много, много дълго и странно пътуване, да. И гледай къде ме отведе.

— Сигурно имаш доста интересни истории за разказване.

Антоанет смяташе, че има две безопасни сфери за разговор: настоящето и далечното минало. Последното й желание беше Капитанът да се спре върху неотдавнашното си разболяване и странната си трансформация.

— Има някои истории, които не искам да разказвам — поясни той. — Но това не се ли отнася за всички нас?

— Аз не бих оспорила подобно твърдение.

Върху тънките му устни се появи намек за усмивка.

— Някакви тъмни тайни в твоето минало ли, Антоанет?

— Нищо, заради което да си загубя съня, не и когато имаме толкова неща, за които да се тревожим.

— А! — Той въртеше шлема в ръцете си. — Трудно разрешимият проблем на настоящето. Аз съм наясно с нещата, разбира се, може би дори по-добре, отколкото си мислите. Знам например че в системата има и други сили.

— Усети ли ги?

— Именно шумът от тях ме събуди от дългите ми, спокойни сънища за Марс.

Капитанът се вгледа в изображенията и стикерите по шлема и ги погали с дебелия връх на единия от скритите си в ръкавицата пръсти. Антоанет се запита какви ли спомени събуждаха, спомени, запазени измежду петстотинте или дори шестстотинте преживени години. Спомени, покрити със сивата прах на столетията.

— Решихме, че се събуждаш — рече тя. — През последните няколко седмици започнахме да усещаме по-осезаемо присъствието ти. Не помислихме, че е съвпадение, особено след онова, което ни разказа Хури. Знам, че си спомняш Хури, Джон, иначе нямаше да ме доведеш дотук.

— Къде е тя?

— С Клавейн и другите.

— А Иля? Къде е Иля?

Антоанет се изпоти. Изкушението да излъже, да изрече някаква успокояваща баналност беше непреодолимо. Но не се усъмни нито за миг, че Капитанът ще прозре всеки опит за измама.

— Иля е мъртва.

Черно-бялото кепе се наведе надолу.

— Надявах се, че съм го сънувал — промълви той. — Това е проблемът сега. Невинаги мога да отлича реалното от въображаемото. Нищо чудно да сънувам и теб в този момент.

— Аз съм реална — увери го Антоанет, сякаш това можеше да промени нещо. — Но Иля е мъртва. Помниш какво стана, нали?

Гласът му беше тих и замислен, като на дете, което си припомня важните събития в някоя приказка.

— Помня, че беше тук и че бяхме сами. Помня, че лежеше в едно легло, а около нея имаше хора.

Какво трябваше да му каже сега? Че причината Иля да се намира в това легло бяха нараняванията, получени при усилията й да осуети самоубийствения опит на Капитана, когато той насочи едно от оръжията в оръжейната към корпуса на кораба. Белегът, който беше нанесъл на корпуса, се виждаше и досега — вертикална цепнатина от едната му страна. Беше сигурна, че на определено ниво той знае всичко това, както и че не е нужно да му го напомня точно сега.

— Тя умря, опитвайки да спаси всички ни — поясни Антоанет. — Дадох й да използва моя кораб, “Буревестник”, след като с негова помощ спасихме последните жители от колонията на Ризургам.

— Но аз помня, че тя не беше добре.

— Не толкова, че да не може да управлява кораб. Тя очевидно усещаше нужда да изкупи нещо. Помниш ли как постъпи с обитателите на колонията, когато екипажът ти опитваше да открие Силвест? Как ги накара да помислят, че ще изтреби цяло селище в пристъп на раздразнение? Затова те искаха да я осъдят като военен престъпник. Питам се дали накрая не беше започнала да вярва сама в това. Как можем да знаем какво е ставало в главата й? Ако достатъчно хора те мразят, не е трудно да започнеш да се питаш дали не са прави.

— Тя не беше особено добра жена — каза Капитанът, — но не беше и такава, каквато я изкарваха. Правеше винаги само това, което смяташе правилно за кораба.

— И това я прави добра жена за мен. Точно сега корабът е единственото, което имаме, Джон.

— Мислиш ли, че се получи при нея?

— Кое?

— Изкуплението, Антоанет. Мислиш ли, че това промени нещо поне мъничко в края на краищата?

— Не мога да гадая какво е ставало в ума й.

— Това промени ли нещо за останалите?

— Сега сме тук, нали така? Измъкнахме се от системата живи. Без онова, което направи Иля, вероятно всички щяхме да бъдем изтребени в рамките на няколко светлинни часа в пространството около Ризургам.

— Надявам се, че си права. Аз й простих, знаеш ли?

Антоанет знаеше, че Иля бе позволила Смесената чума на Капитана в крайна сметка да погълне кораба. Тогава това й се бе сторил единственият начин да избави кораба от един съвсем различен тип паразит. Не й се вярваше Иля да бе взела лесно решението си. Също така — базирайки се върху доста ограничения си контакт с тази жена — не мислеше, че съобразяването с чувствата на Капитана бе повлияло особено върху решението й.

— Изключително великодушно от твоя страна — отвърна тя.

— Осъзнавам, че го направи заради кораба. Осъзнавам, че така можеше просто да ме убие. И мисля, че го искаше, след като научи как постъпих със Саджаки.

— Съжалявам, но това е станало доста преди идването ми тук.

— Аз убих един добър човек — призна Капитанът. — Иля го разбра. Когато ми причини това, когато ме превърна в това, което съм сега, тя знаеше какво съм извършил. Предпочитам да ме беше убила.

— В такъв случай си платил за това, което си направил — отговори Антоанет. — И дори да не беше платил тогава, дори Иля да не ти беше причинила това, пак нямаше да бъде от значение. От значение е, че спаси сто и шейсет хиляди души от сигурна смърт. Платил си за онова единствено престъпление сто хиляди пъти.

— Така ли е устроен да работи според теб светът, Антоанет?

— За мен това е достатъчно, Джон, но какво ли пък разбирам аз? Аз съм просто дъщеря на пилот от Ръждивия пояс.

Настъпи тишина. Все така с шлема в ръце, Капитанът хвана края на разгъващия се като акордеон червен маркуч и го свърза със специално предназначения за тази цел отвор отстрани на шлема. Взаимодействието между реалния обект и симулираното присъствие изглеждаше смущаващо цялостно и истинско.

— Въпросът е, Антоанет, какъв смисъл имаше да спасяваме живота на тези хора, след като, както по всичко личи, ще умрат сега, тук, на Арарат?

— Не знаем дали някой ще умре. Засега инхибиторите не са стигнали до нас.

— Все пак на човек му се иска да има някаква гаранция.

— Трябва да имаме предвид немислимото, Джон. Ако стане най-лошото, ще се наложи да напуснем Арарат. И изпълнението на плана ще зависи от теб.

Капитанът доближи шлема до пръстена около врата си, завъртя го напред-назад, докато чу щракването на свързващите механизми. Стъклото пред лицето беше все още вдигнато. Белите очни ябълки на очите му приличаха на ярки полумесеци върху потъналата в сянка карта на лицето му. Зелени и червени цифри се отразяваха върху кожата му.

— Не ти липсва дързост, щом си дошла тук сама, Антоанет.

— Не мисля, че сега е времето на страхливците.

— Такова време никога не е имало — увери я той и започна да спуска стъклото пред лицето си. — Във връзка с онова, което искате от мен?

— Да?

— Ще помисля по въпроса.

После Капитанът се обърна и се изгуби бавно в мрака. Издигна се лека вихрушка от червено-кафява прах, за да го скрие напълно от погледа на Антоанет. Беше като пясъчна буря на Марс.

Хела, 2727 година

Капитанът-ултра се наричаше Хекел, а корабът му — “Трети газометричен”. Беше слязъл с червена совалка с доста древен дизайн — триада от свързани помежду си сфери, украсени с големи, стилизирани изображения на тарантула.

Дори според по-новите стандарти Хекел порази Куейч като много странен индивид. Даващият възможност за придвижване скафандър, в който се появи на “Лейди Моруина”, представляваше чудовищно творение от кожа и месинг с импрегнирани с каучук акордеонни стави и лъскави метални плочки, задържани чрез нитове. Зад малките, препречени с решетки отвори за очите на шлема му две чистачки се движеха напред-назад, за да бършат конденза. Пара излизаше през зле поддържаните стави и свръзки. Придружаваха го двама помощници: те отваряха и затваряха постоянно капачетата на костюма, играеха си с месинговите вентили и копчета. При говорене гласът на Хекел излизаше от миниатюрен тръбен орган на върха на шлема. Той трябваше постоянно да прави настройки с копчетата в областта на гърдите, за да не позволи на гласа да стане прекалено остър или дълбок.

Куейч не разбираше нищо от заявленията на Хекел, но това не беше проблем: ултрата беше дошъл с преводач. Беше дребна жена с очи на кошута, облечена с по-модерен космически костюм. Шлемът й се беше свил назад като качулка на какаду, така че всички да виждат лицето й.

— Вие не сте ултра — обърна се към нея Куейч.

— Има ли значение?

— Просто ми се струва забавно, нищо повече. И аз започнах оттам — вършех подобна на вашата работа.

— Трябва да е било доста отдавна.

— Но на тях им е все така трудно да преговарят с подобни на нас, нали?

— На нас ли, първосвещеник?

— Стопроцентови хора, като вас и мен.

Макар да я прикри добре, той разчете развеселената й реакция. Погледна се от нейната перспектива: полегнал върху кушетка ужасяващо крехък старец, заобиколен от движещи се огледала, с държани насила отворени очи, подобни на обелени плодове. Не си беше сложил тъмните очила.

Куейч помръдна дланта си.

— Не съм бил винаги такъв. Някога можех да мина за стопроцентов човек, да се движа в нормално общество, без да предизвикам никакъв шок сред околните. Ултрите ме взеха на работа, също като вас. Кралица Жасмина на “Гностично възкачване”…

Хекел нагласи копчетата пред гърдите си, после през тръбите излязоха някакви неразбираеми звуци.

— Казва, че Жасмина не се славела с особено добра репутация, дори сред другите ултри — рече преводачката. — Казва, че дори сега в някои кръгове споменаването на името й се смята за връх на лошия вкус.

— Нямах представа, че ултрите признават идеята за лошия вкус — отвърна шеговито Куейч.

Отговорът на Хекел прозвуча остро и властно.

— Казва, че имате да запомняте много неща — обади се преводачката. — Казва също така, че има и друга работа, с която се налага да се заеме днес.

Куейч си играеше с ръба на аленото одеяло.

— Чудесно. Искам само да уточним… имате желание да обмислите предложението ми, нали?

Преводачката се заслуша в думите на ултрата, после се обърна към своя домакин.

— Казва, че разбира логиката на предложената от вас спогодба за сигурност.

Куейч кимна ентусиазирано, като накара огледалата да кимнат в синхрон.

— Разбира се, ползата ще бъде и за двете страни. Аз печеля защита от кораб като “Трети газометричен”, застраховка срещу по-безскрупулните ултра елементи, които, както знаем, не липсват. А със съгласието си за осигуряването на тази защита — естествено, за определен период — ще получите компенсации във вид на права за търговия, вътрешна информация и други от този род. Вложеното време ще донесе дивиденти и за едните, и за другите, капитан Хекел. От вас се иска само да се съгласите да доближите още повече “Трети газометричен” до Хела и да изпълните известни много меки, приятелски спогодби… малка катедрална делегация във вашия кораб и, естествено, реципрочна група на “Лейди Моруина”. С това незабавно получавате достъп до най-подбраните скътлърови реликви, преди когото и да било от вашите съперници. — Куейч погледна подозрително, сякаш забелязал неприятели в сумрака, царящ в мансардата. — И няма да се налага през цялото време да се оглеждаме назад.

Капитанът отговори през тръбите.

— Казва, че разбира ползата във връзка с правата за търгуване — обади се преводачката, — но желае също така да наблегне върху риска, който поема, като доближи кораба си още към Хела. Намеква за съдбата на “Гностично възкачване”…

— А аз пък мислех, че е проява на лош вкус да се споменава за това.

Тя не му обърна внимание.

— Той иска тези търговски предимства да бъдат изяснени, преди да бъде обсъдено каквото и да било друго. Иска също да бъде уточнена максималната продължителност на периода за защита и… — Тя направи пауза, докато ултрата изрече поредица от ръмжащи допълнения. — Иска също така да обсъди изключването от възможност за търгуване или дори приближаване към системата на определени групи. Групите, които трябва да бъдат изключени, включват, но не се ограничават с търговските кораби “Преобразена нощ”, “Мадоната на осите”, “Мълчание под снега”…

Тя продължи да изброява, докато забеляза, че Куейч вдига ръка.

— Ще обсъдим тези неща в подходящия момент — заяви той със свито сърце. — Междувременно катедралата би желала, разбира се, да направи пълен технически оглед на “Трети газометричен”, за да се уверим, че корабът не представлява опасност за Хела или нейните обитатели…

— Капитанът пита дали се съмнявате в достойнствата на неговия кораб — каза преводачката.

— Ни най-малко. Защо ще се съмнявам? Успял е да стигне дотук, нали? От друга страна, ако няма какво да крие…

— Капитанът желае да се оттегли в совалката си, за да обмисли въпроса.

— Разбира се — заяви с внезапен плам Куейч, сякаш можеха да искат всичко, без да се опасяват, че ще бъде прекалено. — Това е сериозно предложение и не би трябвало да се съгласявате прибързано. Преспете една нощ с тази мисъл. Поговорете с приближените си. Чуйте и друго мнение. Да повикам ли някой да ви придружи?

— Капитанът може да намери сам пътя обратно до совалката — отвърна преводачката.

Куейч разпери пръсти за довиждане.

— В такъв случай доскоро. Моля да предадете най-добрите ми пожелания на вашия екипаж… и помислете много сериозно върху моето предложение.

Капитанът се изви, докато помощниците му помагаха да настройва контролните ръчки и клапи на комичния, подобен на чайник костюм. Запъти се към вратата с влудяващо ритмично дрънчене. Оттеглянето му беше също толкова мъчително бавно, колкото и пристигането; очевидно костюмът не беше в състояние да се придвижва повече от три сантиметра на една крачка.

Хекел спря, после с видимо усилие се обърна отново към своя домакин. Чистачките продължаваха да се движат напред-назад. През тръбния орган прозвуча нова поредица от ноти.

— Извинете — обади се преводачката, — но капитанът има още един въпрос. На идване към “Лейди Моруина” се наложи да направи непредвидено отклонение от обичайния маршрут за полетите поради технически проблем със совалката.

— Технически проблем ли? Ето това вече е изненада.

— При въпросното отклонение той станал свидетел на значителни изкопни работи малко на север от Неизменния път, близо до низината Джарнсакса. Видял нещо като частично скрити с маскировка изкопи. При изследването им с радара на совалката доловил постепенно ставаща все по-дълбока кухина с няколко километра дължина, дълбока поне един километър. Предположил, че изкопните работи са свързани с изнамирането на скътлърови реликви.

— Случаят трябва да е точно такъв — отвърна Куейч, преструвайки се, че не е заинтригуван.

— Капитанът е озадачен. Признава, че не е специалист по делата на Хела, но е останал с впечатлението, че най-значителните скътлърови реликви са изкопани в регионите около полюсите.

— Скътлърови реликви намираме из цяла Хела — поясни Куейч. — Единствено заради географските капризи е по-лесно да се изкопават в областите около полюсите. Не знам кои разкопки сте видели, нито защо са били прикрити. Уви, повечето изкопни работи се осъществяват извън директното управление на църквите. Не можем да бъдем информирани за всичко.

— Капитанът ви благодари за този изключително полезен отговор.

Куейч се намръщи, но побърза да замени смръщеното си изражение с толерантна усмивка. Какво беше това: сарказъм или тя просто не беше улучила нужната нота? Жената беше стопроцентов човек като него самия, от хората, които той някога беше в състояние да разчита като диаграми. А сега тя и нейният вид — не само жените, а почти всички — излизаха извън границите на инстинктивното му разбиране.

Проследи ги с поглед, докато излязат, усети миризмата на нещо горещо и метално след капитана и изчака нетърпеливо помещението да се изпразни от зловредната пара.

Не след дълго потропването на бастун възвести появата на Грьолие. Той през цялото време беше наблизо, за да слуша ставащото посредством добре скрити камери и микрофони.

— Изглежда достатъчно обещаващо — заяви главният лекар. — Те не отказаха директно и разполагат с кораб. Според мен нямат търпение по-скоро да сключат сделката.

— Точно така си помислих и аз — каза Куейч. Избърса конденза върху едно от огледалата си и Халдора възвърна обичайната си яркост.

— Всъщност, ако се изолираш от не особено убедителния рев на Хекел, остава впечатлението, че се нуждаят страшно много от тази спогодба.

— Вдигна листа хартия, който бе притискал до гърдите си през целия разговор. — Техническо резюме на техния кораб от нашите шпиони в областта за паркиране. Не звучи насърчаващо. Проклетият кораб се разпада. Едва се е добрал до Писциум 107.

— Дай да видя. — Грьолие се взря в листа, погледът му премина бързо по него. — Не можеш да бъдеш сигурен, че е точно.

— Нима?

— Не. Ултрите имат навик да представят корабите си в по-лоша от действителната светлина, дори често дезинформират за тази цел. Правят го, за да заблудят своята конкуренция, да създадат в нея фалшиво чувство за превъзходство и да покажат на пиратите, че няма смисъл да ограбват кораба.

— Но винаги преувеличават способността си да се защитават — отвърна Куейч, като размаха пръст пред своя събеседник. — В момента на паркинга няма кораб без едно или друго оръжие, дори да е дегизирано като безобидна система за избягване на сблъсъци. Те се страхуват, Грьолие, всички до един, и всички искат съперниците им да знаят, че имат с какво да се защитят. — Грабна листа от ръцете му. — Но това тук? Истинска подигравка. Те имат нужда от нашето покровителство, за да си оправят кораба. А би трябвало да е точно обратното, ако искаме тяхната протекция да е от значение за нас.

— Както казах, когато става въпрос за намеренията на ултрите, за нищо не трябва да се съди по привидните му качества.

Куейч смачка листа и го захвърли.

— Проблемът е, че не мога да разчитам проклетите им намерения.

— От никой не може да се очаква да разчете нещо толкова чудовищно като Хекел — отговори Грьолие.

— Нямам предвид само него. Говоря и за другите ултри, както и за нормалните хора, които идват с тях, подобно на жената преди малко. Така и не разбрах дали е искрена, или ни гледа отвисоко, още по-малко дали вярва наистина в онова, което Хекел я караше да говори.

Главният лекар целуна горния край на бастуна си.

— Искаш ли да чуеш моето мнение? Преценката ти за ситуацията е правилна: тя беше просто уста на Хекел. Той искаше страшно много да се споразумее с нас.

— Прекалено много — допълни Куейч.

Грьолие удари с бастуна си по пода.

— Сега забрави за “Трети газометричен”. Какво ще правим със “Спускаща се чучулига”. Информацията от трети лица говори, че разполагат с много полезно оръжие, а капитанът изглеждал склонен да преговаря с нас.

— Пак от същата информация става ясно, че съществува някаква нестабилност в десния двигател на кораба. Да не би да пропусна тази част?

Главният лекар сви рамене.

— Не може да се каже, че са ни нужни, за да ни закарат донякъде, а просто да седят в орбита на Хела, за да плашат останалите. Стига оръжията им да изпълняват както трябва тази задача, изобщо не ми пука, че корабът няма да бъде в състояние да си тръгне след изтичането на срока на нашата договорка.

Куейч махна неопределено с ръка.

— Честно казано, човекът, когото изпратиха тук, не ми допадна. На пода непрекъснато изтичаше нещо. Едва седмици след като си тръгна, успяхме да се отървем от това петно. А нестабилността на двигателя съвсем не е незначително неудобство, както си мислиш. Корабът, с чийто капитан се споразумеем, ще стои само на няколко десети от светлинна секунда от повърхността на Хела, Грьолие. Не можем да рискуваме да се взриви над главите ни.

— В такъв случай да се върнем към изходната позиция — заяви главният лекар, без в тона му да се долавя и капчица симпатия. — Има и други ултри, които желаят да разговарят с нас, нали?

— Достатъчно, за да бъда зает, но винаги стигам до същия фундаментален проблем: просто не мога да разчитам хората, Грьолие. Съзнанието ми е така отворено за Халдора, че не е останало място за никаква друга форма на наблюдение. Вече не съм в състояние да прозра скритите им стратегии и усуквания както преди.

— Водили сме този разговор и друг път. Знаеш, че винаги можеш да потърсиш моето мнение.

— Така и правя. Но — не се обиждай — ти знаеш много повече за кръвта и клонирането, отколкото за човешката природа.

— Тогава питай други. Събери съвет за тази цел.

— Не. — Осъзна, че Грьолие е прав — бяха разисквали тази тема многократно. И винаги бяха стигали до същите моменти. — Тези преговори за протекция са, поради самата си природа, изключително деликатни. Не мога да рискувам изтичане на секретна информация за сигурността ни до друга катедрала. — Даде знак на главния лекар да почисти очите му — Виж ме — продължи Куейч, докато събеседникът му отваряше аптечното шкафче и приготвяше антисептичните тампони за обтриване. — Аз съм ужасяващ в много отношения, прикован към този стол, неспособен да живея без него. Но дори да бях достатъчно здрав, за да се отделя, щях да остана затворник на “Лейди Моруина”, все така вкопчен в оптичната хубост на любимите ми огледала.

— Доброволно — подчерта Грьолие.

— Знаеш какво имам предвид. Не мога да се движа сред ултри така, както те се движат сред нас. Не мога да отида на корабите им, както правят някои общоцърковни пратеници.

— Затова имаме шпиони.

— Въпреки всичко това ме ограничава. Нуждая се от човек, на когото мога да имам доверие, Грьолие, някой подобен на самия мен в по-младите ми години. Някой, който е в състояние да бъде сред тях, както правех и аз. Някой, когото не биха се осмелили да заподозрат.

— Да заподозрат ли?

Главният лекар изтриваше с потупващи движения очите му със стерилните тампони.

— Искам да кажа някой, на когото ще се доверят автоматично. Някой, който изобщо не прилича на теб.

— Стой мирно. — Куейч трепна, когато напоеният с щипеща течност тампон обтри в кръг очната му ябълка. Изуми се, че изобщо има нервни окончания, но Грьолие явно притежаваше непогрешимата способност да открива малкото, които му бяха останали. — Всъщност — продължи замислено главният лекар, — неотдавна ми се случи нещо. Може би си заслужава да го спомена.

— Давай.

— Наясно си, че обичам да знам какво става из Хела. Не само обикновените неща, свързани с катедралите и Пътя, но и в по-широкия свят, включително селата.

— О, да. Ти търсиш непрестанно некаталогизирани щамове, доклади за интересни нови ереси от населените места, неща от този род. И изхвърчаш навън с лъскавите си нови спринцовки като добро вампирче.

— Не отричам, че Министерството на кръвните дела играе известна роля в моите интереси, но покрай него научавам всевъзможни интересни неща. Стой мирно.

— И не ми казваш за тях! Какви са тези всевъзможни интересни неща?

— Предпоследният път, когато бях буден в продължение на две години, в периода преди десет и осем години. Помня това размразяване много добре: тогава за първи път се появи нуждата ми от този бастун. Към края на въпросния период направих дълго пътуване на север по следите на същите некаталогизирани щамове, които спомена току-що. На връщане пътувах с един от керваните, като държах очите си отворени за всичко, което може да привлече вниманието ми.

— Помня това пътуване — каза Куейч. — Не си спомням обаче да си споменавал, че през него се е случило нещо интересно.

— Не се случи. Поне тогава така ми изглеждаше. Но преди няколко дни чух един информационен бюлетин и той ми напомни нещо.

— Още дълго ли ще ме търкаш с това?

Грьолие въздъхна и започна да прибира в аптечното шкафче нещата, които бе извадил.

— Имаше едно семейство — заразказва той — от Вигридските полупустинни земи. Те пътуваха надолу, за да пресрещнат кервана. Имаха две деца: син и по-малка дъщеря.

— Била е пленителна, убеден съм.

— Синът търсеше работа на Пътя. Аз присъствах на интервюто за набиране на новобранци, тъй като ми бяха позволили. Всъщност това беше празно любопитство: не изпитвах никакъв интерес конкретно към този случай, но човек никога не знае кога ще изскочи нещо интересно. — Главният лекар затвори вратата на аптечното шкафче с трясък. — Синът искаше да работи в някакъв технически клон от поддръжката на Пътя — стратегическо планиране, нещо от този род. По онова време обаче Пътят разполагаше с предостатъчно писарушки. Единствените свободни работни места бяха от острия край, така да се каже.

— Просяците не могат да избират — рече Куейч.

— Точно. Но при въпросния случай вербуващият агент реши да не разкрива реалното положение на нещата. Той каза на сина, че няма да бъде трудно да му намери безопасна, добре платена работа в техническото бюро. А тъй като работата щеше да бъде строго аналитична, изискваща яснота и безстрастност на мисълта, не можеше и дума да става за вирусна инициация.

— Ако беше казал истината, щеше да изгуби кандидата.

— Почти сигурно. Момчето беше умно, в това нямаше съмнение. Жалко беше да се похаби, като го пратим директно в групите за залагане на експлозиви или някоя друга дейност, водеща до също толкова кратка продължителност на живота. А тъй като семейството му беше светско, каквито са повечето жители в полупустинните земи, той определено не желаеше твоята кръв във вените си.

— Това не е моята кръв. Това е вирус.

Грьолие вдигна пръст, за да накара господаря си да замълчи.

— Работата е там, че вербуващият агент имаше основателна причина да излъже. А и лъжата беше всъщност безобидна. Всички знаят, че местата в тези служби са много малко. Честно казано, мисля, че дори синът го знаеше, но семейството се нуждаеше от тези пари.

— И той е гонел своите цели, Грьолие, убеден съм.

— Почти не помня как изглеждаше синът. Но дъщерята? Образът й е пред мен и сега, ясен като бял ден — тя виждаше през всички нас, сякаш бяхме от стъкло. Имаше най-невероятните очи, златистокафяви с точици светлина по тях.

— Колко голяма трябва да е била, Грьолие?

— На осем или девет години, предполагам.

— Отвращаваш ме.

— Не става дума за това — поясни главният лекар. — Всички присъстващи го усетиха, струва ми се, особено вербуващият агент. Момичето повтаряше на родителите си, че той лъже. Беше убедено. Беше видимо възмутено от него. Все едно всички в помещението играеха на някаква игра, за която никой не му беше казал.

— Децата се държат странно, когато са сред възрастни. Грешка е било, че са я завели там.

— Тя изобщо не се държеше странно. Според мен се държеше изключително разумно. Възрастните не се държаха разумно. Всички знаеха, че вербуващият агент лъже, но единствено тя не го отричаше.

— Подозирам, че е дочула някаква забележка преди интервюто, за това, че вербуващите агенти винаги лъжат.

— Може и така да е, но дори тогава си помислих, че става въпрос за нещо повече. Смятам, че тя разбираше дали агентът лъже само като го погледне. Има хора с такава способност. Раждат се с нея. Не повече от един на хиляда и вероятно много по-малко я притежават в степента, в която я притежаваше онова момиченце.

— Четене на мисли?

— Не. Просто ясно осъзнаване на вече наличната подсъзнателна информация. Лицеизразът, предимно. Мускулите на лицето могат да правят четирийсет и три отделни движения и получените комбинации са десетки хиляди.

“Грьолие си е направил домашното” — помисли си Куейч. Това малко отклонение в разговора им несъмнено беше планирано от самото начало.

— Много от тези изражения са неволни — продължи главният лекар. — Освен ако не е трениран изключително добре, човек просто не е в състояние да лъже, без да се издаде с изражението си. В повечето случаи, разбира се, това не е от значение. Хорската маса просто е сляпа за тези микроизражения. Представи си обаче, че ти ги долавяш. И че притежаваш не само способността да разчиташ лицата на околните, без те дори да подозират, но и самоконтрола да блокираш собствените си неволни сигнали.

— Ммм. — Куейч предугаждаше накъде бие. — Тя не би била от особена полза, когато си срещу някой като Хекел, но ако става дума за стопроцентов човек, с когото преговаряш… или нещо с лице… положението наистина се променя. Мислиш, че можеш да ме научиш на това ли?

— Мога да направя нещо по-добро. Мога да доведа момичето. То само ще те научи.

За момент Куейч се взря в увисналия образ на Халдора, хипнотизиран от гърчещата се нишка на светкавица в областта на южния полюс.

— Ще трябва първо да го доведеш — рече той. — Не е лесно, ако не можеш да го излъжеш по никакъв начин.

— Не е толкова трудно, колкото мислиш. Момичето е като антиматерия: номерът е просто да действаш с нужните инструменти. Споменах, че нещо пробуди спомените ми преди няколко дни. Тази работа свърши името на момичето. Рашмика Елс. Споменаха го в един информационен бюлетин от Вигридските полупустинни земи. Имаше и снимка. Сега Рашмика е с осем-девет години по-голяма, откакто я видях за първи път, но съм сигурен, че е тя. Не бих забравил толкова бързо тези очи. Та тя изчезнала. В регионалната полиция цари тревога.

— В такъв случай няма да ни бъде от полза.

Грьолие се усмихна.

— Освен ако не я открия. Тя е в един от керваните, тръгнал към Пътя.

— Срещна ли се с нея?

— Не съвсем. Посетих кервана, но не се открих пред мис Елс. Не исках да я уплаша, не и когато може да ни бъде толкова полезна. Твърдо е решила да разбере какво се е случило с брат й, но дори тя би била нащрек, когато се приближава до Пътя.

— Хмм. — Красивото стечение на обстоятелствата накара Куейч да се усмихне за момент. — И какво точно се е случило с брат й?

— Умрял е при разчистващите работи — отговори главният лекар. — Смазан под “Лейди Моруина”.

ДВАЙСЕТ И ЕДНО

Арарат, 2675 година

Скейд лежеше, полуобвита в лед и замръзналата черна пяна на инхибиторската машинария. Беше все още жива. Това поне разбраха, след като се мушнаха през тесния, накъдрен отвор в смазаната корабна стена. От контролната кушетка, на която я откриха, главата й се помръдна леко към тях, а на невъзмутимото й лице се изписа сянка на интерес. Скритите й под бялата ръкавица пръсти потрепнаха над портативната холографска клавиатура в скута й, образуваха нещо като бяла мъгла, докато се носеха по нея в ритъма на топовните залпове на музиката.

Щом ръката й се отдели от клавиатурата, настъпи тишина.

— Започвах да се чудя защо се бавите толкова.

— Дойдох за детето си, кучко — обяви Хури.

Скейд не показа, че я е чула.

— Какво се случи, Клавейн?

— Дребна злополука.

— Вълците са си присвоили ръката ти. Колко неприятно.

Клавейн й показа ножа.

— Направих каквото трябваше. Позна ли го, Скейд? Днес не е първият път, когато ми спаси живота. С него разрязах мембраната около кометата, когато с теб имахме известни несъгласия във връзка с бъдещата политика на Майка Нест. Помниш, нали?

— Доста вода изтече, откакто видях за последен път този нож. Тогава бях все още със старото си тяло.

— Съжалявам за случилото се, но направих само това, което трябваше. Ако се наложи, днес пак бих постъпил по същия начин.

— Не се съмнявам и за миг, Клавейн. Каквото и да казват, ти винаги си бил човек с убеждения.

— Дойдох за детето — обяви той.

Тя кимна почти незабележимо към Хури.

— Досетих се.

— Ще ми я дадеш ли, или държиш да се стигне до досадно, неприятно развитие на нещата?

— Ти кой начин би предпочел, Клавейн?

— Чуй ме, Скейд. Всичко е приключено. Случилото се между теб и мен, вредата, която сме си нанесли взаимно, каквато и да е тя, онова, в което сме вярвали — днес нито едно от тези неща вече няма значение.

— Точно това казах на Рьомонтоар.

— Но така или иначе си преговаряла — отбеляза Клавейн. — Така че нека доведем нещата докрай. Нека отново обединим сили. Върни ни Ора и ние ще споделяме с теб информацията, която ни даде тя. Така ще бъде по-добре за всички ни в дългосрочна перспектива.

— Какво ме интересува дългосрочната перспектива, Клавейн? Никога повече няма да видя нещо извън този кораб.

— Ако си ранена, можем да ти помогнем.

— Не мисля така.

— Дай ми Ора — поиска Хури.

Скорпион се приближи, за да огледа по-добре ранената конджоинърка. Ризницата й беше в много блед оттенък, може би дори бяла. Вероятно хамелеонска ризница: външният слой бе променил цвета си в съответствие с леда, който се бе кондензирал в кабината или бе разбил стените й отвън, преди да се преустанови светлинното захранване. Костюмът й бе издържан в стила на средновековните доспехи с изпъкнали гладки плочки, покриващи ставите на крайниците, и издут в областта на гърдите. Тясната женствена талия се разширяваше надолу в нещо, наподобяващо пола. Останалата част на тялото под кръста Скорпион нямаше как да види. Тя се губеше под леда, приковал Скейд на мястото й като кукла за продан.

Навсякъде около нея, на малки черни групички бяха пръснати инхибиторските машинки. Нито една от тях обаче не се докосваше до Скейд, нито пък в момента изглеждаше активна.

— Можете да вземете Ора — обяви тя. — Разбира се, на определена цена.

— Няма да плащаме за нея — отвърна Клавейн.

Гласът му беше тих и прегракнал, лишен от сила.

— Ти спомена за преговори. Или всъщност си имал предвид заплаха?

— Къде е тя?

Скейд раздвижи едната си ръка. Бронята изпука, размествайки тънки ледени завеси. Скейд потупа твърдата плоча върху корема си.

— Тук е, в мен. Аз я поддържам жива.

Клавейн хвърли поглед назад към Хури и тя прочете в очите му признанието, че най-сетне верността на всичко казано от нея е потвърдена.

— Благодарен съм ти. Но сега майка й си я иска обратно.

— Сякаш ти пука за майка й — отвърна подигравателно Скейд, като се подсмихна предизвикателно. — Сякаш наистина ти пука за съдбата на детето.

— Изминах целия път дотук заради детето.

— Измина целия път дотук заради един актив — поправи го Скейд.

— А предполагам също така, че това дете означава още повече за теб.

— Достатъчно — прекъсна ги Скорпион. — Нямаме време за това. Дойдохме за детето на Хури. Майната им на причините. Просто ни я дай.

— Да ви го дам ли? — Този път Скейд се изсмя на прасето. — Наистина ли мислиш, че ще бъде толкова лесно? Това нещо е в мен. В моята утроба, свързано с моето кръвообращение.

— Не “нещо”, а тя — намеси се Хури. — Ора не е “нещо”, безсърдечна мръснице.

— Но и не е човешко същество — уточни Скейд. — Независимо какво си мислиш ти. — Завъртя глава отново към Клавейн. — Да, накарах Делмар да ми отгледа ново тяло, както бе възнамерявал да направи открай време. Цялата съм от плът и кръв от врата надолу. Дори утробата ми е повече орган, отколкото машина. Такива са фактите, Невил, и трябва да ги погледнеш лице в лице: аз съм по-жива от теб, сега, след като си загубил ръката си.

— Ти винаги си била машина, Скейд. Просто не си го осъзнавала.

— Ако искаш да кажеш, че винаги съм изпълнявала дълга си, тогава го приемам. Машините имат известно достойнство: те не са способни на предателство или нелоялност.

— Не съм дошъл за урок по етика.

— Не ти ли е любопитно какво се случи с кораба ми? Не ти ли харесва приказният ми леден палат? — Тя разпери красноречиво длан, сякаш го подканяше да сподели коментарите си във връзка с подбрания от нея декор. — Направих го специално за теб.

— Аз всъщност мисля, че се е случило нещо с криоаритметичните ти двигатели — поясни старецът.

Скейд се нацупи.

— Давай, нулирай усилията ми.

— Какво се случи? — попита тихо Скорпион.

Тя въздъхна.

— Не очаквай да разбереш. Най-тънките умове в Майка Нест едва успяха да схванат лежащите в основата принципи. А ти нямаш интелигентността дори на човек. Ти си просто прасе.

— Ще ти бъда наистина благодарен, ако не ме наричаш така.

— И какво ще направиш, ако те наричам? Не можеш да ме нараниш, не и докато нося Ора. Умра ли аз, умира и тя. Съвсем просто е.

— Чудесна заложническа схема — отбеляза Клавейн.

— Не казвам, че беше лесно. Наложи се доста да си поиграят с имунните ни системи, преди да престанем да се отхвърляме една друга. — Погледът й падна върху Хури. — Изобщо не си и мисли да я приемеш отново в утробата си сега. Страхувам се, че двете вече сте абсолютно несъвместими.

Хури понечи да отговори, но Клавейн побърза да вдигне здравата си ръка и да я изпревари.

— Значи си готова да преговаряш — рече той. — Иначе нямаше защо да я предупреждаваш за съвместимостта.

Вниманието на Скейд остана приковано в Хури.

— Можете да си тръгнете оттук с Ора. На борда на този кораб все още би трябвало да има функциониращи хирургически инструменти. Мога да ви упътвам за осъществяването на цезарово сечение. А и съм сигурна, че можете да импровизирате. Все пак не става дума за операция на главния мозък. — Погледна към Клавейн. — Нали си донесъл животоподдържащо съоръжение?

— Разбира се.

— Тогава всичко е наред. Все още имам неврологична връзка с ума на Ора. Мога да я въведа във временна кома, докато трае оперативната намеса.

— Намерих хирургическа кутия — обяви Джакотет и бутна една тежка черна кутия по разбития под. На повърхността й имаше барелеф на кадуцей, покрит със скреж. — Дори да не работи, в аптечките си за първа помощ вероятно имаме всички необходими инструменти.

— Отвори я — нареди Клавейн.

Гласът му прозвуча глухо, сякаш бе доловил нещо, убягнало от вниманието на всички останали.

Кутията се отвори плавно със съскане на пружините и пред погледа им се появиха няколко таблички, умело подредени така, че да поберат колкото се може повече неща. Хирургически инструменти от матовобял метал лежаха в инкрустирани индивидуални калъфчета от пяна. Инструментите, покрити с всевъзможни клапи и фини механизми, накараха Скорпион да си помисли за набор от странни, извънземни прибори.

— Нужна ли ви е помощ? — попита Скейд.

Скритите в ръкавицата пръсти на Джакотет взеха един от инструментите от гнездото му. Ръката му трепереше.

— Аз всъщност не съм хирург — обясни той. — Преминал съм курса за даване на медицинска помощ, задължителен за всички членове на “Оръжие на сигурността”, но той не включваше извършването на операции при полеви условия.

— Няма значение — отвърна Скейд. — Както казах, аз мога да ви упътвам как да я направите. Прасето няма нужната сръчност, а Хури е прекалено силно обвързана емоционално… Колкото до Клавейн… е, това е очевидно, нали?

— Не само заради ръката ми — поясни старецът.

— Не, не само заради това — съгласи се Скейд.

— Кажи им — рече той.

— Клавейн не може да извърши процедурата — обърна се Скейд към останалите трима, сякаш този, за когото говореше, не беше сред тях, — защото няма да бъде жив, поне към края й. Такава е уговорката: можете да си тръгнете с Ора, но Клавейн ще умре, тук и сега. Никакви преговори, никакви спорове по това условие. Или ще стане по този начин, или изобщо няма да стане. Зависи напълно от вас.

— Не можеш да направиш това — възкликна Скорпион.

— Може би не ме чухте. Клавейн умира. Ора остава жива. Тръгвате си оттук с това, за което сте дошли. Как може да не сте доволни от резултата?

— Не и по този начин — обади се Хури. — Моля те, не и по този начин.

— Страхувам се, че вече съм размишлявала доста по този въпрос. Аз умирам, както виждате. Този дворец ще стане мой мавзолей. Възможностите — поне за мен — са изключително ограничени. Ако умра, отнасям Ора със себе си. Човечеството — каквото и да означава това — ще изгуби носените от нея дарове. Но ако ви я дам, тези дарове могат да бъдат използвани практически. В дългосрочен план те вероятно няма да променят съдбата на хората и да ги спасят от унищожение, но може би ще ги спасят от унищожение сега, през този век и през следващите няколко хилядолетия. Не е кой знае какво отлагане на екзекуцията всъщност… но като се има предвид каква е човешката природа, убедена съм, че ще вземем това, което ни се дава.

— Не е изключено тя да промени по-сериозно положението — каза Клавейн.

— Е, това няма да узнаем нито ти, нито аз, но разбирам какво имаш предвид. Цената на Ора няма как да бъде определена сега. Затова тя си остава толкова ценен актив.

— Тогава ни я дай — обади се Хури. — Дай ни я и направи нещо добро поне веднъж през цялото си скапано съществуване.

— Довел си я, за да помогне за смазването на преговорите, така ли? — намигна Скейд на Клавейн.

За един изпълнен с агония миг заприличаха на двама стари приятели, припомнящи си някаква смешна случка.

— Всичко е наред, Хури — рече Клавейн. — Ще ти върнем Ора.

— Не, Клавейн, не и по този начин — заяви тя.

— Това е единственият начин, по който може да стане — обясни той. — Повярвай ми, познавам Скейд. Реши ли веднъж нещо, край.

— Радвам се, че си го разбрал — обади се Скейд. — И си напълно прав. Позицията ми е твърда и не позволява никакви отклонения.

— Бихме могли да я убием — каза Хури. — Да я убием и да действаме бързо.

— Заслужава си да опитаме — отвърна Скорпион.

В Казъм Сити често го бяха викали, за да убива хората максимално бавно. Сега започна да прехвърля в съзнанието си всички бързи начини за прекратяване съществуването на разумно същество, които знаеше. Тези методи също се използваха, когато екзекуцията трябваше да се извърши по-състрадателно. Някои от тях бяха наистина бързи. Единственото неудобство беше, че никога не ги беше изпробвал върху конджоинър. И със сигурност не беше убивал конджоинърка, носеща в утробата си заложник.

— Тя няма да го позволи — изрече меко Клавейн. И докосна ръката на Хури. — Ще намери как да убие Ора, преди да се доберем до нея. Но всичко е наред, това е начинът, по който трябва да стане.

— Не, Клавейн — повтори Ана.

— Дойдох, за да подсигуря освобождаването на Ора. Това все още е целта на мисията ми.

— Не искам да умреш.

Скорпион видя как ъгълчетата на очите на стареца се разтегнаха в едва забележима усмивка.

— Да, съмнявам се, че искаш. Честно казано, и аз не го искам. Странно колко по-непривлекателни изглеждат тези неща, когато някой друг решава вместо теб. Но Скейд е взела решението си и значи точно така ще стане.

— Предлагам да предприемем нещо — прекъсна го Скейд.

— Чакай — намеси се Скорпион. Звученето на думите му му се стори неестествено, докато ги изговаряше. — Ако ти дадем Клавейн… и ти го убиеш… какво ще ти попречи да не изпълниш твоята част от сделката?

— Със сигурност е помислила за това — рече Клавейн.

— Разбира се, че съм помислила — отговори Скейд. — Както и за противоположния сценарий: какво ще попречи на вас да отведете Клавейн, ако ви дам първо Ора. Очевидно взаимното ни доверие едни към други не е достатъчна гаранция. Затова измислих решение, което според мен ще удовлетвори и двете страни.

— Кажи им го — настоя Клавейн.

Скейд посочи към Джакотет.

— Ти, човека от сигурността, ще направиш цезаровото сечение. — После премести вниманието си към Скорпион. — Ти, прасето, ще изпълниш екзекуцията на Клавейн. Аз ще ръководя и двете процедури, стъпка по стъпка. Те ще се извършват успоредно. Едната трябва да продължи точно толкова колкото и другата.

— Не — възкликна ужасено Скорпион, неспособен да повярва на ушите си.

— Посланието не стига до целта си, така ли? — попита Скейд. — Да я убия ли сега и да приключа с въпроса?

— Не — отговори Клавейн. И се обърна към приятеля си. — Скорп, трябва да го направиш. Знам, че имаш силата да го направиш. Вече си ми го доказвал хиляди пъти. Направи го, приятелю, и да приключваме с това.

— Не мога.

— Това е най-трудното, което някой някога е искал от теб, знам. Но въпреки това те моля.

Скорпион не беше способен на нищо друго, освен да повтори отново:

— Не мога.

— Трябва.

— Не — прозвуча друг глас. — Не е нужно да го прави той. Ще го направя аз.

Всички, включително Скейд, се обърнаха по посока на гласа. Там, очертана в отвора на разрушената корабна преграда, се виждаше фигурата на Васко Малинин. Държеше в ръката си пистолет и имаше също толкова замръзнал и объркан вид като останалите.

— Аз ще го направя — повтори той.

Очевидно беше стоял там известно време, незабелязан от другите.

— Имаше заповед да стоиш отвън — каза Скорпион.

— Блъд издаде контразаповед.

— Блъд ли? — повтори прасето.

— С Уртон чухме изстрели. Сякаш идваха оттук. Свързах се с Блъд и той ми разреши да дойда да проверя какво става.

— И да оставиш Уртон сама навън?

— Не за дълго, сър. Блъд изпраща совалка. Ще бъде тук след по-малко от час.

— Не трябваше да става така — рече Скорпион.

— Извинете, сър, но Блъд от самото начало смяташе, че стигне ли се веднъж до стрелба, значи е време да се нарушат правилата.

— Не можем да оспорваме това — обади се Клавейн.

Скорпион кимна, все така смазан от ужасното бреме на онова, което му предстоеше. Не можеше да остави Васко да го направи, колкото и да му се искаше да се измъкне точно от тази отговорност.

— Нещо друго за докладване? — попита той.

— Морето е странно, сър. По-зелено е и навсякъде около айсберга, докъдето поглед стига, се е събрала огромна биомаса.

— Джьглърова активност — отсъди Клавейн. — Блъд вече ни каза, че се засилвала.

— Това не е всичко, сър. Още доклади за разни неща в небето. Дори хора с невъоръжено око са забелязали това-онова.

— Битката се приближава — отсъди Клавейн. — Е, Скейд, не мисля, че някой от нас иска да отлага още нещата, нали?

— Никога не са изричани по-мъдри думи — съгласи се тя.

— Обясни ни как искаш да бъде направено. Предполагам, че първо ще трябва да свалим тази броня от теб?

— С това ще се оправя аз — отвърна тя. — Междувременно провери дали инкубаторът е готов.

Скорпион направи рязък жест към Васко.

— Върни се в лодката. Информирай Блъд, че водим деликатни преговори, после се върни с инкубатора.

— Ще го направя, сър. Но наистина знам колко трудно е за вас да… — Младежът не можа да довърши изречението си. — Искам да кажа, че съм готов да го направя аз.

— Знам — отвърна Скорпион, — но аз съм му приятел. Знам само, че не бих искал някой друг да натовари с това съвестта си.

— Нищо няма да тежи на съвестта ти, Скорп — обади се Клавейн.

“Да — помисли си Скорпион. — Нищо няма да ми тежи на съвестта.

Нищо освен факта, че съм мъчил най-добрия си приятел… единствения си истински приятел сред хората, докато умре, бавно, в замяна на живота на едно дете, което нито познавам, нито ме интересува.” Какво променяше фактът, че няма избор по въпроса? Какво от това, че всъщност изпълняваше само онова, което искаше от него Клавейн? Нито задачата му ставаше по-лесна, нито щеше да му бъде по-лесно да живее оттук нататък с мисълта, че го е направил. Защото знаеше, че това, което щеше да се случи през следващия половин час — не смяташе, че процедурата може да продължи много по-дълго, — със сигурност щеше да се запечата в паметта му така дълбоко и неизтриваемо, както белега върху рамото, направен от самия него, за да заличи намиращата се там смарагдовозелена татуировка, която го дамгосваше като човешка собственост.

Може би всичко щеше да свърши по-бързо. И може би Клавейн в действителност щеше да страда съвсем малко. Нали беше успял да блокира почти цялата болка, когато си загуби ръката. Предполагаше, че е способен да издигне по-устойчива поредица от нервни барикади, анулиращи агонията, която искаше да му причини Скейд.

Но тя беше наясно с този факт.

— Върви. Веднага — обърна се той към Васко. — И не се връщай веднага.

— Ще се върна, сър.

Васко се поколеба край съборената корабна преграда, съзерцавайки картината пред себе си, сякаш искаше да я запечата завинаги в паметта си. Скорпион разчете мислите му. Той знаеше, че когато се върне, Клавейн няма да е сред живите.

— Синко — обади се Клавейн, — направи каквото ти казва той. За мен няма проблем. Благодаря ти за загрижеността.

— Иска ми се да можех да направя нещо, сър.

— Не можеш. Не тук, не сега. Това е поредният труден урок. Понякога човек не може да постъпи както трябва. Налага се просто да си тръгне и да остави битката за някой друг ден. Много горчиво е това лекарство, синко, но рано или късно всеки трябва да го преглътне.

— Разбирам, сър.

— Не те познавам отдавна, но достатъчно дълго, за да придобия представа за твоите способности. Ти си добър човек, Васко. Колонията има нужда от теб и от други като теб. Уважавай тази нужда и не й изневерявай.

— Сър — произнесе младежът.

— Когато това свърши, Ора ще бъде отново с нас. На първо място и преди всичко друго тя е дъщеря на майка си. Не позволявай на никого да го забрави.

— Няма сър.

— Но тя е също и наша. Тя ще бъде уязвима, Васко. Ще има нужда от защита, докато расте. Това е задачата, която оставям на теб и твоето поколение. Грижете се за това момиче, защото то може би е последното нещо, което има значение.

— Ще се грижа за нея, сър. — Младежът погледна към Хури, сякаш търсеше позволението й. — Всички ще се грижим за нея. Това е обещание.

— Звучиш така, сякаш го мислиш сериозно. Мога да ти вярвам, нали?

— Ще направя всичко, което мога, сър.

Клавейн кимна, уморен, примирен, изправен пред бездна, чиято дълбочина само той бе в състояние да осъзнае.

— Това е всичко, което съм правил и аз. В повечето случаи се оказваше достатъчно добро. А сега върви, моля те, и предай поздравите ми на Блъд.

Васко се поколеба отново, сякаш искаше да каже още нещо. Но каквито и да бяха, думите му останаха неизречени. Младежът се обърна и излезе.

— Защо искаше да се избавиш от него? — попита Скорпион, след като минаха няколко секунди.

— Защото не искам да види нито миг от това.

— Ще го направя толкова бързо, колкото ми позволи тя — рече прасето. — Ако Джакотет работи бързо, аз също мога да действам бързо. Не е ли така, Скейд?

— Ще работиш с темпото, което ти диктувам аз, не по-бързо.

— Недей да правиш това по-трудно, отколкото трябва — отвърна Скорпион.

— Няма да го боли, нали? — обади се Хури. — Той може да изключва усещането за болка, нали?

— Точно този въпрос се готвех да засегна — отговори Скейд, изпитвайки очевидна радост от собствената си хитрост. — Клавейн, обясни на приятелите си какво ще позволиш да се случи, ако обичаш.

— Нямам избор, нали?

— Не и ако искаш това да доведе донякъде.

Старецът се почеса по челото. То беше заскрежено, веждите му бяха бели като козината на сибирска белка.

— Откакто съм влязъл в това помещение, Скейд опитва да преодолее нервните ми барикади. Пусна атакуващи алгоритми срещу стандартните ми осигурителни слоеве и предпазни стени, опитвайки да се промъкне до по-дълбоките контролни структури. И мога да ви уверя, че наистина е много добра. Единственото, което я спира, е древната природа на моите импланти. За нея това е като да опитва да хакерства в калкулатор с часовников механизъм. Методите й се прекалено напреднали за бойното поле.

— Е, и? — попита Хури, като премигваше, сякаш пропуска нещо очевидно.

— След като успя да проникне през тези слоеве, значи ще може да се справи с всички блокажи на болката, които съм си направил труда да инсталирам — поясни Клавейн. — Тя може да ги отвори един по един, като водни прегради на язовир, за да може болката да ги преодолее.

— Но не може да се добере до тях, нали? — попита Скорпион.

— Не и ако аз не я допусна. Не и ако не я поканя вътре и не й дам пълен контрол.

— Но ти никога не би го направил.

Не бих го направил, ако не го изискваше от мен.

— Скейд, моля те — извика Хури.

— Свали тези блокади — заяви Скейд, сякаш не я чуваше. — Свали ги и ме пусни вътре. В противен случай сделката се анулира. Ора ще умре още сега.

Клавейн затвори очи малко по-дълго, отколкото трае едно премигване. Въпреки краткотрайността на действието, той несъмнено бе издал много сложни, рядко използвани команди за управление на нервите, отменяйки стандартни подсигуряващи и защитни състояния, останали замразени вероятно десетилетия наред.

После отвори очи.

— Направено е — обяви той. — Контролът е в теб.

— Какво ще кажеш да проверим?

Старецът издаде звук, нещо средно между охкане и скимтене. Сграбчи превързания остатък от лявата си ръка и стисна челюсти. Скорпион видя как вените на врата му изпъкнаха като въжета.

— Мисля, че го имаш — обяви през стиснати зъби Клавейн.

— Сега вече съм вътре — обясни Скейд пред малобройната си публика. — И той не може да ме изхвърли или да блокира командите ми.

— Да свършваме с това — каза Клавейн.

Чертите на лицето му се отпуснаха, ефектът беше като от промяната на светлината в някакъв пейзаж. Скорпион разбра. След като възнамеряваше да го измъчва, Скейд не искаше да проваля грижливо оркестрираните си усилия със странични източници на болка. Особено ако не бяха част от плана й.

Тя придвижи скритите си в ръкавиците длани надолу. До този момент на бронята й не се виждаше никакъв разрез, но сега извитата бяла плоча, покриваща корема й, се отдели от останалата част на костюма. Скейд я остави встрани, после отпусна отново ръце от двете страни на тялото си. Там, където беше отворена бронята, под тънкия вътрешен слой на предпазния костюм се движеше издатина от мека човешка плът.

— Готови сме — обяви тя.

Джакотет се приближи до нея и коленичи, като подпря едното си коляно върху ледената купчина, покриваща долната половина на тялото й. Постави встрани черната кутия с белите хирургически инструменти.

— Прасе — каза тя, — вземи един скалпел от долното отделение. Засега е достатъчен.

Скорпион направи несполучлив опит да измъкне с непохватното си копито плътно прилепналия към определеното му място инструмент. Хури се пресегна и го извади вместо него. Постави го деликатно в дланта му.

— За последен път — произнесе Скорпион, — не ме карай да го направя.

Клавейн седеше до него, кръстосал крака.

— Всичко е наред, Скорп. Просто прави каквото ти казва тя. Знам няколко номера, които не са й известни. Няма да успее да блокира всичките ми команди, дори да си мисли, че го може.

— Говори му така, ако смяташ, че това ще улесни задачата му — обади се Скейд.

— Той никога не ме е лъгал — заяви Скорпион. — Не мисля, че ще започне да го прави сега.

Белият инструмент лежеше в дланта му, абсурдно лек, невинен малък хирургически инструмент. Сам по себе си не съдържаше никакво зло, но в този момент на прасето му се струваше, че в него е фокусирана цялата зачатъчна злина във вселената, безупречната му белота беше част от същото усещане за нещо злокобно. Титанични възможности се колебаеха и уравновесяваха в дланта му. Не можеше да го държи така, както го бяха замислили неговите създатели. Но въпреки това беше в състояние да причини достатъчно вреда с него. Предполагаше, че за Клавейн нямаше да има особено значение доколко изкусно ще бъде извършена работата. Допускането на някоя неточност можеше дори да му помогне, притъпявайки загрятата до бяло острота на болката, която бе замислила за него Скейд.

— Как искаш да седна? — попита Клавейн.

— Легни — отговори Скейд. — По гръб. С ръце до тялото.

Старецът направи каквото му беше казано.

— Нещо друго?

— Зависи от теб. Ако имаш да казваш нещо, сега е моментът. След малко това може да ти се стори доста трудно.

— Само едно нещо — рече Клавейн.

Скорпион се приближи. Почти беше настъпил моментът да се заеме с ужасяващата задача.

— Какво е то, Невил?

— Щом свърши, не губете нито миг. Отнесете Ора на сигурно място. Това наистина е единственото, което ме интересува. — Направи пауза, облиза устни. Наболата около тях брада блестеше с красивите бели кристалчета на скрежа. — Но ако има време и не ви затруднявам, бих помолил да ме погребете в морето.

— Къде? — попита прасето.

— Тук — отвърна Клавейн. — Колкото може по-скоро. Без церемонии. Морето ще свърши останалото.

Нищо не показа, че Скейд го е чула или че казаното от него я интересува.

— Да започваме — обърна се тя към Джакотет. — Прави точно каквото ти казвам. О, и, Хури?

— Да?

— Наистина не е нужно да наблюдаваш това.

— Тя ми е дъщеря — отговори Ана. — Ще стоя тук, докато си я върна.

После се обърна към Клавейн и Скорпион и усети как помежду им премина голяма вълна. Може би не беше само плод на въображението и. Може би наистина си бяха казали нещо, все пак сега и двамата бяха конджоинъри.

— Всичко е наред — произнесе на глас Клавейн.

Хури коленичи и го целуна по челото.

— Исках само да ти кажа “благодаря” — промълви тя.

Зад нея пръстите на Скейд се задвижиха отново по холографската клавиатура.

Край айсберга, на ръба на ослепителната му белота, Уртон гледаше Васко така, както един учител би гледал опитващо да се измъкне от изпълнението на задълженията си дете.

— Доста време ти отне — рече тя.

Младежът падна на колене и повърна. Стана ей така изведнъж, без предупреждение. В резултат той се почувства разбит, изпразнен.

Уртон коленичи на леда до него.

— Какво има? Какво става? — заговори напрегнато тя.

Но той не можеше да говори. Избърса с лакът остатъка от повърнатото по брадичката си. Очите му щипеха. Чувстваше се едновременно засрамен и освободен от своята реакция, сякаш в това ужасно признание на емоционална слабост бе открил неочаквана сила. В този момент на изпразване, в който му се стори, че самата му същина излезе навън, Васко осъзна, че е направил стъпка към света на възрастните, който Уртон и Джакотет смятаха само за свой.

Небето над тях имаше пурпурно-виолетов цвят. Морето беше размътено, сиви видения се плъзгаха между вълните.

— Отговори ми, Васко — каза Уртон.

Той се изправи на крака. Гърлото го болеше, умът му беше ясен и чист като херметическа камера, от която въздухът е изтеглен.

— Помогни ми за инкубатора — рече той.

ДВАЙСЕТ И ДВЕ

пе Еридани 40, 2675 година

Битката се водеше в непосредственото въздушно пространство около планетата на патърн джъглърите. Близо до сърцето на схватката и до геометричния център на големия си кораб, “Зодиакална светлина”, Рьомонтоар седеше в поза на съвършено дзен спокойствие. Изражението му издаваше само слаб интерес към изхода от ставащото. Очите му бяха затворени; дланите му бяха скромно поставени в скута. Имаше отегчен и леко разсеян вид на човек, който ще задреме всеки момент в чакалнята.

Рьомонтоар не беше нито отегчен, нито имаше вероятност да задреме. Изобщо досадата беше състояние на съзнанието, което почти не помнеше, също като гнева, омразата или жаждата за майчиното мляко. Беше преживял множество състояния на ума, откакто беше тръгнал от Марс преди почти петстотин години, в това число и такива, които можеха да бъдат изразени само чрез блудкавите, ограничени модалности на някой от основните човешки езици. Скуката определено не беше сред тях. Той и не очакваше тя да играе съществена роля в умствените му дела и в бъдеще, определено не и докато вълците бяха навсякъде около тях. Заспиването също беше твърде малко вероятно.

От време на време някоя негова част — клепачите или дори цялата му глава — потрепваше едва забележимо, издавайки нещичко от пълната липса на скука, която изпитваше всъщност. Тактическа информация се носеше неспирно из ума му с ледената яснота на планински поток. Съзнанието му всъщност работеше на опасно високи обороти, с които доста остарялата му конджоинърска ментална структура едва успяваше да се справи. Скейд щеше да му се присмее сега, докато той опитваше с всички сили да преработва мислите си със скорост, която за нея изобщо не заслужаваше да се споменава. Тя можеше да мисли толкова бързо и същевременно да разделя съзнанието си на пет-шест успоредни потока. И беше в състояние да го прави, като се движи, докато Рьомонтоар беше принуден да стои неподвижно в нещо като транс, за да не натоварва допълнително и без това предостатъчно натоварените си тяло и ум. Те наистина бяха създания от различни столетия.

Но макар да бе присъствала доста в мислите му напоследък, точно сега Скейд не беше сред най-належащите му тревоги. Смяташе, че тя най-вероятно вече е мъртва. Подозренията му бяха достатъчно силни дори преди да разреши на Хури да слезе в атмосферата на планетата по следите на корветата й. Не искаше обаче да се спира прекалено много върху тези подозрения, защото смъртта на Скейд би означавала, че Ора също е мъртва.

Нещо се промени: щракване и раздвижване в големия тъмен военен планетарий, в който се носеше. Часове наред противниковите сили — хората, конджоинърите на Скейд, инхибиторите — се бяха носили около планетата, образували точно определена форма, сякаш най-сетне се бяха наместили в някаква математическа конфигурация на максимална стабилност. Другите конджоинъри бяха усмирени: в продължение на седмици бяха печелили предимство над не особено стабилния съюз на Рьомонтоар от хора, прасета и бежанци от Ризургам. Бяха откраднали Ора и чрез нея бяха научили много от тайните, позволили на Рьомонтоар и неговите съюзници да надхитрят силите на инхибиторите край Делта Павонис. След това Рьомонтоар им даде дори още повече в замяна на Хури. Но след заминаването на Скейд другите конджоинъри се чувстваха дезориентирани и объркани в много по-голяма степен, ако подобно нещо се беше случило с група представители от поколението на Рьомонтоар. Скейд беше прекалено силна, прекалено добра в манипулирането. По време на войната срещу демаршистите (която сега изглеждаше на Рьомонтоар като невинно детско забавление) безкомпромисно демократичната структура на конджоинърската политика бе започнала постепенно да се разцепва и това бе довело до възникването на различни слоеве на сигурност: Затвореният съвет, Вътрешното светилище, дори — може би — Нощният съвет, за който се носеха слухове. Скейд беше логичният краен продукт на този процес на насичане на части: изключително умела, изключително находчива, изключително начетена, изключително веща в манипулирането на другите. Подложени на натиска на войната срещу демаршистите, неговите хора несъзнателно си бяха създали тиранин.

А Скейд се бе оказала наистина невероятно добър тиранин. Тя искаше само най-доброто за своите хора, дори това да означаваше унищожаване на останалата част от човечеството. Нейната целенасоченост, готовността й да се издигне над ограниченията на плътта и ума бяха вдъхновявали дори Рьомонтоар. За малко не беше избрал да се бие на нейната страна вместо заедно с Клавейн. Нищо чудно, че конджоинърите около нея бяха забравили как да мислят самостоятелно. Когато Скейд беше наблизо, такава нужда просто нямаше.

Сега обаче Скейд бе изчезнала и армията й от бързи, блестящи марионетки не знаеше какво да предприеме оттук нататък.

През последните десет часа силите на Рьомонтоар бяха засекли двайсет и осем хиляди отделни покани за преговори от останалите конджоинърски елементи, преминали през възникващите за кратко прозорци в сферата на претоварените комуникации по протежението на цялата арена на бойните действия. След всички предателства, след крехките съюзничества и отровени от злоба вражди, те все още смятаха, че могат да преговарят с него. Но вероятно имаше още нещо: тревожеше ги нещо, което той все още не бе идентифицирал. Не беше изключено това да е маневра, предназначена да привлече вниманието му и да го насърчи да говори с тях, но не беше сигурен дали е така.

Бе решил да ги накара да почакат още малко, поне докато получи конкретна информация от повърхността на планетата.

Но сега нещо се беше променило. Беше доловил промяната в разположението на военните сили преди една петнайсета от секундата. След това не се беше случило нищо повече, което да го накара да се усъмни в реалността му.

Инхибиторите се бяха раздвижили. Купчина машини на вълците — те се движеха само на групички, масово, на рояци, вместо на подредени ескадрони или други части — се беше отделила от досегашната си позиция. Между 95 и 99 % от вълчите активи около пе Еридани 40, сметнати като маса или обем (трудно можеше да се разбере точно колко вълчи машини ги следваха от Делта Павонис), си бяха останали по местата, но според информацията от сензорите, на които не можеше да се вярва винаги, въпросният малък облак, състоящ се от между 1 и 5 % от всички сили, се беше отправил към планетата.

Той увеличаваше скоростта си постепенно и плавно. Инхибиторските машини се движеха без намек от нютоновска реакция. Направените наскоро модификации на конджоинърските двигатели бяха довели до нещо, наподобяващо същия ефект, и изхвърлените във вид на отработени газове частици се разлагаха бързо в неподдаващо се на наблюдение квантово състояние. Но вълците използваха различен принцип. Дори отблизо не се забелязваше и намек за тласкаща среда. Най-доброто му предположение — и то не беше нищо повече освен предположение — бе, че инхибиторските двигатели използваха форма на квантовия ефект на Казимир, възползвайки се от небалансираното налягане във вакуум на две успоредни плочи, за да се движат в пространство-времето. Фактът, че машините ускоряваха няколко милиарда пъти по-бързо, отколкото го позволяваше теорията, се смяташе за незначително по-малко смущаващ от пълната липса на теория.

Проигра симулация, за да предвиди пътя на рояка. Той можеше да се разпадне на по-дребни елементи или да се комбинира с друго струпване, но ако продължеше да се движи по същата траектория, щеше да се докосне до непосредственото въздушно пространство на планетата.

Този факт го смути. Досега извънземните машини бяха избягвали да се доближават толкова. Все едно дълбоко в контролните им схеми беше гравирана основополагащата заповед да избягват ненужния контакт със световете на патърн джъглърите.

Но хората бяха пренесли битката към просмуканата от вода планета. Докъде се простираше въпросната забрана? Може би видимото гмуркане на корветата на Скейд беше причинило объркване в някой превключвател и поражението вече бе станало. Може би инхибиторската машина вече беше навлязла в биосферата. И в такъв случай дори тази джъглърова планета може би нямаше да бъде още дълго в безопасност.

Роякът се движеше вече почти една секунда от гледна точка на Рьомонтоар. Като имаше предвид обичайния им режим на ускорение, щеше да стигне въздушното пространство на планетата за по-малко от четирийсет минути. В сегашното му състояние на съзнание това изглеждаше цяла вечност.

Корабът с форма на тризъбец потегли от паркинговата зона на “Зодиакална светлина”. Рьомонтоар почти веднага усети спиналната компресия, когато главният двигател се включи, твърда и непрощаваща, като падане върху цимент. Корпусът скърцаше и протестираше, докато ускорението бързо нарастваше. Беше микроминиатюрен конджоинърски двигател, направен с часовникарска точност, всеки компонент, натъпкан в малкото пространство до границата на невротизирането. И това несъмнено щеше да изнерви Рьомонтоар, ако си беше позволил да се чувства нервен.

Той беше единственото живо същество на борда на наскоро създадения кораб. И дори като че ли дължеше присъствието си тук на някаква възникнала в последния момент мисъл, затова му беше отделено това миниатюрно местенце с форма на око в дългата, въгленовочерна игла на корпуса. Нямаше прозорци, само минимум сензорни отвори, но чрез имплантите си той възприемаше малкия кораб просто като стъклено удължение на личното си пространство. Отвъд твърдите граници на кораба имаше не толкова осезаема сфера от сензорно покритие: пасивни и активни контакти, гъделичкащи онази част от главния му мозък, която беше свързана със сетивното познание за образа на собственото му тяло.

Ускорението нарастваше, лишено от инерционна защита, въпреки че контролът върху инерцията беше в по-голямата си част достъпен за конджоинърите вече повече от половин век. Сега това не можеше да бъде допуснато. Другата технология, която носеше корабът — блестящата, сякаш обшита със сърма машинария на хипометричното оръжие, — имаше висока степен на непоносимост към промените в околните условия. Използването на хипометрично оръжие беше достатъчно трудна задача дори в приблизително изравнено, непроменено пространство-време. Но подложено на влиянието на инерционната технология, то ставаше злокобно непредсказуемо, истинско зло духче. На Рьомонтоар му се искаше да приложи още по-голямо ускорение, но вече съществуваше съвсем реална опасност миниатюрните компоненти на оръжието да се разместят.

Самото оръжие не изглеждаше никак особено. Намираше се в кожух с формата на пура и приличаше на удължение на опората, за която беше закрепен двигателят, а по него не можеха да бъдат различени нито дуло, нито отвор за отработените газове, нито какъвто и да било детайл по повърхността. Единственото ограничение беше да се държи възможно най-далеч от човека в кораба. Рьомонтоар смяташе, че именно заради заплашителния му блясък се чувства по-сигурно, когато от странното оръжие го делеше опасният, миниатюрен вариант на конджоинърски двигател.

Провери как напредва инхибиторският облак и не усети нито облекчение, нито разочарование от факта, че се намира точно там, където бе предвидил, че ще бъде. Нещо обаче се беше променило: потеглянето му от “Зодиакална светлина” беше привлякло вниманието на другите главни действащи лица. Един от бившите съюзници на Скейд се движеше по пресечна с кораба му траектория с по-голямо ускорение от това, което бе в състояние да поддържа. Другият конджоинърски кораб щеше да го пресрещне след петнайсетина минути. А пет-шест минути по-късно щеше да го настигне втори рояк.

Рьомонтоар си позволи да изпита миг на безпокойство, колкото да отдели известно количество адреналин в кръвта си. После блокира безпокойството така, както човек затръшва вратата пред появилата се на прага му шумна, развеселена тълпа.

С разума си знаеше, че логичното щеше да бъде да остане на “Зодиакална светлина”, където координацията и прозренията му бяха най-ценни. Можеше да програмира своя симулация в бета ниво, която да отлети с този кораб, или да помоли някой доброволец да направи това. Кандидатите щяха да бъдат десетки и някои от тях щяха да бъдат екипирани с конджоинърски импланти. Но той беше настоял да замине лично. Не само защото беше посветил повече време от когото и да било на изучаване на хипометричното оръжие. Тласкаше го чувството на дълг: това бе нещо, което той трябваше да направи.

Знаеше добре, че е заради Ана Хури. Беше допуснал грешка, като й позволи да отлети сама до планетата. От военна гледна точка това бе най-правилната постъпка: нямаше смисъл да хаби и без това така оскъдните си ресурси, когато беше почти сигурно, че Ора е мъртва. Нещо повече, когато всичко показваше, че вече бяха извлекли от нея цялата полза, която можеха. Освен това нищо много по-голямо от космическа капсула нямаше шанс да стигне до повърхността, докато блокадата на инхибиторите беше така силна.

Клавейн обаче нямаше да погледне на нещата по този начин. В девет от всеки десет случая той базираше решенията си на стриктното прилагане на военната логика. Иначе нямаше да преживее петстотин години. Но в един от десет случая пренебрегваше напълно правилата и постъпките му можеха да се обяснят единствено от чисто човешка перспектива.

На Рьомонтоар му се струваше, че този ще е един от въпросните случаи. Нямаше значение, че най-вероятно Скейд и Ора бяха мъртви: Клавейн щеше да слезе с Хури, дори ако беше почти сигурно, че опитът им ще завърши със собствената им смърт.

През годините Рьомонтоар многократно бе изследвал живота на Клавейн, критичните точки в него, опитвайки да разбере дали тези необясними постъпки бяха помагали на стария му приятел, или го бяха възпрепятствали. Отново подложи на преглед решенията му, докато чакаше конджоинърския кораб. И както винаги не стигна до задоволителен отговор. Но направи извода, че е настъпило времето по-скоро да спазва правилата на Клавейн, отколкото да живее в съответствие със строгия тактически анализ, характерен за играта.

В главата му звънна часовник. Петнайсетте му минути бяха изтекли.

Нямаше смисъл да мисли за приближаващия конджоинърски кораб, преди да е пристигнал: бързият преглед на възможностите, с които разполагаше, бе показал, че няма да спечели нищо, ако се отклони от сегашния си курс.

Другият кораб преминаваше през концентричните сензорни граници като риба, пореща ясно очертаните морски течения. За вътрешното му зрение това бе нещо напълно осезаемо, а не неясен намек от сензорната информация.

Това беше корветът, подобна на тази на Скейд, със същия поглъщащ светлината черен цвят като кораба на Рьомонтоар, но наподобяваше по-скоро странна кука за ловене на риба с множество шипчета, отколкото тризъбеца на неговата машина. Дори от това малко разстояние призрачният шепот на двигателите му беше почти недоловим. Корпусът му излъчваше средно при температура от 2.7 келвина над абсолютната нула. Толкова близо в микровълновия спектър той представляваше шахматна дъска от горещи и студени петна. Картографира разположението на криоаритметичните двигатели; огледа онези, които не работеха така ефикасно като своите съседи, както и онези, които бяха станали тревожно студени, колебаейки се на ръба на излизането на алгоритмичния цикъл от контрол. От време на време проблясваше синкава искра, когато точките на пресичане паднеха под 1 келвин, преди да бъдат върнати обратно към ритъма на групата.

Корабите можеха да стават произволно студени и така да се сливат с околната радиация на ранната вселена, която продължаваше да се излъчва и след петнайсет милиарда години. Фоновата карта обаче не беше равномерна: разширението на космоса беше довело до раздуване на първоначално миниатюрните недостатъци и така се беше стигнало до фини вариации във фона, в зависимост от това накъде насочваш погледа си. Имаше отклонения от истинската анизотропия[5]: бръчки по лицето на мирозданието. Освен ако можеха да настройват температурата на корпуса си в зависимост от тези колебания, корабите постигаха само незначително съответствие с фоновия спектър. При някои обстоятелства улавянето на тези леки признаци на несъответствие беше единственият начин да разбереш за присъствието на неприятелски съд.

Конджоинърският кораб обаче поддържаше корпуса си студен единствено като камуфлажно средство, предпазващо го от инхибиторските сили в региона. Не полагаше усилия да се скрие от Рьомонтоар. Всъщност даже опитваше да говори с него.

Конджоинърите имаха една особеност, на която дори хората без “увеличени” способности нямаше как да не се възхитят: те никога не се предаваха. Двайсет и осем хиляди молби останали без отговор нямаше да ги разколебаят да отправят същото предложение за двайсет и осем хиляди и първи път.

Рьомонтоар позволи на тясната ивица на съобщителния лазер да полази по корпуса на кораба му, докато открие едно от малкото сензорни петна.

Огледа трансмисията през многобройните слоеве на ментална защита. В крайна сметка, след няколко секунди размисъл реши, че няма опасност да я пусне в най-чувствителните части на ума си. Форматът на посланието беше на естествен език, не на някой от конджоинърските протоколи на високо ниво. “Малко обидно” — помисли си той; от перспективата на съюзниците на Скейд това беше конджоинърският еквивалент на бебешки език.

[Рьомонтоар? Това си ти, нали? Защо не ни отговаряш?]

Той състави мисълта си в същия формат. “Защо сте толкова сигурни, че аз съм Рьомонтоар?”

[Винаги си си падал по необузданите жестове повече, отколкото си готов да признаеш. Тази ти постъпка е направо като от учебник на Клавейн за дръзки действия.]

“Някой трябва да го направи.”

[Усилията ти са героични, Рьомонтоар, но е безсмислено да се тревожиш за онези хора на планетата. Нищо, което можем да направим, вече не е в състояние да им помогне. Те не са даже свързани с бъдещия изход на войната.]

“В такъв случай по-добре да ги оставим на произвола на съдбата. Така би постъпила Скейд, нали?”

[Скейд щеше да направи каквото може за тях, ако смяташе, че това би променило нещо. Но ти само влошаваш положението. Не сваляй битката там долу. Не довеждай нещата дотам, когато най-много се нуждаем от обединяване на силите си.]

“Поредната молба за сътрудничество? Скейд сигурно се обръща в гроба си.”

[Тя беше прагматик, Рьомонтоар, горе-долу като теб. Щеше да види, че сега е време групите ни да се слеят, да обединим базите си данни и да нанесем истинско поражение на вражеските машини.]

“Искате да кажете, че сте постигнали всичко, на което сте способни, чрез измама и кражба. Знаете добре, че никога повече няма да ви се доверя по този начин. Затова няма какво да губите като преговаряте.” [Със съжаление признаваме, че бяха допуснати тактически грешки. Но сега, когато Скейд е, както ти сам намекна, най-вероятно мъртва…]

“Патенцата тръгнаха да си търсят нова майка-патица.”

[Възприеми аналогията, която ти допада, Рьомонтоар. Ние само подаваме ръка в знак на приятелство. Ситуацията тук е по-заплетена, отколкото си мислехме досега. Трябва да си се убедил и ти — дразнещите намеци във фактите, дочутите оттук-оттам откъси, прекалено малки и незначителни поотделно, събрани заедно водят до едно-единствено заключение. Ние си имаме работа не само с вълци, Рьомонтоар. Има и нещо друго.]

“Не съм видял нищо, което да не мога да обясня.”

[В такъв случай явно не гледаш достатъчно внимателно. Ето, Рьомонтоар, виж нашите факти, ако се съмняваш в нас. Виж дали това ще промени мнението ти. Виж дали ще проясни нещата за теб.]

Току-що изпратената информация беше записана в главата му. Някакъв инстинкт му казваше да я изтрие, докато беше все още в компресиран вид, все още непрочетена. Но реши засега да я остави там. “Партньорство ли предлагате?”

[Разединени никога няма да ги бием. Заедно може би ще успеем да променим нещата.]

“Може би. Но вие всъщност не искате мен, нали?”

[Разбира се, че не, Рьомонтоар.]

Той се усмихна: конджоинърите на Скейд може да бяха останали без лидера си, може би дори бяха привлечени към него от непреодолимото желание да попълнят тази празнина, но главната причина беше хипометричното оръжие. Това беше единствената технология, която не успяха да откраднат или да произведат въпреки отвличането на Ора. Трябваше им само прототипът: не беше необходимо дори да е непокътнат, достатъчно беше да възстановят работната му конфигурация.

“Благодаря за предложението, но в момента съм малко угрижен. Защо не поговорим за това по-късно? Да речем след няколко месеца?” [Рьомонтоар… не ни карай да правим това.]

Приложи странично ускорение и се отклони рязко от другия кораб. Видя на дисплея как мозъчните му функции се дисбалансираха в резултат на внезапно нахлулата в главата му кръв. Миг по-късно корветата вече беше зад него, имитирайки резките му движения с грация и финес, които му се сториха почти саркастични.

[Имаме нужда от това оръжие, Рьомонтоар.]

“Така си и помислих. Защо просто не го казахте от самото начало?”

[Искахме да ти дадем възможност да видиш нещата през нашия поглед.]

“В такъв случай май би трябвало да съм ви благодарен.”

Усети силните вибрации на кораба си. Главата му се освети от доклади за претърпени увреждания, ярки и геометрични като мигрена. Бяха го улучили с множество проникващи през корпуса куршуми, насочени към жизненоважни за кораба функции. Изпълнението беше направено с хирургическа точност: искаха да го принудят да се носи безпомощно, за да могат да го ограбят, вместо да разбият кораба. Съвсем друг въпрос бе дали оцеляването му ги вълнуваше.

[Предай ни оръжието веднага, Рем, и ще те оставим с достатъчно добре функционираща система, за да избягаш от събиращата се около нас глутница вълци.]

“Съжалявам, но това наистина не влиза в плановете ми за деня.” Летателният му апарат се разтресе отново: още важни функции се повредиха или изобщо преустановиха дейността си. Корабът опитваше да намери други начини да изпълнява дейностите си, правейки всичко възможно да продължи да лети, но повредите, с които беше в състояние да се справи, не бяха неограничени. Рьомонтоар се отказа от надигналото се в гърдите му желание да отвърне на удара, защото трябваше да пази конвенционалните си средства за инхибиторските облаци. В такъв случай оставаше само хипометричното оръжие, което почти не беше тествано след грижливо направените му фини настройки.

Рьомонтоар даде ментална команда и оръжието веднага премина в режим на активиране на своята енергия, компенсирайки наклона на корабния вектор. Всичко това се осъществяваше обаче вътре в оръжието, така че външно не се забелязваха абсолютно никакви промени. Нямаше представа какъв тип сензори беше насочила корветата към него и дали те бяха в състояние да доловят леката промяна в активността.

Това беше малко оръжие съответно с ограничена точност и радиален ефект (конвенционалната терминология, включваща неща като “радиус на действие” и “точност на попадението”, трудно можеше да бъде приложена за хипометричните оръжия). Но също така се настройваше изключително бързо. Правеше нужните корекции чрез ефективната си скала, намираше решението в сложната топография на параметрите, отговарящи на определена точка от триизмерния обем на околното пространство.

Рьомонтоар възстанови канала за комуникация с корветата.

“Отдръпнете се.”

[Пак ще повторя — не ни карай да правим това, Рьомонтоар.]

Оръжието стреля. На картата, изобразяваща посредством микровълновите честоти студените места на корветата, внезапно се появи рана със съвършена форма на полукръг. Криогенните температурни разлики потекоха като вода около пробива в корпуса на кораба, като се въртяха и обръщаха, опитвайки да намерят ново равновесие.

Оръжието се завъртя отново. В корпуса на корветата се появи нова дупка, този път по-дълбока.

Корветата отговори. Рьомонтоар неохотно се раздели с част от мунициите си, за да отблъсне посипалия се към него дъжд, но запази повечето за инхибиторските машини.

Оръжието се завъртя трети път. Той се концентрира, налагайки си да огледа решението от всички ъгли. Грешката в този момент можеше да се окаже фатална за всички участници.

Изстрел. Резултатът от третата атака изобщо не се виждаше. Ако беше направил пресмятанията си правилно, току-що бе пробил сферична дупка вътре в кораба, без да докосне корпуса. Изстрелът не трябваше да е засегнал нито една от жизненоважните вътрешни системи. А центърът на последната дупка трябваше да се намира точно на една линия с центровете на другите две, с точност до микрон.

Изчака миг, за да им даде възможност да си дадат сметка на каква точност е способно оръжието — и за засвидетелстваното от негова страна благоволение, преди да се свърже отново с тях. “Следващия път ще изкарам от строя животоподдържащата ви система. Разбрахте ли посланието?”

Корветата се поколеба. Секундите се точеха, времето беше достатъчно последователите на Скейд да премислят хиляди възможни сценарии за реагиране, да си поиграят с тях така, както децата си играят с кубчета, строейки огромни нестабилни постройки от събития и контрасъбития. Почти със сигурност не бяха очаквали от него да насочи оръжието срещу тях. Нито пък че има чак такъв контрол над ефекта от него. Но дори да се бяха досетили за това и да не бяха изключили възможността за атака, несъмнено бяха предположили, че ще стреля по сърцевината на двигателя им и така ще свали кораба за миг на ослепителна светлина.

Той обаче се беше задоволил само с предупреждение. Рьомонтоар смяташе, че сега не е моментът да си създава още врагове.

Не последва нова трансмисия. Той наблюдаваше като омагьосан как криоаритметичните двигатели изравняват температурните разлики около двете външни рани, правейки всичко възможно да прикрият пораженията. После корветата се извъртя рязко, пришпори двигателя си и изчезна.

Рьомонтоар си позволи да изпита миг на удовлетворение и отпускане, макар и не особено щастлив от това. Беше се справил добре с тази ситуация. Корабът му все още беше в движение въпреки претърпените поражения. И сега вече не трябваше да се тревожи за нищо друго, освен за наближаващия облак инхибиторски машини. Които щяха да пристигнат след три минути.

Две хиляди километра, после — хиляда, после — петстотин. Колкото повече наближаваха, толкова по-трудно ставаше за сензорите му да регистрират струпването на инхибиторски машини като нещо цяло и те даваха изключително противоречиви данни за разстояние, мащаб и геометрично разположение. Най-доброто, което можеше да направи, беше да съсредоточи усилията си върху по-големите струпвания, да подобри камуфлажа на корпуса си, за да постигне по-пълно сливане с космическия фон. Настрои вектора на ускорението, като изгуби част от скоростта, но пък насочи лъчите с отработените материали по-далеч от непрекъснато променящите се концентрации от неприятелски машини. Отработените материали бяха невидими, присъствието им не можеше да бъде установено по нито един от достъпните за Рьомонтоар методи. Надяваше се същото да важи и за извънземните.

Струпванията се реорганизираха, приближаваха се неотклонно. Все още бяха прекалено далеч и прекалено неопределено пръснати, за да представляват ефективна мишена за хипометричното оръжие. Освен това предпочиташе да не го използва срещу тях освен в краен случай. Винаги съществуваше опасността, че ако им го покаже определен брой пъти, ще им достави достатъчно информация, за да реагират по някакъв начин. Това вече се беше случвало с други оръжия: неведнъж инхибиторите бяха изобретявали ефикасна защита срещу човешките технологии, включително и срещу някои от вече завещаните от Ора. Възможно беше извънземните машини изобщо да не ги създаваха, а просто да извличаха контрамерки от някаква древна, разбъркана расова памет. Тази догадка тревожеше Рьомонтоар повече от предположението, че биха могли да разработят свои адаптации и начини за реагиране с помощта на рационалното мислене. Винаги съществуваше надеждата даден вид разум да бъде победен от прилагането на друг вид или въпросният разум — себелюбив, податлив на съмнения — дори сам да породи собственото си падение. Но какво щеше да стане, ако в инхибиторските действия нямаше никакъв разум, а само процес на извличане от архивите, някаква лишена от какъвто и да било ум бюрокрация на системното унищожаване? Галактиката беше много стара и бе станала свидетел на не една умна идея. Повече от вероятно беше инхибиторите вече да разполагат с древна информация за новите човешки оръжия и технологии. Ако все още не бяха разработили ефикасни ответни реакции, единствената причина беше бавното действие на системата за изтегляне, тъй като архивът беше доста разхвърлян. Това означаваше, че хората не можеха да направят нищо в дългосрочна перспектива. Нямаше как да победят инхибиторите, освен в съвсем локален мащаб. И не можеше и дума да става за галактични мащаби, за нещо повече от шепа слънчеви системи.

Посредством майка си обаче Ора им беше казала, че краят не е дошъл, още не. Според нея имаше начин да купят време, ако не и явна победа над инхибиторите

Петна, фрагменти — това бе всичко, което успяваха да хванат от обърканите послания на Ора. Но от шума бяха доловили намеци за сигнал. От време навреме се бяха появявали поредици от думи.

“Хела. Куейч. Сенки.”

Това бяха откъслечни парченца от по-голямото цяло, което Ора бе прекалено малка, за да изговори. На Рьомонтоар не му оставаше друго, освен да гадае каква е формата на цялостната картина, използвайки онова, което бяха научили, преди Скейд да я похити. Сега сигурно и Скейд, и Ора вече ги нямаше, но тези частици все още бяха в съзнанието му. Те трябваше да означават нещо, колкото и малко вероятно да изглеждаше. Между две от тях съществуваше явна връзка. Хела и Куейч: тези две думи бяха свързани. Но за Сенките не беше чувал никога.

Какво представляваха те и какво можеха да променят?

Облакът от инхибиторски машини вече беше съвсем близко. Беше започнал да образува рогове от всички страни на кораба му, тъмни щипци проблясваха със скрити виолетови светкавици. Сега можеха да се забележат кубически симетрии в срязани ръбове и стъпаловидни извивки. Рьомонтоар прегледа възможностите си, отчитайки системните повреди, нанесени при атаката на конджоинърите. Не му се искаше да използва хипометричното оръжие все още и се съмнявайте, че ще бъде в състояние да отвърне на втора атака, преди непострадалите елементи да го изведат оттук.

Планетата отпред бе станала забележимо по-голяма. Беше изтикал от съзнанието си второто инхибиторско струпване, но ти си беше все така пред него и се приближаваше към крехката джъглърова биосфера и човешките й паразити. Половината свят тънеше в мрак, останалата част представляваше тюркоазени системи, осеяни с бели облаци и вихри, обозначаващи места с бури.

Рьомонтоар взе решение: щеше да използва плондерните мини.

За част от секундата по корпуса на кораба му с форма на тризъбец се появиха отвори. След още една частица от секундата машини запренасяха шест муниции с размери на пъпеш във всички посоки. Корпусът задрънча, докато оръжията се наместваха.

После настъпи тишина.

Измина цяла секунда, после мунициите детонираха в безупречно хореографирана последователност. Нямаше ослепителни светкавици, това не бяха работещи с изключително висока температура съоръжения или бойни глави с антиматерия. Ставаше въпрос просто за бомби в най-широкия смисъл на думата. Там, където детонираше всяка, внезапно се появи широка двайсет километра сфера от нещо, което просто си стоеше, като бързо надуващ се преграден балон. Повърхността на всяка сфера беше набръчкана като кората на изсъхнал плод, с пурпурночерни сенки, и по нея ненадейно се появяваха цветни вълни. Там, където се случеше две от сферите да се пресекат, защото при експлозията мунициите им се бяха намирали на по-малко от двайсет километра една от друга, слелите се краища проблясваха с като че ли захарни еманации на виолетово и пастелносиньо.

Механизмите в мините бяха също толкова сложни и неразбираеми като тези в хипометричното оръжие. Между двете технологии съществуваха дори странни съответствия — някои части изглеждаха подобни, което навеждаше на мисълта, че може би бяха дело на един и същи вид или се бяха появили през една и съща епоха на галактическата история.

Рьомонтоар подозираше, че плондерните мини представляват стъпало към метричната технология на шраудърите. В сравнение със звездните обеми, които шраудърите затваряха в черупки от преустроено пространство-време (със собствени тайнствени защитни свойства), плондерните мини произвеждаха нестабилни празни черупки, широки само двайсетина километра. Те се връщаха към нормалното пространство-време след секунди, прекратявайки съществуването си в едно потръпване на екзотичен квант. Измервателните уреди показваха, че локалните свойства там, където допреди малко се бяха намирали сферите, се отличават с леки индикации за преживян по-рано стрес. Но така и не успяха да направят черупките по-големи или по-трайни, поне не чрез дадената им от Ора технология.

Предизвиканият от амунициите му ефект вече се разсейваше. Сферите изчезваха една по една, в произволна последователност.

Рьомонтоар огледа пораженията. Там, където бяха избухнали сферите, инхибиторската машина бе преустановила съществуването си. Виждаха се закръглени, математически загладени рани сред групираните кубични елементи. Светкавица изписваше волтова дъга сред разбитата структура. Лудото й премигване напомняше най-вече за болка и гняв.

“Удари ги, когато са слаби” — помисли си Рьомонтоар. Даде ментална команда за обстрелване на околната машинария с плондерни мини.

Този път не се случи нищо. В мозъка му заваляха съобщения за наличие на грешка: механизмът за изстрелване се беше развалил в резултат от предишната атака. Имаше късмет, че изобщо се бе задействал веднъж.

За първи път Рьомонтоар си позволи да изпита за повече от миг истински, смразяващ кръвта страх. Сега вече възможностите му бяха сериозно намалели. Нямаше броня на корпуса: това беше друга извънземна технология, към която бяха надзърнали благодарение на Ора, но, също като потискането на инерцията, тя не действаше добре в съседство с хипометричното оръжие. Бронирането на корпуса идваше от ларвите; хипометричното оръжие и плондерните мини бяха дело на друга култура. За нещастие възникваха проблеми със съвместимостта. Беше останал само с хипометричното оръжие и конвенционалното въоръжение, но все още нищо не показваше недвусмислено, че се предприема атака.

Корпусът се разтресе при изстрелването на конвенционалните мини. Експлозиите оцветиха небето. Рьомонтоар усети неприятното въздействие на електромагнитните вълни върху имплантите си и в зрителното му поле запулсираха абстрактни форми.

Инхибиторите бяха все още там. Изстреля две ракети “Стингьр” и ги видя как излетяха с огромно ускорение. Не се случи нищо: дори не детонираха както трябва. Не разполагаше с лъчево оръжие и нямаше какво повече да предложи.

Рьомонтоар притихна. Опитът му казваше, че от използването на хипометричното оръжие няма да спечели нищо, само щеше да даде на машините още една възможност да изучат оперативната му функция. Знаеше също така, че вълците все още не са успели да пленят нито едно от оръжията, и нямаше намерение да им позволи да го направят точно днес.

Приготви самоубийствената заповед, представи си експлозията на разположените във вид на диадема мини в сърцето на извънземната машина. Гледката щеше да бъде наистина забележителна, сиянието щеше да бъде почти толкова ослепително колкото онова, което щеше да последва секунда по-късно откъм конджоинърския двигател. Малко вероятно беше обаче някой да стане свидетел на това.

Рьомонтоар настрои съзнанието си да не изпитва нито страх, нито притеснения във връзка със собствената си смърт. Усети само леко раздразнение, че няма да има възможност да види как ще се развият събитията. Общо взето, подходи към предстоящата си кончина с леко отегченото примирение на човек, очакващ да кихне. Имаше известна утеха в това да бъдеш конджоинър.

Точно се канеше да даде ход на замисъла си, когато нещо се случи. Останалата машинария започна да се отдръпва от кораба с изненадваща скорост. Сензорите му доловиха, че зад линията на инхибиторите са използвани оръжия и се движат значителни маси — детонации от плондерни мини, чиито сигнатури се различаваха съвсем малко от онези, които бе употребил преди минути. Последваха експлозии на бойни глави с антиматерия, след това се появиха дълги линии от отработената от ракетите материя, а най-накрая дойде ред на една-единствена експлозия, несъмнено от съоръжение за разбиване на повърхностен слой на планета.

Обикновено това не би променило почти нищо, но Рьомонтоар беше отслабил инхибиторската машинария със своята атака. Сензорът за маса долови характеристиките на самотен малък кораб, отговарящ на конджоинърска корвета.

Предположи, че това е същият кораб, който бе пощадил. Те бяха обърнали или го бяха следвали през цялото време. И сега правеха всичко възможно да отвлекат инхибиторската машинария от него. Рьомонтоар беше наясно, без сянка от съмнение, че жестът беше самоубийствен: нямаше надежда да успеят да се върнат при своите. Въпреки това бяха взели решение да му помогнат, сякаш не те го бяха атакували преди малко и макар да не се беше съгласил да им предаде хипометричното оръжие. “Типично конджоинърско мислене” — рече си той. Те нямаше да се поколебаят да променят тактиката си в последния момент, ако преценяха, че това ще е от полза за Майка Нест. Не бяха способни да изпитат нито чувство на безсилие, нито на срам.

Опитаха да преговарят с него и след като не успяха, се помъчиха да вземат насила онова, което искаха. Отново не сполучиха, на всичкото отгоре той им натри носовете, като ги пощади доста показно. Да не би това да беше демонстрация на благодарността им? Дори да беше така, най-вероятно тя беше предназначена по-скоро за наблюдаващите битката, за съюзниците на Рьомонтоар и за другите конджоинърски фракции, отколкото за него самия: искаха те да видят смелата им саможертва. Ако двайсет и осем хиляди и едно предложения за сплотяване на ресурсите се бяха провалили, може би точно този жест щеше да свърши работа.

Рьомонтоар не знаеше за кое от всичко това става дума, поне засега. В момента си имаше други грижи.

Корабът му се отдели от мелето от вълци и конджоинърски активи. Зад него чистата енергия и чистата сила се стремяха да разбият материята до основните й съставки. Нещо абсурдно ярко освети небето, нещо с толкова голяма интензивност, че отблясък от него достигна до Рьомонтоар през черния корпус на кораба, той беше готов да се закълне в това.

Насочи вниманието си към другото струпване на машини, което се намираше вече съвсем близо до планетата. При изключително голямо увеличение видя черна маса, намираща се на няколко часа от осветената от дневната светлина част на Арарат и увиснала над някаква точка на повърхността й. И тя правеше нещо.

ДВАЙСЕТ И ТРИ

Хела, 2727 година

Куейч беше сам в стаята си на върха на кулата, в компанията единствено на специалния костюм. Чуваше само собственото си дишане и свързаните с грижите за него звуци на кушетката, на която се бе излегнал. Жалузите бяха наполовина дръпнати, стаята беше цялата в успоредни огненочервени линии.

Усещаше, съвсем слабо и само защото се беше научил да го усеща, едва доловимото клатушкане встрани и напред-назад на движещата се нататък по Пътя “Лейди Моруина”. То не само не му досаждаше, а по-скоро беше за него източник на спокойствие. В мига, в който катедралата се застопореше като скала, той щеше да разбере, че изостават от Халдора. Катедралата обаче не беше спирала повече от столетие с едно изключение, и то само за няколко часа, когато се бе повредил реактор. От тогава до сега, макар да се беше разраснала, удвоила и след това — учетворила височината си, тя продължаваше да се движи, без да спира, плъзгайки се по Пътя с такава скорост, че Халдора да се намира точно отгоре й и така гледката да се предава посредством огледалата до вечно отворените му със специалното приспособление наблюдаващи очи. Никоя друга от катедралите по Пътя не можеше да се похвали с подобен успех: намиращата се на второ място след “Лейди Моруина” катедрала “Желязната лейди”, преди петдесет и девет години беше пропуснала цяла обиколка. Срамът от това поражение — беше се наложило да изчака на място триста и двайсет дни завръщането на другите катедрали — все още висеше над нея, макар да бяха минали шест десетилетия. Всички останали катедрали, включително “Лейди Моруина”, имаха витраж в памет на това унижение.

Кушетката го пренесе до западния прозорец, като се наклони леко на една страна, за да му осигури по-добра видимост. Огледалата го следваха и се въртяха, за да запазят съответния ъгъл, от който отразяваха Халдора. Независимо накъде насочваше кушетката си, Халдора беше обектът, чийто образ се отразяваше в огледалата. Куейч го виждаше след многобройни отражения на светлината под съответните ъгли, увеличена и намалена от ахроматични лещи, отразена в изпъкнали и вдлъбнати огледала, но достигащото до него беше самата светлина, а не някакъв образ втора или трета ръка върху екран. И той се променяше ежечасно. Първо, осветлението на Халдора се променяше през четирийсет и осемчасовия цикъл на обиколката на Хела: от напълно осветено лице през полумесец до измъчвана от бури нощна страна. Но дори докато траеше една фаза, детайлите около светлосенките при две съседни преминавания никога не бяха еднакви. За Куейч бе достатъчно просто да не допуска усещането, че образът е запечатан в мозъка му.

Това, разбира се, не беше всичко, което виждаше. Халдора бе заобиколена от пръстен, чийто цвят варираше от черно до сребристосиво, а намиращото се отвъд пръстена не беше особено ясно. Куейч можеше да погледне встрани, така че Халдора да премине в областта на периферното му зрение, тъй като огледалата фокусираха образа в очите му, а не само в зениците. Но не го правеше много често от страх да не би планетата да изчезне точно в мига, в който не я гледаше с цялото си внимание.

Куейч се беше научил как да се възползва максимално от периферното си зрение. Изумителна беше способността на мозъка да запълва празнотите и да предлага детайли, които очите му не бяха в състояние да уловят с необходимата яснота. Неведнъж Куейч беше оставал поразен от факта, че ако осъзнаят колко синтетичен е всъщност светът им — каква голяма част от него беше сглобена не от директното възприемане, а посредством интерполация, памет, почиващи върху знанията догадки, — хората просто биха си загубили ума малко по малко.

Взря се в Пътя. Далече на изток, натам, накъдето се движеше “Лейди Моруина”, нещо проблясваше. Беше северната граница на планината Гулвейг, най-голямата планинска верига в Южното полукълбо на Хела. Тя беше последната по-голяма геоложка структура, която трябваше да прекосят, преди да стигнат до относително лесната за преминаване равнина Джарнсакса и последващата къса отсечка към Дяволската стълба. Пътят пресичаше северните склонове на планинската верига Гулвейг, минавайки през поредица от стръмни каньони. Точно за там бяха съобщили, че са паднали ледове. При това доста много, достигайки дълбочина неколкостотин метра, така че блокираха напълно пътя. По-рано днес Куейч беше разпитал лично Уайът Бенджамин, водача на ремонтния екип на Неизменния път, който беше изгубил единия си крак при някакъв отдавнашен, неуточнен инцидент.

— Струва ми се, че става дума за саботаж — беше казал Бенджамин. — Това е дело на десетина заряда, поставени в стената при последното преминаване, програмирани да се взривят по-късно. Не е изключено да е осъществено от изоставащите катедрали. Те не могат да се движат с нужната скорост, затова не виждат причина някой друг да го направи.

— Обвинението е твърде сериозно, за да бъде направено публично — беше отвърнал Куейч, сякаш тази мисъл никога не му беше минавала през ума. — Но може би си прав, колкото и да ми е мъчително да го призная.

— Да не се заблуждаваме — това е престъпление.

— Въпросът е кой ще разчисти падналия лед? Налага се да бъде направено за колко… най-много за десет дни, преди да стигнем до преградата?

Уайът Бенджамин беше кимнал.

— Няма да е желателно да се намирате толкова близо обаче, след като бъде разчистено.

— И защо?

— Няма да премахнем това.

Куейч беше разбрал много добре какво има предвид.

— Ледопад от подобна величина имаше преди три-четири години, нали? Някъде около Мрачния кръстопът? Доколкото си спомням, ледът беше разчистен с конвенционални взривове. И се справихте за по-малко от десет дни.

— Бихме могли да го направим и за по-малко от десет дни — каза Бенджамин, — но разполагаме едва с половината от определената ни апаратура и човешка сила.

— Звучи странно — беше се намръщил Куейч. — Какво се случи с другите?

— Нищо, всичко беше реквизирано. Не ме питай защо или кой стои зад това. Аз работя само за Неизменния път. А предполагам, че ако беше дело на Клоктауър, ти вече щеше да знаеш за него, нали?

— Така ми се струва — беше отговорил Куейч. — Може да става въпрос за някое малко по-ниско ниво от Клоктауър. Какви са моите предположения ли? Друга дирекция на Пътя е открила нещо, което вече би трябвало да е оправила спешно, работа, изостанала от предишната обиколка. Затова са реквизирали цялата тази тежка машинария — за да я свършат колкото се може по-скоро, преди някой да е забелязал.

— Е, ние забелязваме — беше заявил Бенджамин.

Но предположението на Куейч явно му се бе сторило напълно приемливо.

— В такъв случай просто ще трябва да намериш друг начин за разчистване на блокажа, нали?

— Вече го имаме.

— Божият огън — беше възкликнал Куейч, налагайки си да звучи възможно по-убедително.

— Ако се стигне дотам, ще направим каквото трябва. Затова го носим с нас.

— Ядреното оръжие би трябвало да се използва за разрушаване като наистина съвсем последна мярка — беше заявил Куейч с нужната доза предупредителна интонация, поне така се надяваше. — Убеден ли си, че този блокаж не може да бъде разчистен с конвенционални средства?

— За десет дни, с хората и оборудването, с които разполагаме? Никакъв шанс.

— В такъв случай ще се използва Божият огън. — Куейч бе скръстил сухите си като клонки пръсти. — Информирай другите катедрали. Ще водим ние. Най-добре е другите да се изтеглят на обичайното безопасно разстояние, ако не са подобрили защитата си от последния път.

— Нямат друг избор — беше се съгласил Бенджамин Уайът.

Куейч бе поставил длан върху рамото му.

— Не се притеснявай. Каквото трябва да бъде направено, ще бъде направено. Господ ще бди над нас.

Куейч се усмихна, изплувайки от спомените си. Бенджамин си беше тръгнал, за да се заеме с рядкото използване на въпросното оръжие. И сега той беше отново насаме с Пътя със специалния костюм и далечното, примамливо проблясване на планинската верига Гулвейг.

— Ти си причината за падането на този лед, нали?

Той се обърна към костюма.

— Кой ти каза да говориш?

— Никой.

Стараеше се да говори с равен тон, без да издаде страха си.

— Не трябва да говориш, преди да съм го направил възможно.

— Очевидно случаят не е такъв. — Гласът беше тънък, писклив, продукт на евтиния високоговорител, закрепен към тила на главата на костюма, невидим за случайните гости.

— Ние чуваме всичко, Куейч, и говорим, когато сметнем за необходимо.

Това не трябваше да е възможно. Високоговорителят трябваше да работи само когато го включеше той.

— Не би трябвало да си в състояние да правиш това.

Гласът — сякаш произвеждан от евтин дървен духов инструмент — като че ли му се подиграваше.

— Това е само началото, Куейч. Винаги ще намираме начин да се измъкваме от всяка клетка, в която ни затвориш.

— В такъв случай би трябвало да те унищожа незабавно.

— Не можеш. И не би трябвало да го правиш. Ние не сме ти враг, Куейч. Вече би трябвало да го знаеш. Тук сме, за да ти помагаме. Просто се нуждаем от малко помощ на свой ред.

— Вие сте демони. Аз не преговарям с демони.

— Не сме демони, Куейч. Просто сенки, каквито сте и вие за нас.

Бяха водили този разговор и преди. И то много пъти.

— Мога да измисля начин да ви убия.

— Защо тогава не опиташ?

Отговорът се появи неканен в главата му, както винаги: защото можеха да му бъдат полезни. Защото можеше да ги контролира засега. Защото се страхуваше от онова, което щеше да се случи, ако ги убие, също толкова, колкото и ако ги остави живи. Защото знаеше, че там, откъдето идваха, има още от тях.

И то много.

— Знаете защо — отвърна той, макар да прозвуча жалко дори за самия себе си.

— Изчезванията зачестяват — каза специалният костюм. — Знаеш какво означава това, нали?

— Означава, че това е краят на времената — отговори Куейч. — Нищо повече.

— Означава, че укриването вече не е толкова ефективно. Означава, че машинарията скоро ще стане очевидна за всички.

— Няма машинария.

— Видя я сам. Други също ще я видят, когато изчезванията достигнат кулминацията си. И рано или късно някой ще пожелае да прави бизнес с нас. Защо да чакаме дотогава, Куейч? Защо не се договориш с нас още сега, при възможно най-добрите условия?

— Не сключвам сделки с демони.

— Ние сме само сенки — поясни отново костюмът. — Просто сенки, шепнещи над пропастта помежду ни. Сега ни помогни да я прекосим, за да можем да ти помогнем.

— Няма. Никога.

— Настъпва криза, Куейч. По всичко личи, че вече е започнала. Видя бежанците. Знаеш какви истории разказват — за машини, изникващи от мрака, от студа. Машини за унищожение. Виждали сме това да става и преди, и то в тази система. Няма да ги победите без наша помощ.

— Господ ще се намеси — отвърна Куейч.

Очите му се насълзиха и образът на Халдора се замъгли.

— Няма Господ — заяви костюмът. — Само ние сме и търпението ни не е безгранично.

И замлъкна. Беше изрекъл, каквото бе искал за днес, и остави Куейч насаме със сълзите си.

— Божият огън — прошепна той.

Арарат, 2675 година

Когато Васко се върна в сърцето на айсберга, музиката беше спряла. С лекия инкубатор в едната ръка той си проправяше път през плетеницата от ледени шипове, следвайки вече разчистения маршрут. Ледът звънтеше и пукаше около него, инкубаторът се удряше в преградите и ги чупеше. Скорпион му беше казал да не бърза да се връща в разрушения кораб, но младежът знаеше, че прасето просто се стараеше да му спести ненужните отрицателни емоции. Той се беше обадил на Блъд, беше обяснил на Уртон какво става и се беше отправил обратно с инкубатора в ръце толкова бързо, колкото посмя.

Още щом наближи процепа в стената на кораба, разбра, че всичко е свършило. Стълб светлина струеше от ледения таван, където някой беше направил широка около метър дупка към небето. Скорпион стоеше в светлия кръг в подножието на стълба. Гледаше надолу, едрата му глава бе потънала между широкия ярем на раменете. Очите му бяха затворени, покритата с тънки косъмчета кожа на челото му изглеждаше синьо-сива под колоната от светлина. В ръката му, която изглеждаше червена на фона на леда, имаше нещо.

— Сър? — обади се Васко.

— Свърши се — промълви Скорпион.

— Съжалявам, че трябваше да направите това, сър.

Очите — избледнели и налети с кръв — се впериха в лицето му. Ръцете на прасето трепереха. Когато заговори, напълно човешкият му глас прозвуча безплътно, като призрак.

— Не толкова, колкото съжалявам аз.

— Щях да го направя аз, ако ме бяхте помолили.

— Не бих те молил за такова нещо — отвърна Скорпион. — Никого не бих молил.

Васко опитваше да намери нещо друго, което да каже. Искаше да го попита дали Скейд му беше позволила да бъде по-милостив. Смяташе, че не е отсъствал повече от десет минути. Означаваше ли това, че в съответствие с някаква отблъскваща алгебра на причиняването на болка, тя беше дала на Клавейн отсрочка от продължителната смърт, която му бе обещала? Съществуваше ли вероятност да я бяха убедили да прояви милост, дори само като намали с няколко минути една неописуема агония?

Не можеше да отгатне. И не беше сигурен, че иска да знае.

— Донесох инкубатора, сър. Детето…

— Ора е добре. С майка си е.

— А Скейд, сър?

— Скейд е мъртва. Знаеше, че няма да оцелее още дълго. — Гласът на прасето звучеше безизразно, лишен от каквото и да било чувство. — Беше отклонила собствените си ресурси, за да поддържа Ора жива. Не беше останало много от нея, когато я отворихме.

— Искала е Ора да живее — промълви Васко.

— Или да е в позиция за преговори, когато пристигнем с Клавейн.

Младежът вдигна леката пластмасова кутия, сякаш събеседникът му не го беше чул както трябва.

— Инкубаторът, сър. Трябва незабавно да сложим детето в него.

Прасето се наведе и избърса острието на скалпела в леда. Червеното замръзна във форми, които накараха Васко да се сети за перуники. Помисли, че Скорпион може да хвърли ножа, но той го пусна в джоба си.

— Джакотет и Хури ще сложат детето в инкубатора — рече той. — А междувременно ние с теб можем да се погрижим за Клавейн.

— Сър?

— Последното му желание. Искаше да бъде погребан в морето. — Скорпион се обърна, за да влезе обратно в кораба. — Мисля, че му го дължим.

— Това ли беше последното, което каза той, сър?

Скорпион отново се обърна бавно към Васко и го изгледа продължително, наклонил глава на една страна. На Васко му се стори, че го преценяват, така както го беше преценил старецът, и това породи в него същото усещане — че не е достатъчно достоен. Какво искаха от него онези чудовища от миналото? Какво очакваха от него, как да живее?

— Не, не е последното, което каза — промълви едва чуто Скорпион.

Поставиха чувала с тялото на самия край на леда около айсберга. Васко трябваше непрекъснато да си напомня, че все още е средата на утрото: небето имаше влажен сив цвят, облаци бяха го покрили цялото — от хоризонт до хоризонт; приличаше на таван, стържещ във върха на айсберга. Няколко километра по-нататък на същия този таван се виждаше заплашително мастилено петно, като черно око. То като че ли се движеше срещу вятъра, сякаш търсеше нещо долу. На хоризонта светкавици чертаеха хромови линии на фона на мътносребристото небе. В далечината валеше дъжд, образувайки черни като сажди ленти.

Морето около айсберга се вълнуваше, образувайки потискащи сиви форми. Във всички посоки водната повърхност непрестанно се разкъсваше от пъргави, движещи се видения с петролно зелен цвят. Васко ги беше виждал и преди: те изскачаха над повърхността, оставаха за известно време във въздуха и изчезваха почти преди окото да има възможност да се фокусира. Създаваше се впечатление, че голям пасаж от неопределени неща, напомнящи китове, заобикаля айсберга. Виденията се издуваха и се въртяха между вълните и пяната. Сливаха се и се разделяха, обикаляха и се гмуркаха и беше невъзможно да се определят точно размерите и формата им. Но не бяха животни. Това бяха огромни маси от микроорганизми, действащи като едно цяло.

Васко погледна взрелия се в морето Скорпион. Никога досега не го беше виждал с такова изражение. Зачуди се дали не е страх.

— Става нещо, нали? — попита Васко.

— Трябва да го отнесем по-далеч от леда — рече Скорпион. — Лодката може да ни свърши работа за още няколко часа. Помогни ми да го сложа в нея.

— Не би трябвало да се бавим прекалено с това, сър.

— Мислиш, че продължителността би могла да промени нещо?

— От това, което казахте, сър, става ясно, че променя за Клавейн.

Занесоха чувала в по-близката лодка. На дневна светлина корпусът й изглеждаше много по-грапав, отколкото си го спомняше Васко — гладката метална повърхност беше осеяна с дупчици и издатинки на започналите да ръждясват места. Някои от тях бяха достатъчно големи, за да се пъхне в тях цял палец. Докато слагаха чувала, парченца от метала се разлетяха там, където младежът подпря коляното си в лодката.

Двамата се качиха на борда й. Уртон, която трябваше да остане край ръба на айсберга, им помогна с един начален тласък. Скорпион включи мотора. Водата закипя и лодката започна да отстъпва към морето по канала, който беше направила в леда.

— Чакайте.

Васко погледна по посока на гласа. Беше Джакотет, който тъкмо се появяваше от айсберга. Инкубаторът висеше в ръката му; очевидно беше no-тежьк, отколкото при внасянето му.

— Какво има? — провикна се Скорпион и спря машината.

— Не можете да тръгнете без нас.

— Никой не тръгва.

— Детето се нуждае от лекарска намеса. Трябва да я върнем колкото се може по-скоро.

— Точно това и ще стане. Не чу ли какво каза Васко? Насам лети самолет. Стой там и всичко ще бъде наред.

— В такова време на самолета могат да му бъдат необходими часове, а не знаем доколко е стабилен този айсберг.

Васко усети гнева на Скорпион. От него по кожата му преминаха тръпки, като от статично електричество.

— И какво предлагаш в такъв случай?

— Предлагам да тръгнем веднага, сър, с двете лодки, както дойдохме. В посока юг. Самолетът ще ни вземе с помощта на транспондер. Така хем ще спестим време, хем няма да се притесняваме да не би това нещо под нас да се срути.

— Сър, струва ми се, че той е прав — обади се младежът.

— Теб кой те е питал? — сопна му се Скорпион.

— Никой, сър, но сега вече всеки е заложил на това, нали?

— Ти не си заложил на нищо, Малинин.

— Клавейн сякаш мислеше, че съм заложил.

Очакваше прасето да го убие на място. Тази вероятност му мина през ума в същия миг, в който погледът му падна върху черното око в облаците. Сега то беше по-близко — на не повече от километър от айсберга — и се издуваше надолу, сякаш спускаше някаква издатина към морето. И младежът осъзна, че това е торнадо: точно каквото им трябваше.

Но Скорпион само изръмжа и включи отново мотора.

— С мен ли си, или не си? Ако не си, слизай от лодката и чакай на леда с другите.

— С вас съм, сър — обяви Васко. — Просто не виждам защо да не можем да направим така, както казва Джакотет. Можем да тръгнем с двете лодки и да погребем Клавейн пътьом.

— Слизай.

— Сър?

— Казах да слезеш. Това не подлежи на преговаряне.

Младежът понечи да каже нещо. И когато после си припомняше инцидента отново и отново, така и не успяваше да си изясни какво всъщност е възнамерявал да каже. Може би вече знаеше, че е пресякъл границата и каквото и да каже или направи, няма да промени този факт.

Скорпион се раздвижи със скоростта на светкавица. Пусна кормилото на лодката, сграбчи Васко с двете си предни копита и го вдигна над близката й страна. Младежът усети как горните два-три сантиметра от метала се разтрошиха под бедрото му, като чуплив шоколад. После гърбът му се удари в тънък и също толкова чуплив слой лед и най-накрая потъна във вода, по-студена от всичко, което си бе представял някога. Ужасяващият студ се устреми нагоре по гръбнака му като лъскаво бутало от шок и болка. Не можеше да диша. Не можеше да извика или да протегне ръка, за да се хване за нещо твърдо. Почти не беше в състояние да си спомни дори как се казва или защо да се удавиш е чак толкова лошо нещо.

Видя как лодката се плъзга нататък в морето. Видя как Джакотет постави инкубатора на леда, как Хури се появи зад гърба му и тръгна бързо, но предпазливо към него.

Небето над главата му имаше мозъчносив цвят с изключение на тъмното око на бурята. Черният издатък беше стигнал почти до водната повърхност. Въртеше се на една страна, към айсберга.

Скорпион спря лодката. Тя се полюшваше върху висока около метър подутина; вече не плуваше по водата, а по-скоро стоеше върху подвижен сал от синьо-зелена органична материя. Салът се простираше на десетки метри във всички посоки, но беше най-дебел в центъра си, който явно се намираше точно там, където бе спряла лодката. Беше заобиколен от въгленовочерна ивица относително чиста вода, отвъд която се виждаха още няколко отделни острова джъглърова материя. Под водната повърхност, между вълните и пяната, се виждаха наподобяващи листа на папрат и пипала структури, дебели като водопроводни тръби. Те се поклащаха и полюляваха и понякога се раздвижваха с бавната, призрачна целенасоченост на опашки за захващане.

Скорпион затърси из лодката нещо, с което да си увие лицето. Миризмата го пронизваше безмилостно до мозъка. Хората казваха, че била лоша или поне непреодолимо силна и мощна. Това беше миризма на гниещи кухненски отпадъци, на тор, на амоняк, на канализация, на озон. За прасетата тя беше непоносима.

Откри нещо, с което да закрие лицето си, в един комплект за първа медицинска помощ, уви го два пъти около зурлата си, като остави очите си открити. Те го щипеха и сълзяха непрестанно. Но сега не можеше да направи нищо във връзка с това.

Изправи се и като внимаваше да не наклони прекалено лодката, хвана чувала с тялото. Гневът, който го бе обзел, когато изхвърли Васко през борда, бе изпил и малкото силица, която бе успял да запази. Сега чувалът му се стори тройно no-тежьк, отколкото би трябвало, не двойно. Стисна между копитата си двата края откъм главата и започна да се придвижва бавно заднешком. Не искаше да рискува да изтърве тялото от лявата или дясната страна на лодката, тъй като тя като нищо можеше да потъне под тежестта на двама възрастни човека толкова далеч от средната й линия. Струваше му се, че най-безопасно е да придърпа тялото към предната или задната й част.

Скорпион се подхлъзна. Копитата му изпуснаха чувала. Прасето полетя назад и се приземи върху задните си части, а чувалът падна с глух удар върху отрупаната с вещи палуба.

Скорпион избърса сълзите от очите си, но това влоши още повече положението. Въздухът беше пълен с микроорганизми, които се носеха над морето като зеленикава мъгла, и с това изтриване само беше усилил дразненето.

Изправи се отново. Забеляза разсеяно черния хобот, който се бе протегнал надолу от небето. Сграбчи за пореден път чувала и го помъкна към кърмата. Органичните форми се превръщаха в желеподобна маса около лодката, образувайки смущаваща процесия от фигури; бутилковозелените силуети се формираха и разтваряха във въздуха като дело на побъркани градинари, отговарящи за подрязването на храстите. Формите не означаваха нищо, когато ги погледнеше директно, но с ъгълчетата на очите си зърваше намеци за извънземна анатомия: менажерия от странно свързани крайници, неестествено аранжирани лица и торсове. Широко зейнали усти. Многобройни струпвания на очи, които го наблюдаваха безизразно. Части от криле, които се разгъваха над главата му. Рогове и нокти се отделяха от зелената маса и оставаха така за миг, преди да се върнат към пълната безформеност. Постоянните промени във физическия строеж на джъглъровата биомаса се придружаваха от топъл, влажен бриз и забързани звуци, наподобяващи сърбане и късане.

Скорпион се обърна така, че чувалът да остане между него и кърмата. Наведе се, хвана го и го повдигна над металната стена на кърмата. Премигна, опитвайки да се фокусира. Навсякъде около него зеленото безумие продължаваше с неотслабваща сила.

— Съжалявам — промълви Скорпион.

Всичко трябваше да се случи другояче. Във въображението си той често бе оглеждал възможните обстоятелства около смъртта на Клавейн. Ако приемеше, че ще живее достатъчно дълго, за да стане свидетел на това, винаги бе виждал погребението на Клавейн в героична окраска, тържествена, осветена от огньове церемония, наблюдавана от хиляди хора. Винаги беше предполагал, че смъртта му ще бъде лека, в сърцето на колонията, че последните му часове ще са съпроводени от любящо бдение. Или пък ще бъде резултат от някаква смела и неочаквана постъпка, от поредната му геройска проява, каквито имаше вече стотици зад гърба си, притиснал длан в някаква малка, изглеждаща невинно рана в гърдите, с лице, придобило цвета на зимно небе, задържал дъха и съзнанието си колкото да прошепне някакво послание до тези, които трябваше да продължат без него. Във въображението на Скорпион то неизменно стигаше до другите именно чрез неговата уста.

В смъртта му задължително присъстваше някакво достойнство, усещане за справедливо приключване. А погребението му беше едновременно тъжно и тържествено, нещо, за което ще се говори поколения наред.

Но действителността се беше оказала съвсем друга.

Скорпион не искаше да мисли за онова, което се намираше в чувала, или какво беше направено с него. Не искаше да мисли за принудително бавната му смърт» нито за собствената си роля в нея. Достатъчно ужасно щеше да е дори да бе само зрител на случилото се в айсберга.

Но да знае, че е участвал в това, беше все едно да знае, че са му извадили някаква незаменима част.

— Няма да предам надеждите им — каза той. — Докато беше на острова си, винаги се стараех да правя всяко нещо така, както би го направил ти. Това не означава, че съм се мислел за равен на теб. Знам, че никога няма да е така. Трудно ми е да планирам по-далеч от носа си. Винаги съм казвал, че аз съм по действията.

Очите му щипеха. Замисли се върху думите, които беше изрекъл току-що, върху горчивата ирония във всичко.

— Предполагам, че така и си беше, до самия край. Съжалявам, Невил. Ти заслужаваше нещо по-добро. Беше смел човек и винаги постъпваше както трябва, каквото и да ти струваше това.

Скорпион направи пауза, за да си поеме въздух, да се пребори с неопределеното чувство за абсурдност, което го обзе при мисълта, че разговаря с чувал. Речите не бяха силната му страна. Клавейн щеше да се справи много по-добре с тази задача, но ролите им бяха разменени. От него се искаше да направи най-доброто, на което е способен, без да го развали, както бе направил с повечето неща в живота си.

“Клавейн ще ми прости” — помисли си той.

— Сега ще те спусна долу — продължи той. — Надявам се, че това е, което искаше, приятелю. Надявам се да намериш онова, което търсеше.

Надигна чувала още малко и го бутна. Той изчезна незабавно в зеления сал, заобиколил лодката. Джъглъровите фигури ускориха активността си. Непрестанната процесия на извънземни форми стана още по-яростна и като че ли се насочи към някаква възбудена кулминация.

На небето душещият черен хобот се бе извил почти хоризонтално, движейки се опипом към айсберга. Върхът му вече не представляваше тъп чвор, а беше започнал да се отваря, разделяйки се на множество черни пръсти, които на свой ред растяха и се разцепваха, движейки се по небето.

Вече не можеше да направи нищо за това. Скорпион погледна отново към играта на джъглъровите форми и за миг дори му се стори, че сред бурята от образи зърва две човешки женски лица. Лицата си приличаха поразително, но зрелостта на едното липсваше в другото — спокойно и изморено смирение. Като че ли беше станало свидетел на прекалено много за един човешки живот неща. Лишени от очи, като статуи, те се вгледаха в него за един замръзнал в безмълвие миг, преди да се разтворят отново.

Салът около него започна да се размива. Непрекъснато променящата се стена от форми спадна и почти се сля с морето. Дори миризмата и щипенето бяха започнали да губят остротата си. Вероятно това означаваше, че е изпълнил дълга си. Но над морето черното нещо продължаваше да избутва своите разклоняващи се крайници към айсберга.

Чакаше го още работа.

Скорпион направи обратен завой с лодката. Когато стига до айсберга, другата лодка вече плуваше, хлътнала ниско поради тежестта на екипажа си. Васко, Хури, инкубаторът и двамата членове на “Оръжие на сигурността” се виждаха ясно, като възрастните хора бяха клекнали, за да се предпазят от водните пръски. Джъглърите бяха удвоили активността си, след като временно се бяха успокоили, когато океанът получи Клавейн. Сега Скорпион беше сигурен, че реакцията им е свързана по някакъв начин с протягащото се от небето нещо. То определено не се харесваше на джъглърите и те се вълнуваха като колония от малки животинки, усещащи приближаването на змия.

Скорпион не ги винеше: той самият нямаше опит с подобен природен феномен. Не беше торнадо. Сега, когато поклащащото се многоръко нещо се намираше директно над главата му, изкуствената му природа бе станала повече от очевидна. Цялото то — от дебелия хобот, който се спускаше от облачния слой, до най-тънките му разклонения се състоеше от същите кубични черни елементи, които бяха видели в кораба на Скейд. Беше инхибиторска машинария, вълча машинария все едно как щеше да го нарече. Нямаше как да разберат колко още такива висят над тях, защото облачната покривка ги криеше. Не беше изключено хоботът да преминава през цялата атмосфера на Арарат.

Ставаше му зле дори само като го погледнеше. Просто не беше никак хубаво.

Насочи се към другата лодка. Сега, след като беше приключил с Клавейн, чувстваше яснота на мисълта, каквато му бе липсвала само допреди минути. Вероятно беше сгрешил, че ги остави на айсберга само с една лодка, но не искаше никой друг да бъде с него, докато погребва приятеля си. Може би беше постъпил егоистично, но нали не те бяха принудени да го режат на парчета.

— Дръжте се — обади се той през канала за връзка. — Ще изравним товарите си веднага щом се приближа достатъчно.

— И после какво? — попита Васко, като вдигна със страх поглед към черното нещо, проточило се по небето.

— И после ще си плюем на петите и ще бързаме да се махнем оттук така, сякаш животът ни зависи от това.

Вниманието на нещото оставаше приковано в айсберга. С бавни като на питон движения то обхвана с пипалата си тавана на замръзналата структура, ледените иглички и остриета се чупеха под натиска на машината. Може би бяха усетили присъствието на други части от инхибиторската машинария, заспали или мъртви сред останките на корветата, поне така предположи Скорпион. И се движеха натам, пришпорвани от непреодолим стремеж да се съединят отново с тях. Или пък устремът им се дължеше на нещо съвсем друго.

Айсбергът се разтресе. Морето реагира на движението — бавни, ниски вълни се заплискаха откъм ледените му ръбове. Някъде от вътрешността на структурата се разнесе хрущене като от чупене на кости. Във външния слой лед зейнаха пукнатини и през тях се показа приказна дантела с невероятни цветове: розови, сини и охреножълти.

Черната машина си проби път през цепнатините. Десетки пипала се появиха от айсберга, като се увиваха около него и се изгърбваха, душеха въздуха, разделяха се на все по-дребни компоненти, щом се покажеха навън.

Лодката на Скорпион се допря в другия плавателен съд.

— Дайте ми инкубатора — опита той да надвика шума на мотора.

Васко се изправи, наклони се между лодките, като се подпря с едната си ръка на рамото на прасето. Изглеждаше блед, косата му беше залепнала за главата.

— Ти се върна — рече той.

— Нещата се промениха — отговори Скорпион.

Пое инкубатора, усети тежестта на детето вътре, и го застопори за по-сигурно между стъпалата си.

— А сега Хури — додаде той, като й подаде ръка.

Тя прескочи в неговата лодка и той усети как съдът потъна по-ниско под тежестта й. Погледите им се срещнаха за миг, тя като че ли понечи да му каже нещо. Прасето се обърна към Васко, за да не й даде възможност да го направи.

— Следвайте ме. Не искам да се мотаем тук и секунда по-дълго от необходимото.

Пукнатините на айсберга се бяха задълбочили и стигаха чак до сърцето му. Все по-голяма част от черната машина проникваше в леда, вълна след вълна. Нови пипала се появяваха, размахваха се и се удължаваха. Айсбергът започна да се разчупва на отделни късове, големи като къщи. Скорпион увеличи още повече скоростта на лодката, но не можеше да откъсне поглед от ставащото зад тях. Късове се отделяха от айсберга, назъбени парчета цопваха в морето сред хиляди пръски. Сега вече се виждаше гърчеща се маса от черни пипала, които се извиваха и увиваха около разбитата корвета. От айсберга не беше останало много — само корабът, около който се беше образувал.

Машината издърпа кораба нагоре във въздуха. Черните форми си пробиваха път през цепнатините в корпуса, движенията им бяха деликатни, внимателни и сякаш загрижени, като на човек, махащ последния слой от обвивката на скъп подарък.

Другата лодка изоставаше: движеше се по-бавно, защото в нея имаше трима възрастни души.

Корветата се разцепи на остри черни парчета, но всички, освен най-малките, останаха да висят в небето. Съвършено черни намотки и спирали скриваха частите.

“Търси нещо” — помисли си Скорпион.

Навивките отслабиха хватката си. Пипала и подпипала се оттегляха, правейки особени движения. Слоеве черни кубчета се стичаха едни към други, подуваха се и се свиваха в предизвикващ главозамайване унисон. Скорпион виждаше само детайлите по краищата, където машината срещаше сивия екран на небето.

Парчетата от корветата, този път всичките, цопнаха в морето.

Но инхибиторите все още държаха нещо: някаква дребна, бяла, подобна на звезда форма висеше безпомощно в небето. Скорпион осъзна, че това е Скейд. Машината я беше открила сред останките, беше увила част от себе си около китката й и провряла друга, по-деликатна своя част, в главата й. Разпитваше я, извличаше нервни структури от трупа й.

Може би за момент се беше почувствала отново като жива.

Черната машинария спусна нов хобот към бягащите лодки. При тази гледка стомахът на Скорпион се сви на топка: очевидно това беше инстинктивна реакция към приближаването на хищник. Опита да увеличи още скоростта. Но лодката вече се движеше максимално бързо.

Той забеляза раздвижване в другата лодка: блясъка на дуло, насочено към небето. Миг по-късно ослепителният електриковорозов изстрел на едно брайтенбахово оръжие освети сивото небе. Лъчът се устреми към надвисналата маса извънземни машини. Но вместо да мине право през нея, в последния момент се отклони и се уви около машината като пожарникарски маркуч.

Васко продължи да стреля, но лъчът се отклоняваше неизменно от всяка точка, където можеше да нанесе поражение.

Черната машинария следваше дебелия хобот. Цялата маса продължаваше да виси от небето, наподобяваща с многобройните си разклонения противен полилей.

Той проявяваше особен интерес към втората лодка.

Оръдието се задави. Скорпион чу характерното за по-малко ръчно оръжие щракане.

Но това нямаше да промени нищо.

Внезапно усети пробождаща болка в ушите. В същия момент навсякъде около него морето се изду с три-четири метра нагоре, сякаш засмукано от някакъв невъобразимо мощен апарат. Последва гръм, по-силен от всичко, което бе чувал някога. Погледна нагоре, с все така бучащи уши, и видя… нещо — намек, за частица от секундата, за кръгова липса в небето, за едва забележима разделителна линия между въздуха и нещо в него. Кръгът изчезна почти веднага и в същия момент той усети същата болка в ушите, пак усещане за засмукване.

Секунди по-късно същото нещо се случи отново.

Този път кръгът пресече основната черна маса на надвисналата инхибиторска машинария. Огромно безформено парче от нея, отсечено от останалата част, полетя към вълните. Още по-голяма част от масата просто бе изчезнала. Крайниците, прикрепени към падащото парче, се замятаха диво. Скорпион усети как то забави скоростта на падане, когато наближи водната повърхност, но това не беше достатъчно да го спре. Потопи се в морето, потъна, изплува на повърхността. Крайниците продължаваха да се мятат, шибайки водата.

Хури се приведе към него. Устните й се движеха, но гласът й беше заглушен от шума от прилива на кръв към ушите му. Той обаче разбра какво му казва: нямаше как да обърка четирите срички:

— Рьомонтоар.

Скорпион кимна. Нямаше нужда от подробности: важното беше, че се бе намесил.

— Благодаря ти, Рем — промълви той, чувайки собствения си глас сякаш изпод водата.

Сиво-зелената джъглърова материя започваше да се смесва с мятащата се маса на черната машина. Горе нашественикът беше започнал да се оттегля отвъд облачната пелена, извитите повърхности на раните му бяха все така видими. Скорпион се питаше дали другата част ще се възстанови, ще се освободи от джъглъровата маса и ще продължи да им създава неприятности, когато и тя, и джъглърите, и цялата, широка стотина метра временна полусферична вдлъбнатина в морето изчезна. Видя как полегатата водна стена около празнината като че ли замръзна на мястото си, сякаш не желаеше да си поиска обратно отнетия й обем. И после се стовари, подобна на кула мръснозелена вълна във въздуха над епицентъра, като се отправи заплашително към тях.

Скорпион стисна здраво лодката и инкубатора между краката си и извика на Хури

— Дръж се.

ДВАЙСЕТ И ЧЕТИРИ

Арарат, 2675 година

Тази нощ в небето над Арарат се появиха странни светлини. Бяха големи и схематични, като планове на забранени съзвездия и не приличаха на нищо, виждано до този момент от заселниците.

Започнаха да се появяват в здрача, последвал залеза на слънцето, на западната част на небето. Нямаше облаци, които да скрият звездите, а луните се намираха почти толкова ниско, колкото и по време на дългото пътуване до айсберга. Самотното острие на големия кораб напомняше по-тъмен клин, врязан в пурпурния полумрак като проблясък от истинската звездна нощ над атмосферата на Арарат.

Никой не знаеше точно какво причинява всъщност тези светлини. Традиционните обяснения, като например за лъчево оръжие, взаимодействащо с горната атмосфера на планетата, се оказаха извънредно необосновани. Наблюденията, направени с камери от различни точки на Арарат, дадоха възможност да се установят сравнителните разстояния между формите до части от светлинната секунда, далеч извън йоносферата на планетата. От време на време се наблюдаваше нещо по-обяснимо: блясък от конвенционална експлозия или дъжд от чужди частици от жегването на заблудил се лъч на оръжие. Понякога припламваше отработена материя от корабен двигател, диря от ракета или кодирана серия от трансфер на информация. Но през по-голямата си част войната над Арарат се водеше с неразбираеми за неговите жители средства и методи.

Едно обаче беше ясно: с всеки изминал част яркостта и сложността на светлините нарастваше. И по гребените на вълните във водата около залива се виждаха все повече тъмни сенки. Те се движеха и сливаха, променяха формата си прекалено бързо, за да бъде фиксирана от окото.

В това не се долавяше нищо целенасочено, а само впечатление за безсмислено струпване. Специалистите по контактно джъглърово плуване наблюдаваха нервно ставащото и не искаха да влязат в морето. А колкото по-интензивни ставаха светлините на небето и по-чести промените, толкова повече ускоряваха темпото си формите в него.

Местните жители на Арарат също усещаха, че имат посетители.

Хела, 2727 година

Грьолие зае мястото си в голямата зала на „Лейди Моруина”, в една от многото седалки покрай черния прозорец. Залата тънеше в полумрак, външните метални капаци бяха дръпнати върху всички останали прозорци с витражи. Няколко електрически лампи насочваха зрителите към местата им, единственият друг източник на светлина бяха свещите, премигващи в големите свещници по стените. Те хвърляха тържествени, образуващи причудливи форми светлосенки върху ставащото, правейки всяко лице благородно, независимо дали принадлежеше на най-висш сановник от Клоктауър или на най-нископоставен техник от „Двигателна сила”. Естествено, от черния прозорец не можеше да се види нищо освен слаб намек за стените наоколо.

Грьолие оглеждаше конгрегацията. Сега тук трябваше да присъства цялото население на катедралата с изключение на малкото на брой негови представители, които изпълняваха в момента служебния си дълг. Знаеше по име много от събраните пет хиляди души, повече, отколкото би предположил някой от тях. От останалите имаше само неколкостотин лица, които не познаваше поне бегло. Вълнуваше се приятно от мисълта, че присъстват толкова много хора, особено като имаше предвид кръвните нишки, които свързваха всички тях. Почти ги виждаше: богат, червен гоблен, окачен над конгрегацията, драперии и хоругви от алено и кестеняво, колкото прекрасни, толкова и сложни.

Мислите за кръвта му напомниха за Харбин Елс. Младежът, както беше обяснил на Куейч, беше мъртъв, убит при изпълнение на задължението си по разчистването. Пътищата им не се бяха пресекли повече след първоначалното интервю в кервана, въпреки че Грьолие беше буден през част от периода, в който Харбин бе работил в „Лейди Моруина”. Кръвната обработка, през която бе преминал младежът, беше дело не на самия главен лекар, а на неговите помощници. Но като всички други кръвни проби, взети в катедралата, и неговата кръвна мостра беше каталогизирана и се съхраняваше в кръвните складове на „Лейди Моруина”. Сега, когато момичето се беше появило отново в живота му, Грьолие беше направил нужното, за да изиска кръвните проби на Харбин от библиотеката и да им направи подробен анализ.

Предположенията му бяха доста невероятни, но въпреки това си заслужаваше да опита. Въпросът, на който искаше да си отговори, беше дали дарбата на момичето е вродена, или придобита? И ако беше вродена, имаше ли в нейното ДНК нещо, което я бе активирало? Знаеше, че само един от хиляда души има дарбата да разпознава и тълкува микроизражения и че още по-малко я притежават до степента, в която се проявяваше в Рашмика Елс. Това можеше да се научи, разбира се, но хора като това момиче не се нуждаеха от обучение: те просто знаеха правилата със съвършена сигурност. Имаха зрителния еквивалент на абсолютния слух. За тях беше странно, че другите не са в състояние да улавят същите сигнали. Но това не значеше, че този дар представлява някаква тайнствена, свръхчовешка способност. Тя обаче омаломощаваше общуването. На засегнатия никога не можеше да се каже утешителна лъжа. Ако беше грозен и някой опиташе да го увери, че е красив, пропастта между намерението и ефекта ставаше още по-болезнена, защото беше толкова очевидна, толкова крещящо саркастична.

Грьолие беше прегледал документацията на катедралата и медицинската литература с вековна давност за наличието на генетично предразположение към състоянието на Рашмика. Записките обаче бяха обезсърчаващо непълни. В тях се говореше прекалено много за клонирането и удължаването на живота и изключително малко за генетичните маркери за свръхчувствителността към лицевите микроизражения.

Въпреки всичко си беше направил труда да анализира кръвните проби от Харбин, търсейки нещо необичайно или аномално, за предпочитане в гените, свързани с възприемащите центрове на главния мозък. Очевидно Харбин нямаше как да е имал дарбата на сестра си, поне не в същата степен, но това само по себе си вече беше интересно. Ако не се забелязваше значителна разлика между гените им над нормалните вариации за братя и сестри, които не са еднояйчни близнаци, тогава се налагаше изводът, че дарбата на момичето е придобита. Може би нещо в средата, в която се бе намирала в ранното си детство, бе стимулирало развитието й. Ако пък установеше нещо по-особено, щеше да сравни предизвикалите интереса му гени с конкретни области на мозъчните функции. В литературата се твърдеше, че хора с мозъчни увреждания понякога придобиват това умение като компенсаторен механизъм, когато загубеха способността си да преработват речта. Ако случаят беше такъв и ако отговорните мозъчни участъци можеха да бъдат идентифицирани, тогава евентуално щеше да стане възможно да предизвикват това състояние дори посредством хирургическа намеса. Грьолие беше дал пълна свобода на въображението си: вече обмисляше как да инсталира нервни блокажи в черепа на Куейч, малки клапи и стени, които да се повдигат и свалят дистанционно, за да отварят или препречват достъпа. Изолирането на подходящите участъци от главния мозък — възможността да се осветяват или затъмняват в зависимост от нужната функция — може би щеше да направи възможно дори включването и изключването на умението. Тази мисъл му допадна извънмерно. Какъв дар за водещия преговори беше това да е в състояние да прозира отвъд лъжите на околните, и то когато пожелае.

Но засега разполагаше само с пробите от брата. Тестовете не показаха наличие на впечатляващи аномалии, нищо, което би го накарало да обърне внимание на кръвната проба, ако интересът му вече не беше привлечен от семейството. Това може би потвърждаваше тезата, че умението на сестрата е придобито. Нямаше да разбере със сигурност, преди да изследва кръвта на самата Рашмика Елс.

Квесторът се бе оказал полезен, разбира се. Нямаше да бъде трудно да й вземат кръв, ако намереха подходящия начин да я убедят да го направи. Но защо да рискува да постави прът в колелата на процеса, който вече бе тръгнал гладко към собственото си разрешение? Писмото беше постигнало желания ефект. Момичето го беше разтълкувало като фалшиво, предназначено да го отклони от дирята, по която бе тръгнало. Беше прозряло през непохватните опити на квестора да обясни неговото съществуване. И всичко това само бе затвърдило решимостта му.

Грьолие се усмихна. Не, можеше да почака. Рашмика щеше да бъде тук не след дълго и тогава щеше да си вземе от кръвта й.

Толкова, колкото му трябваше.

В този момент наоколо се възцари тишина. Той се огледа и видя как Куейч се плъзга в движещия се амвон по пътеката между редовете. Високата черна структура издаваше лек звук, като от търкаляне на колела. Куейч бе все така в животоподдържащата си кушетка, която го бе вдигнала почти до вертикално положение и го беше пренесла до върха на амвона. Дори докато се движеше между редиците, светлината от Халдора пак достигаше до очите му. Сложна система от свързани тубуси и огледала я отвеждаше чак дотук от Клоктауър. Облечени в дълги роби техници следваха амвона, настройвайки тубусите с дълги зъбчати инструменти. Тъй като беше почти тъмно, Куейч беше без очилата и всеки можеше да види болезнената рамка, поддържаща очите му вечно отворени.

За много от присъстващите и почти със сигурност за пристигналите в „Лейди Моруина” през последните две-три години, това бе първата възможност да го видят лично. Напоследък му се случваше изключително рядко да слезе от Клоктауър. От десетилетия се носеха слухове за смъртта му и редките му появи не успяваха да се справят с тях.

Амвонът зави и тръгна пред конгрегацията, за да спре непосредствено под черния прозорец. Куейч беше с гръб към него и с лице към събраното множество. На светлината на свещите приличаше по-скоро на издялана добавка към самия амвон. Барелефите на облечени в скафандри светци го поддържаха отдолу.

— Народе мой — започна той, — нека се развеселим. Това е ден на чудеса, на възможности в злополучието. — Гласът му, както обикновено приличаше на немощно грачене, но подсилено от скрити микрофони. Високо отгоре ръмженето на органа в почти инфразвуковия диапазон представляваше достоен контрапункт на ораторските излияния на Куейч. — В продължение на двайсет и два дни наближаваме каньона Гулвейг, намаляваме скоростта, позволявайки на Халдора да се изплъзва далеч преди нас, но без всъщност да спираме. Надявахме се блокажът да бъде разчистен преди дванайсет-тринайсет дни. В такъв случай нямаше да изостанем. Но препятствието се оказа по-голямо, отколкото се опасявахме. Конвенционалните средства за разчистване се оказаха неефективни. Добри хора умряха, изследвайки проблема, животът на други беше погубен при поставянето на взривовете. Надали е необходимо да напомням на някой от присъстващите, че става дума за доста деликатна работа: самият Път не трябва да пострада при разчистването на препятствието. — Направи пауза, кръговите рамки около очите му улавяха светлината на свещите и проблясваха с цвета на месинга. — Но сега опасната работа е свършена. Взривовете са по местата си. — В този момент органът и хорът издигнаха гласовете си в унисон. Дланта на Грьолие стискаше здраво дръжката на бастуна. Той премигна, защото знаеше какво точно следва. — Вижте Божия огън — пропя Куейч.

Черният прозорец проблесна в прекрасна светлина. През всяко отделно стъкло преминаваше цветен сноп, толкова интензивен и чист, че върна рязко Грьолие в бебешки свят от ярки форми и цветове. Усети как в мозъка му се промъква радост с химически произход и въпреки опитите си да й се съпротивлява, чувстваше как решимостта му рухва.

Куейч стоеше на амвона, откроявайки се ясно на фона на прозореца. Беше вдигнал тънките си като клони ръце. Грьолие присви очи дори още повече, опитвайки да различи шарката, която се очертаваше в черния прозорец. Тъкмо започна да се ориентира, когато ударната вълна връхлетя и разтърси цялата катедрала. Свещите започнаха да премигват и да изгасват, а полилеите се залюляха.

Светлината на прозореца избледня, докато той потъваше отново в черен мрак. Остана обаче един образ, на самия Куейч, коленичил пред чудовищния железен специален костюм. Костюмът бе зейнал на мястото на някогашния запоен шев. Куейч бе събрал дланите си една до друга като чаши. Те бяха покрити с някаква лепкава червена маса, от която излизаха пипалца и въжета, стигащи до празнината на специалния костюм. Сякаш бе бръкнал в него и бе извадил отвътре лепкавата червена каша. Лицето на Куейч бе вдигнато към небето, към разделената на ивици сфера на Халдора.

Но това не беше Халдора такава, каквато Грьолие я беше виждал изрисувана винаги.

Образът избледняваше. Грьолие започна да се пита дали ще трябва да чака следващия блокаж, за да види отново прозореца, но първата експлозия скоро бе последвана от втора и рисунката се откри отново. Насред лицето на Халдора, направена така, че да блести през атмосферните ивици на газовия гигант, се различаваше някаква геометрична шарка. Беше изключително сложна, като восъчен печат на някой император: триизмерна решетка от сребърни лъчи. В средата на решетката се виждаше човешко око, от което струяха лъчи светлина.

Връхлетя ги нова ударна вълна и “Лейди Моруина” се разклати. Дойде последната детонация и шоуто приключи. Черният прозорец беше отново черен, отделните му стъкла бяха достатъчно непроницаеми, за да бъдат осветени от нещо друго, освен от ядрения блясък на самия Божи огън.

Органът и хорът затихнаха.

— Пътят би трябвало вече да е разчистен — каза Куейч. — Няма да е лесно, но сега ще можем да напредваме с нормална скорост няколко дни наред. Възможно е дори да има още заряди, но главната част от препятствието вече не съществува. За това благодарим на Бог. Но изгубеното време няма да бъде наваксано лесно. — Грьолие стисна отново главата на бастуна си. — Нека другите катедрали опитат да го наваксат — продължи Куейч. — Чака ги борба. Да, пред нас се простира равнината Джарнсакса и надбягването ще спечели най-бързият. “Лейди Моруина” не е най-бързата катедрала на Пътя, нито се е стремила някога към нямащи стойност похвали. Но какъв е смисълът да опитваме да наваксаме загубеното време в равнинната част, когато веднага след нея се намира Дяволската стълба? При нормални обстоятелства опитваме да спестим време преди това, тоест да изпреварим малко Халдора, за да се подготвим за бавния и труден преход през Стълбата. Този път не разполагаме с такъв лукс. Изгубихме критично важни дни, когато най-малко можехме да си го позволим.

Направи кратка пауза със съзнанието, че ужасената конгрегация е приковала в него вниманието си.

— Има обаче и друг път — додаде Куейч, като се приведе напред от амвона, почти заплашвайки да падне от животоподдържащата кушетка. — Но този път изисква и смелост, и вяра. Изобщо не е задължително да тръгваме по Дяволската стълба. През пукнатината Гинунгагап минава и друг маршрут. Разбира се, всички знаете какво имам предвид.

Грьолие чу как вдигнаха външните жалузи на цялата катедрала, чието тракане се предаде от бронираните й стени. Прозорците с витражи се отвориха отново и светлината нахлу през тях. Обикновено това го изумяваше, но сега бе изключително впечатлен от спомена за черния прозорец, чийто образ продължаваше да стои пред очите му. Когато си видял ядрен огън през черно стъкло, всичко друго избледнява като акварел.

— Господ ни е дал мост — рече Куейч. — Вярвам, че е време да го използваме.

Рашмика се усети отново привлечена от покрива на кервана. Подмина превозните средства, докато стигна наклонената платформа на Наблюдателите. Еднаквите гладки огледала пред лицата им, равномерно отдалечени едно от друго, бяха придобили особено абстрактен вид. Напомняха й подредени с дъното нагоре бутилки в мазе или фасети на някоя от станциите за улавяне на гама-лъчи в покрайнините на полупустинните земи. Не знаеше дали това не й действа по-успокояващо от осъзнаването, че всеки от въпросните обекти е всъщност отделно човешко същество… или поне е бил такова, преди непреодолимият му стремеж да съзерцава Халдора да лиши съзнанието му и от последните, най-упорити личностни остатъци.

Керванът се люлееше и подскачаше, преодолявайки съвсем наскоро освободен от ледопада участък от пътя. От време на време се отклоняваха леко встрани, за да заобиколят поредната група вървящи пеша поклонници. Те изглеждаха съвсем дребни и не на място толкова ниско долу. Щастливците сред тях имаха осигуряващи целия жизнен цикъл скафандри, които позволяваха осъществяването на дълго пътуване по повърхността на планетата. Някои от костюмите дори изпълняваха известни лечителски функции, лекуваха дребни наранявания или успокояваха страдащите от артрит стави. Но с такива разполагаха наистина само късметлиите. Останалите трябваше да се справят с костюми, предназначени за изминаване само на няколко километра без странична помощ. Раменете им бяха приведени под тежестта на обемисти раници; приличаха на селяни, понесли цялото си имущество. Товарът на някои бе толкова голям, че не им беше оставил друг избор освен да го теглят след себе си на ски или върху малка платформа на колела. Костюмите, каските и раниците се уголемяваха допълнително от религиозни тотеми, често доста обременяващи. Това бяха златни статуи, кръстове, пагоди, демони, змии, мечове, рицари с броня, змейове, морски чудовища, лъкове и стотици други неща, които Рашмика не си направи труда да различи. Всичко се теглеше с мускулна сила, без механична помощ. Дори при умерената гравитация на Хела поклонниците бяха превили гръб от усилие и всяка тяхна крачка издаваше крайна фаза на изтощение.

Нещо привлече погледа й далече, на юг, както предполагаше. Погледна остро натам, но улови само избледняващ облак: синьо-виолетово сияние, изчезващо зад най-близката редица хълмове.

Миг по-късно зърна още един блясък в същата посока. Беше остър и краткотраен като премигване, но остави подире си същата постепенно изчезваща аура.

И почти веднага — трети. А после — нищо.

Момичето нямаше представа какво представляват тези отблясъци, но по всичко личеше, че не са далеч от онази част на Неизменния път, където трябваше да се намират в момента катедралите. Може би бе станало свидетел на част от работата по разчистването, за която бе говорил квесторът.

После пък се случи нещо друго, само че този път значително по-близко. Платформата, върху която се намираха Наблюдателите, се накланяше към хоризонтално положение. Когато стигна ъгъл от около трийсет градуса, тя спря и с едно свръхестествено гладко движение всички Наблюдатели се надигнаха и седнаха, а оковите им се отвориха.

Движението беше толкова рязко, че Рашмика се стресна. Напомняше координираното надигане на армия от сомнамбули.

Нещо мина и се отърка в нея — не грубо, но не и съвсем леко. Последва го друго такова.

Отминаваше я процесия от същите поклонници със скрити от качулки глави. Тя погледна назад и видя, че към платформата наближава дълга редица от тях. Излизаха през един люк на покрива на кервана, който не беше забелязала до този момент. Същевременно качените върху платформата слизаха оттам редица подир редица и тръгваха по лекия наклон с напълно синхронизирани движения. Щом стигнаха кервана, образуваха своя редица, заобиколиха платформата от задната страна и изчезнаха през друг люк. Още не всички бяха успели да слязат, когато новата група Наблюдатели започна да заема местата им: легнаха по гръб и закопчаха веригите около глезените и китките си. Всичко това отне може би две минути и беше осъществено с такова маниакално спокойствие, което не допускаше мисълта, че е възможно цялата тази процедура да бъде изпълнена по-бързо. Рашмика си помисли, че макар и за кратко, известно време Халдора беше останала без наблюдение. След това обаче си даде сметка, че това не е вярно, тъй като не забеляза признаци от подобна активност другаде в кервана: останалите платформи бяха все така наклонени под обичайния ъгъл за наблюдение. Несъмнено смяната на Наблюдателите се правеше така, че евентуалното изчезване на Халдора да бъде видяно поне от една група от тях.

Досега не й беше минало през ума, че Наблюдателите прекарват известно време извън платформата. Но ето че сега слизаха послушно в редичка надолу в кервана. Интересно й беше да разбере дали това се правеше, защото разполагаха с предостатъчно Наблюдатели, или те имаха нужда от време на време да слизат от платформите, за да се поддържат в добро здравословно състояние.

Несъмнено поредицата далечни отблясъци беше просто съвпадение с току-що станалото, но те подчертаха “смяната на караула” по особен начин, който дори й се стори леко смущаващ. При последното си идване тук тя беше останала с неопределеното усещане, че наблюдава някаква свещена церемония. Сега й се струваше, че са я хванали и по някакъв начин е накърнила светостта на ритуала.

И последните от новата група Наблюдатели също заеха местата си върху платформата. По нищо не личеше, че с присъствието си им беше попречила да се вместят в необходимото време. Платформата започна да се накланя обратно до същия ъгъл като останалите по-нататък върху покрива, така че да бъде успоредна на Халдора.

Рашмика се обърна и проследи с поглед отиващите си Наблюдатели от предишната смяна. Бяха останали трима, после — двама, накрая в дупката изчезна и последният. Люкът, през който се бе появила новата смяна, вече бе плътно затворен и прилепнал за покрива, другият обаче оставаше отворен.

Рашмика погледна към Наблюдателите върху платформата. Те като че ли бяха забравили напълно за нейното присъствие, ако изобщо го бяха забелязали. Може би я бяха отчели просто като незначителна пречка по пътя към изпълнението на дълга си.

Тя тръгна към отворения люк, като същевременно се стараеше да не изпуска от поглед платформата. При сегашния й наклон беше невъзможно някой от намиращите се върху нея да я вижда дори с периферното си зрение, особено пък като се имаше предвид, че всички бяха с шлемове и качулки.

Нямаше намерение да слиза през люка. Но изпитваше силно любопитство да види какво има долу. Един поглед щеше да е достатъчен. Може би нямаше да зърне нищо повече освен стълбичка от тръбни елементи, водеща някъде, може би до херметична камера. Или пък може би щеше да види… е, тук въображението й замря безпомощно. Не можеше да се отърве от картината на свързани към индивидуални машини Наблюдатели, които ги освежават за следващата смяна.

Керванът се олюля и се блъсна в нещо. Момичето се хвана за близкото перило, очаквайки вратата на люка да се затвори всеки момент. Досега Наблюдателите се бяха държали кротко, но нямаше представа как биха реагирали, ако нахлуеше на тяхна територия. Не знаеше почти нищо за сектата им. Може би използваха поредица от смъртни наказания за посегателите на тайните си. В този миг през главата й мина въпросът дали Харбин не беше направил точно това, което сега се готвеше да стори тя. В много отношения приличаше на брат си. Не й беше трудно да си го представи как опитва да убие времето, като се разхожда из кервана, как се натъква на същата смяна на Наблюдателите и се поддава на естественото си любопитство да види какво има долу. Следващата мисъл й допадна още по-малко: ами ако Харбин беше един от Наблюдателите?

Направи още няколко крачки, докато стигна до ръба на люка. Все още не го бяха затворили. Откъм дълбините му се носеше топла червена светлина.

Рашмика отново се хвана здраво, за да бъде сигурна, че няма да падне през отвора, ако керванът пак се удари в нещо. Надникна и видя само най-обикновена стълбица, спускаща се надолу, докъдето стигаше погледът й. За да надзърне по-дълбоко, трябваше да се наведе още.

Момичето се протегна и пусна перилото, което стискаше, за да направи това движение. Сега успя да надзърне по-надолу в дупката. Стълбичката свършваше в решетест под. Някакъв люк или врата водеше по-нататък в кервана… към херметична камера, освен ако Наблюдателите не прекарваха целия си живот във вакуум.

Керванът подскочи. Рашмика политна напред. Размаха ръце назад към перилото. Пръстите й загребваха само въздух. Тя се наклони още по-напред. Дупката се разшири, шахтата й се стори изведнъж много по-широка и дълбока, отколкото допреди няколко секунди. Рашмика запищя, убедена, че ще падне. Стълбицата беше от другата страна, нямаше как да се хване за нея.

Но внезапно млъкна. Нещо — или някой — я задържа. Човекът я издърпа внимателно назад от ръба на люка. Сърцето на Рашмика беше заседнало в гърлото. Тя за първи път разбра точно какво са имали предвид създателите на тази метафора.

Погледна към своя благодетел, но видя само отразената плочка пред своето лице и в нея — друго, по-малко отражение, и още по-малко, като последното от тях се губеше в потрепваща точка. Зад обрамченото от краищата на качулката огледало се забелязваше нещо като младежко лице. Скули, очертани ясно на светлината. Той поклати бавно глава, невъзможно беше да объркаш смисъла на посланието му.

Почти в същия миг, в който осъзна това, Рашмика остана отново сама. Наблюдателят мина откъм страната на люка, където се намираше стълбицата, плъзна се вдървено встрани и после заслиза. Все още задъхана от току-що преживения шок, Рашмика се приближи замаяно към ръба и застана там точно навреме, за да види как Наблюдателят натиска някакъв механизъм и капакът на люка започва да пада. Щом се изравни с останалата част на покрива, вратата се изви на деветдесет градуса.

Момичето отново беше само.

Изправи се на треперещите си крака. Чувстваше се глупава и безотговорна. Колко невнимателно беше постъпила, щом се бе стигнало дотам да бъде спасявана от един от поклонниците. И колко неразумно — да предполага, че те не забелязват нищо. Сега това бе станало повече от очевидно. Те през цялото време бяха наясно с присъствието й, просто бяха решили да не й обръщат внимание. Но когато най-накрая тя бе направила нещо, което нямаше как да пренебрегнат — нещо идиотско, ако трябва да бъдем честни — се бяха намесили бързо и строго, както правят възрастните хора, когато са край деца. Бяха предотвратили последствията от глупостта й, без мъмрене или предупреждение, но чувството за възмущение оставаше. Рашмика нямаше почти никакъв опит с порицаването и усещането беше колкото ново, толкова и неприятно.

Тогава нещо в нея се скъса. Тя се отпусна на колене върху бронирания люк и заудря с юмруци по него. Искаше Наблюдателят да се върне и да й обясни защо беше поклатил глава. Искаше да й се извини, да я накара да почувства, че не е направила нищо лошо, шпионирайки ритуала им. Искаше той да пречисти усещането й за вина, да го поеме върху себе си. Искаше грехът й да бъде опростен.

Продължи да удря по вратата, но не се случи нищо. Керванът продължаваше да се движи шумно напред. Подредените върху платформата Наблюдатели бдяха все така неуморно, вперили очи в Халдора. Най-сетне, смирена и унизена, чувствайки се дори още по-глупаво, отколкото в мига, когато я спаси човекът, Рашмика се изправи и тръгна по покрива към своята част от кервана. Под шлема си плачеше заради собствената си слабост, питайки се какво й бе дало повод да се мисли за достатъчно силна или смела, за да доведе докрай търсенията си.

Арарат, 2675 година

— Вярваш ли в съвпадения? — попита плувкинята.

— Не знам — отвърна Васко.

Стоеше до един прозорец във Високата раковина, стотина метра над решетката от улици. Беше сплел пръстите на ръцете си зад гърба, леко разкрачил обутите си в ботуши крака. Беше чул, че тук ще се проведе среща и нищо не го възпрепятства да присъства на нея. Никой не обясни защо тя щеше да се състои в подобната на раковина структура вместо в кораба, даващ, както се предполагаше, по-голяма сигурност.

Младежът погледна към водната ивица, разделяща издигащия се високо нагоре кораб от брега. Джъглъровата активност не беше намаляла, но водата в залива бе странно спокойна. От всички страни се виждаха форми, но водата между тях беше гладка като разтопен метал. Движещите се фенери на лодките блуждаеха над водната ивица. Те се носеха към кораба, образувайки накъсана поредица. Можеше да се каже, че джъглърите им даваха свободен достъп дотам.

— Слуховете се разнасят бързо — додаде плувкинята. — Несъмнено ти също си чул?

— За Клавейн и момичето ли?

— Не само за тях. За кораба. Казват, че отново започнал да оживява. Неутринните детектори… нали знаеш за тях? — Не изчака отговора му. — Доловили са рязко повишаване на активността в сърцевината на двигателите. Започнали да се загряват след двайсет и три години. Корабът мисли да потегля.

— Никой не му е казвал да го прави.

— И не е необходимо. Той си има собствено съзнание. Въпросът е по-добре ли ще бъде за нас да сме на борда му, когато излети или излезе от атмосферата на Арарат? Знаем, че там горе се води битка, макар в началото не всички да вярвахме на тези “бабини деветини”.

— Но сега вече няма почти никакво съмнение — рече Васко. — Джъглърите, изглежда, също са взели някакво решение. Позволяват на хората да влизат в кораба. Очевидно искат тяхната безопасност.

— Може би просто не искат да се удавят — отвърна плувкинята. — Може би просто се отнасят снизходително към нашите решения, каквито и да са те. Може би те просто не са от значение за тях.

Тя се казваше Пелерин. Познаваше я от предишната среща на борда на “Носталгия по безкрая”. Беше висока жена с типичната за плувците фигура. Имаше красиво лице с едри кости, високо чело и пригладена назад, лъщяща от парфюмирано олио коса, сякаш тъкмо излизаше от морето. Онова, което на пръв поглед минаваше за лунички по носа и скулите й, бяха всъщност бледозелени гъбични петънца. Плувците трябваше да ги наблюдават, тъй като те бяха индикатор, че морето ги харесва, че навлиза в тях, че разрушава бариерите между съвсем различни организми. Казваха, че рано или късно морето ще ги грабне като заслужена награда и ще ги разтвори в матрицата на патърн джъглърите.

Плувците се възползваха от това. Харесваше им да наблягат върху риска, който поемаха при всяко влизане в океана, особено когато бяха старши плувци като Пелерин.

— Напълно възможно е да искат те да бъдат в безопасност — съгласи се Васко. — Защо не влезете вътре, за да разберете?

— Никога не плуваме, когато морето е такова.

Младежът се разсмя.

— Такова ли? То никога не е било такова, Пелерин.

— Не плуваме, когато джъглърите са толкова развълнувани — уточни тя. — Те са непредсказуеми, също като вашите машини за остъргване. И преди сме губили плувци, особено когато морето подивее, както става сега.

— Според мен залогът надхвърля риска — заяви Васко. — Но какво ли пък знам аз? Аз съм всичко на всичко работник в хранителната индустрия.

— Ако беше плувец, Малинин, нямаше и да помислиш да плуваш в такава нощ.

— Вероятно си права — отговори той.

— Което означава?

Младежът си помисли за направената през същия ден саможертва. Мащабите на този жест бяха толкова необозрими, че все още не беше успял да го възприеме. Беше започнал да прозира в него, да проумява донякъде неговото величие, но имаше моменти, когато пред вътрешния му взор зейваше бездна от кураж и липса на егоизъм. Струваше му се, че цял един живот няма да е достатъчен, за да смали измеренията на онова, което беше преживял на айсберга.

Смъртта на Клавейн щеше да бъде винаги някъде в него, заседнала като парче от шрапнел; той щеше да усеща остро това чуждо присъствие с поемането на всяка глътка въздух.

— Означава — отвърна, — че ако собственото ми добруване ме вълнуваше повече от сигурността на Арарат… тогава, да, може би щях да помисля повечко дали да плувам.

— Какъв самонадеян горделивец си само, Малинин. Нямаш представа.

— Грешиш — заяви с внезапна жлъч младежът. — Имам представа, и то много добра. Можеш само да благодариш на Бога, че не стана свидетел на това, което преживях днес. Знам какво означава да бъдеш смел, Пелерин. Знам какво означава, колкото и да ми се иска да не знаех.

— А аз чух, че смелият бил Клавейн.

— Да не би да съм казал нещо друго?

— Като те слуша човек, ще реши, че става въпрос за теб.

— Аз бях там — отвърна Васко. — Това беше достатъчно.

Спокойствието в гласа й беше плод на явни усилия.

— Ще ти простя това, Малинин. Знам, че там всички сте преживели нещо ужасно. Умът ти явно не е издържал и е пострадал. Но аз видях как пред очите ми се удавиха двамата ми най-добри приятели. Видях как други двама се разтвориха в морето, а шестима свършиха в психиатричния лагер, където прекарваха дните си в лигавене и оставяха кървави следи по стените от изранените си нокти. Един от тях беше моята любима. Казваше се Шизуко. Сега ходя на посещения там и щом ме види, тя просто се засмива и продължава да рисува. Сега за нея означавам горе-долу толкова, колкото и времето. — Очите на Пелерин блеснаха гневно. — Така че недей да ми четеш лекции по смелост, ако обичаш. Всички сме виждали неща, които бихме предпочели да забравим.

Спокойствието й беше подкопало собственото му чувство за правота. Васко си даде сметка, че се тресе.

— Извинявай — промълви той. — Не трябваше да говоря така.

— Нека не го коментираме повече — предложи плувкинята. — И никога, никога повече не ми казвай, че не ни стиска да плуваме, когато не знаеш абсолютно нищо за нас.

С тези думи Пелерин го остави сам. Той остана на мястото си, отдаден на бурните си мисли. Редицата лодки се виждаше все така ясно, само че сега фенерчето на всяка от тях отстоеше мъничко по-далеч от брега.

ДВАЙСЕТ И ПЕТ

Арарат, 2675 година

Васко намъкна анонимно кафяво палто върху униформата си на член на „Оръжие на сигурността”, слезе от Високата раковина и тръгна незабелязан в тъмнината.

Щом излезе навън, усети напрежение във въздуха — като нервното затишие, предшестващо електрическа буря. Тълпите се движеха на бурни вълни из тесните, подобни на дефилета виещи се улици. Осветлението с фенери придаваше на всичко това атмосфера на злокобен карнавал, на който никой не се смее и не подвиква. Чуваше се единствено приглушеното бръмчене на хиляди гласове, като рядко някой от тях се издигаше над нормалното за говорене ниво.

Младежът не ги винеше особено за реакциите им. Към края на следобеда бе направено само едно официално лаконично съобщение за смъртта на Клавейн и вече беше малко вероятно в колонията да е останало местенце, където не са научили новината. Приливът на хора из улиците бе започнал още преди залеза и появата на светлините в небето. Хората съвсем правилно бяха почувствали, че нещо в официалното съобщение липсва. В него не се споменаваше за Хури или за детето, нито пък за битката в близкото до Арарат пространство, а само обещанието, че когато му дойде времето, ще бъде дадена по-пълна информация.

Неорганизираното шествие от лодки бе започнало малко по-късно. Сега се бе образувала цяла огърлица от поклащащи се светлинки край основата на кораба, а междувременно все нови и нови лодки отплуваха от брега. Офицерите от „Оръжие на сигурността” правеха всичко, зависещо от тях, за да задържат напускащите колонията лодки, но битката им беше предварително обречена. Тази организация не беше предвиждана да се справя със случаи на масово гражданско неподчинение и най-доброто, което колегите на Васко бяха в състояние да направят при създадената обстановка, беше да забавят тръгването. Отвсякъде пристигаха доклади за безредици, пожари, вълнения и принудителни арести от редовните служители на „Оръжие на сигурността”. Джъглъровата активност, каквото и да означаваше, продължаваше с неотслабваща мощ.

Васко беше благодарен, че го освободиха от предвидените му по график дежурства. Докато се движеше сред тълпите, все още неизяснил за самия себе си своето участие в събитията от деня, той се вслушваше в носещите се слухове. Около сърцевината на истината — че Клавейн е убит при завършила с успех акция за спасяването на нещо изключително важно за колонията — се бяха натрупали пластове умозаключения и неистини. Част от тях бяха невероятно изобретателни в подробностите около смъртта на стареца.

Васко спираше наслука малки групички и преструвайки се на несведущ, питаше какво се е случило. Беше се погрижил никой да не види униформата му и в никоя от групичките да няма хора, които биха могли да го познават.

Онова, което чу, го отврати. Изслуша картинни описания на престрелки и бомбени машинации, на хитрини и саботажи. Остана изумен и ужасен от откритието колко лесно бяха изтъкани всички тези истории от простия факт за смъртта на Клавейн. Това беше проява на лукавото, болно обществено въображение.

Също толкова обезсърчаваща беше страстта, с която слушащите приемаха историите, подсилваха казаното с вмъкването на собствените си предположения за вероятното развитие на събитията. По-късно, след като нададе ухо към доста разговори, младежът се убеди, че всички тези разкрасявания са вплетени безпроблемно в главния разказ. Изглежда никой не се смущаваше, че много от историите бяха противоречиви или поне трудно можеха да се възприемат като повествования за една и съща поредица от събития. Неведнъж например Васко чу, че заедно с Клавейн умрял Скорпион или някой друг от ръководителите на колонията. Фактът, че част от въпросните личности вече се бяха появили, за да направят кратки, успокояващи изявления, очевидно не се броеше. Обезсърчен, изпитващ чувство за безизходица, той осъзна, че дори да започне да разказва събитията точно както се бяха случили, неговата версия няма да се радва на по-голяма популярност от лъжите, които се разнасяха в момента. Той всъщност не беше станал лично свидетел на смъртта, така че щеше да преразкаже истината според собствената си гледна точка и това пак щеше да е репортаж от втора ръка. Нямаше да му обърнат особено внимание, тъй като съдържанието щеше да е нелицеприятно, а детайлите — прекалено неопределени.

Тази вечер хората имаха нужда от недвусмислен герой. И с помощта на някакъв тайнствен самоорганизиращ се процес на създаване на истории, щяха да получат точно това.

Васко си проправяше път в тълпата, когато чу името си.

— Малинин.

Не успя да различи веднага викащия го сред човешкото множество. Една жена стоеше в малък притихнал кръг. Тълпата се носеше покрай нея, без да наруши личното й пространство. Носеше черно палто с дълъг подгъв, с експлозия от черна кожа вместо яка, а горната част на лицето й беше засенчена от черно кепе без никакви обозначения.

— Уртон? — попита със съмнение той.

— Аз съм — потвърди тя и пристъпи към него. — Предполагам ти също си в отпуск за тази нощ. Защо не си почиваш вкъщи?

Нещо в тона й го накара да заеме отбранителна позиция. Все още се чувстваше непрекъснато преценяван в нейно присъствие.

— Бих могъл да ти задам същия въпрос.

— Защото знам, че няма никакъв смисъл. Не и след това, което се случи днес там.

Засега реши да приеме като чиста монета опитите ида бъде учтива. Но нямаше представа къде ще го отведе това.

— Опитах да заспя следобед — отвърна той, — но чувах само писъци. И виждах само кръв и лед.

— Ти дори не беше вътре, когато се случи.

— Така е. Представи си в такъв случай как трябва да се чувства Скорпион.

Сега, когато Уртон се озова до него, той също се оказа в малката спокойна ниша, която бе създала около себе си. Интересно как го беше постигнала. Струваше му се малко вероятно носещите се наоколо хора да знаят коя е Уртон. Трябва да усещаха нещо покрай нея: електрическо пробождане от неприятно предчувствие.

— Съжалявам, че трябваше да направи това — рече Уртон.

— Не съм сигурен как ще го приеме в по-дългосрочен план. Двамата бяха много близки приятели.

— Знам.

— Това не беше просто какво да е старо приятелство — продължи Васко. — Някога Клавейн е спасил живота на Скорпион, когато трябвало да го екзекутират. Връзката помежду им стигаше чак до Казъм Сити. Не мисля, че на тази планета има друг човек, когото Клавейн да уважава толкова много, колкото Скорпион. И Скорпион също го знаеше. Отидох с него на острова, където чакаше Клавейн. Видях ги да разговарят. Приличаха повече на двама стари авантюристи, видели заедно много неща, и които знаят, че никой друг не ги разбира така добре.

— Скорпион не е толкова стар.

— Стар е — настоя Васко. — Поне за прасе.

Уртон го поведе из човешкото множество към брега. Тълпата започна да оредява, а солено-топлият нощен бриз започна да дразни ушите му. Отгоре странните светлини гравираха тайнствени мотиви от единия до другия хоризонт. Напомняха донякъде фойерверки или изгрев, но приличаха най-вече на грижливо начертан урок по геометрия.

— Притесняваш се как ще му се отрази това, така ли? — попита Уртон.

— Ти как би се почувствала, ако трябва да убиеш хладнокръвно най-добрия си приятел? При това бавно, пред публика?

— Не мисля, че бих го понесла много добре. Но пък аз не съм Скорпион.

— Какво би трябвало да означава това?

— Той ни ръководеше компетентно по време на отсъствието на Клавейн, Васко, и знам, че имаш много добро мнение за него, но това не го прави ангел. Вече спомена, че приятелството на прасето и Клавейн е още от Казъм Сити.

Младежът наблюдаваше как светлините се плъзгат по зенита, оставяйки пръстеновидни следи като шарките, които виждаше понякога, когато притиснеше върховете на пръстите към затворените си клепачи.

— Да — отвърна неохотно той.

— Е, какво според теб е правел Скорпион в Казъм Сити? Не е хранел бедните и нуждаещите се. Бил е престъпник, убиец.

— Нарушавал е закона по време, когато законът е бил брутален и нечовешки — заяви Васко. — Това не е едно и също, нали?

— Водела се е война. Аз съм чела същите учебници по история като теб. Да, правилата и мерките при тази извънредна ситуация са били драконовски, но нима това извинява убийството? Тук не става въпрос за самозащита или за защита на собствените интереси. Скорпион е убивал заради спорта.

— Бил е роб на хората, които са го тормозили — каза Васко. — Те именно са го направили това, което е: генетична сляпа улица.

— И това го освобождава от отговорност, така ли?

— Не разбирам накъде биеш, Уртон.

— Казвам само, че Скорпион не е толкова тънкокож, колкото ти се иска да мислиш. Да, сигурна съм, че е разстроен от онова, което причини на Клавейн…

— Което беше принуден да причини — поправи я младежът.

— Както и да е. Става въпрос, че той ще го преживее, така както е преживял всички останали, извършени от самия него жестокости. — Тя повдигна козирката на кепето си, взря се в лицето му с блеснали очи, като че ли опитвайки да не пропусне нито един детайл от изражението на своя събеседник. — Вярваш в това, нали?

— Точно сега не съм съвсем убеден.

— Трябва да го вярваш, Васко. — Направи му впечатление, че беше престанала да го нарича “Малинин”. — Алтернативата е да се съмняваш в способността му да бъде лидер. Не би стигнал чак дотам, нали?

— Не, разбира се. Имам пълна вяра в него като лидер. Попитай когото и да е тук тази нощ и ще получиш същия отговор. И знаеш ли какво? Всички сме прави.

— Разбира се, че сме.

— А ти какво смяташ, Уртон? Съмняваш ли се в него?

— Ни най-малко — отвърна тя. — Честно казано, съмнявам се, че е изгубил дори частично съня си заради нещо от случилото се днес.

— Звучи невероятно коравосърдечно.

— Искам да бъде коравосърдечно. Искам той да бъде коравосърдечен. Ето за това става дума. Точно това искаме, точно от това качество в нашия лидер се нуждаем сега. Не си ли съгласен?

— Не знам — промълви Васко, усещайки, че го обзема смазваща умора. — Знам само, че не съм дошъл тук тази нощ, за да говоря за случилото се днес. Излязох, за да си проясня малко главата и да опитам да забравя част от него.

— Аз също — заяви Уртон. Гласът й беше омекнал. — Съжалявам. Нямах намерение да ровя в случилото се. Но начинът ми да се справя с него, изглежда, е като го разисквам. Беше ужасно мъчително за всички ни.

— Така е. Приключи ли вече с тази тема? — Усети надигащия се в гърдите му гняв, алена вълна, подриваща защитните стени на учтивостта. — През по-голямата част от вчерашния и днешния ден се държеше така, сякаш ти е трудно да се намираш в едно и също полукълбо с мен, камо ли в едно и също помещение. На какво дължа тази внезапна промяна в поведението ти?

— Съжалявам, че се държах така.

— Малко си позакъсняла с разкаянието, ако ме питаш.

— Това е начинът, по който се справям, Васко. Защо не бъдеш малко по-снизходителен към мен? В това нямаше нищо лично.

— Е, накара ме да се почувствам много по-добре.

— Намирахме се в опасна ситуация. Бяхме тренирани за подобни неща. Познавахме се и знаехме, че можем да разчитаме един на друг. И изведнъж в последната минута се появяваш ти, един напълно непознат за мен, на когото се очаква да поверя живота си. Мога веднага да ти изредя имената поне на десетима офицери от „Оръжие на сигурността”, с които зад гърба си бих се чувствала несравнимо по-спокойна.

Васко забеляза, че тя го води към брега, където тълпата оредяваше. Тъмните очертания на лодките блокираха и без това скритата от мрака гледка между земята и водата. Някои бяха готови за потегляне, други бяха пуснали котва.

— Скорпион избра да ме включи в мисията — обясни той. — Веднъж щом това решение беше взето, трябваше да намериш куража да го приемеш. Или не се довери на преценката му?

— Един ден ще застанеш на моето място, Васко, и подобни ситуации няма да ти допадат повече, отколкото допадат на мен сега. Тогава ела да ми изнесеш лекция за доверието в преценките и ще видим колко убедително ще прозвучи. — Уртон направи пауза, взря се в небето, което в този миг една алена линия пресече от единия до другия край. Беше избегнала въпроса му. — Всичко се обърна някак си не както трябва. Не те извиках от тълпата, за да започнем да се препираме. Исках да кажа, че съжалявам. Исках също така да разбереш защо се държа по този начин.

Младежът се опитваше да сдържа гнева си.

— Добре.

— И признавам, че сгреших.

— Нямаше как да знаеш какво ще се случи — рече той.

Събеседничката му сви рамене и въздъхна.

— Да, така е. Каквото и да говорят, той направи това, което трябваше, нали? Когато дойде ред да заложи живота си, го стори, без да се поколебае.

Стигнаха до редицата лодки. Повечето от тези, които все още се намираха на сушата, бяха развалини: в корпусите им близо до ватерлинията зееха дупки, проядени от морски организми. Рано или късно щяха да бъдат взети за претопяване, за да направят след това от тях нови лодки. Металообработването използваше съвестно всяко парче метал. Полученото след рециклирането количество обаче винаги беше по-малко, отколкото използваното за направата на оригиналната лодка.

— Гледай — рече Уртон и посочи към залива.

Васко кимна.

— Знам. Вече се наобиколили основата на кораба.

— Нямам предвид това. Погледни малко по-нагоре, Ястребово око. Виждаш ли ги?

— Да — отговори миг по-късно той. — Да. Боже мили. Никога няма да успеят.

Виждаха се миниатюрни светлинки около основата на кораба, малко по-високо от полюшващия се пръстен от лодки, който той вече беше забелязал. Доколкото можеше да прецени оттук, не бяха изкачили повече от четирийсет-петдесет метра над водната повърхност. Корабът се издигаше на няколко хиляди метра по-нагоре.

— Как се катерят? — попита той.

— С ръце, предполагам. Виждал си как изглежда това отблизо, нали? Прилича на рутеща се скална стена, цялата в дупки за хващане и прагчета. Вероятно не е чак толкова трудно.

— Но най-близкият вход за кораба трябва да е на неколкостотин, ако не и на повече метра от морската повърхност. Самолетите винаги кацат край върха. Никога няма да успеят — повтори той. — Тези хора са се побъркали.

— Не са се побъркали. Просто са изплашени. Ама истински изплашени, до смърт. Въпросът е дали и ние да не се присъединим към тях.

Васко не отговори. Беше се вторачил в една от светлинките, която полетя към морето.

Двамата наблюдаваха дълго спектакъла. Не видяха да пада друга. Останалите продължаваха бавното си неуморно изкачване, без да се обезсърчат от падането, на което несъмнено голяма част бяха станали свидетели. Най-долу, където лодките се поклащаха и се удряха в корпуса, все нови и нови хора започваха да се катерят. Лодки се връщаха от кораба и се носеха бавно из залива и това увеличаваше напрежението на чакащите на брега. Представителите на „Оръжие на сигурността” се губеха сред увеличаващите се ядосани и уплашени хора, които чакаха връщащите се лодки, за да откарат на свой ред и тях до кораба. Васко видя един от членовете на „Оръжие на сигурността” да говори припряно нещо в средството за комуникация на китката си, очевидно искайки помощ. Почти беше свършил разговора, когато някой го блъсна и той падна на земята.

— Би трябвало да направим нещо — възкликна младежът.

— В момента не сме дежурни, а и сме само двама, прекалено малко, за да променим положението. Ще трябва да измислят нещо по-различно. По всичко личи, че няма да успеят да задържат още дълго положението. Не мисля, че все още искам да оставам тук. — Имаше предвид крайбрежната линия. — Направих справка с докладите, преди да изляза. Нещата не са толкова зле източно от Високата раковина. Гладна съм и бих пийнала нещо. Искаш ли да дойдеш с мен?

— Нямам особен апетит — отвърна Васко. Гладът, който бе започнал да чувства, бе убит при вида на падащия в морето човек. — Но няма да се откажа да пийна нещо. Сигурна ли си, че някъде все още е отворено?

— Знам няколко места, където бихме могли да опитаме.

— В такъв случай познаваш този район по-добре от мен.

— Проблемът ти е, че не излизаш достатъчно — заяви тя. Вдигна яката на палтото си и прихлупи кепето си по-ниско. — Да вървим. Да се махаме оттук, преди положението да е станало още по-лошо.

Оказа се права за зоната източно от Високата раковина. Много членове на „Оръжие на сигурността” бяха разквартирувани тук, затова районът винаги се бе славил с лоялността си към администрацията. Сега на това място цареше потискащо, изпълнено с укор спокойствие. Улиците не бяха по-многолюдни от обичайното за това време на нощта и въпреки че повечето заведения бяха затворени, барът, който имаше предвид Уртон, все още работеше.

Тя го поведе през главното помещение към ниша с два стола и маса, очевидно отмъкнати от някое от поддържаните от централната управа места за отдих и култура. Екранът над нишата предаваше една от правителствените новинарски програми, но в момента излъчваха единствено образа на Клавейн. Снимката му беше направена само преди няколко години, но със същия успех можеше да е бил заснет и преди няколко столетия. Човекът, с когото Васко беше прекарал последните Два дни, изглеждаше два пъти по-стар, двойно по-съсипан от времето и обстоятелствата. Под снимката на Клавейн бяха изписани две дати, разделени от почти петстотин години.

— Ще донеса бира — обяви Уртон, без да му даде възможност да спори.

Беше свалила палтото и шапката си и ги беше струпала на стола срещу неговия.

Младежът я проследи с поглед, докато се загуби в царящия в бара полумрак. Вероятно беше сред редовните посетители тук. Докато стигнат до нишата, зърна няколко лица, които му се сториха познати от курсовете на обучение, които бе преминал в „Оръжие на сигурността”. Някои от тях пушеха морски водорасли… от онзи вид, който, изсушен и приготвен по специален начин, действаше като лек наркотик. Васко си го спомняше от обученията. Беше незаконен, но човек можеше да си го набави по-лесно, отколкото цигари от черния пазар, които според слуховете се доставяли от намаляващите запаси в трюмовете на “Носталгия по безкрая”.

Когато Уртон се върна, младежът си беше свалил палтото. Тя сложи бирите пред него и той отпи предпазливо от своята. Имаше неприятен цвят, напомнящ урина. Произвеждаше се от друг вид водорасли и можеше да бъде наречена “бира” само в най-широкия смисъл на думата.

— Говорих с Драйго — каза тя, — човекът, който управлява това място. Твърди, че офицери на „Оръжие на сигурността” току-що отишли и пробили дупки във всички останали на брега лодки. Не позволяват на никого повече да тръгва, а върне ли се някоя лодка, веднага я конфискуват и арестуват всички на борда й.

Васко отпи от бирата си.

— Радвам се в такъв случай че не са прибягнали към по-груби методи.

— Не можеш да ги виниш. Казват, че трима вече са се удавили при прекосяването на залива. Други двама паднали от кораба, докато се катерили.

— Сигурно си права, но ми се струва, че хората би трябвало да имат право да постъпват както искат, дори ако това ги убива.

— Притесняват се да не настане масова паника. Рано или късно някой ще опита да преплува разстоянието дотам и тогава ще го последват стотици. А колко според теб биха стигнали до кораба?

— Нека ги оставят. Какво ако потънат? Какво ако замърсят джъглърите? Наистина ли мислиш, че сега това би могло да има някакво значение?

— Ние поддържаме обществения ред на Арарат вече повече от двайсет години — каза Уртон. — Не можем да оставим всичко да отиде по дяволите за една нощ. Хората, използващи лодките, вземат без разрешение собственост на колонията, която няма как да бъде заменена. Не е справедливо спрямо гражданите, които не искат да бягат към кораба.

— Но ние не им даваме никаква алтернатива. Казано им е, че Клавейн е мъртъв, но никой не им е обяснил какви са онези светлини в небето. Чудно ли е в такъв случай че са уплашени?

— Мислиш, че ще бъде по-добре, ако им се каже за войната?

С опакото на дланта си Васко избърса устни, по които бяха останали бели следи от водорасловата бира.

— Не знам, но ми е писнало всички да бъдат лъгани само защото управата смята, че е в наш интерес да не знаем фактите. Същото се случи и при изчезването на Клавейн. Скорпион и другите решиха, че няма да успеем да смелим факта за самоубийствените му намерения, затова измислиха някаква история как уж тръгнал да обикаля света. Сега пък са на мнение, че хората няма да понесат начина, по който той умря, и още по-малко — за какво всъщност е всичко. Затова не казват нищо на никого.

— Мислиш, че Скорпион би трябвало да поеме по-твърдо инициативата?

— Уважавам Скорпион — отвърна младежът, — но къде е той сега, когато имаме нужда от него?

— Не си единственият, който си задава този въпрос.

Нещо привлече погледа на Васко. Картината на екрана се бе променила. Лицето на Клавейн беше заместено за миг от логото на управата. Уртон се обърна на мястото си, продължавайки да отпива от чашата си.

— Нещо става — обяви тя.

Логото премигна и изчезна. Сега гледаха към Скорпион, който се намираше насред меките извивки на розовия интериор на Високата раковина. Прасето носеше обичайната си неофициална униформа от черни кожени дрехи, а четвъртитата му глава бе закрепена без посредничеството на врат за масивния, напомнящ варел торс.

— Знаеше, че ще стане това, нали? — попита младежът.

— Драйго ми каза. Чул, че горе-долу по това време е предвидено да бъде излъчено официално съобщение. Нямах представа обаче за какво ще бъде, нито че на него ще се появи Скорпион.

Прасето заговори. Васко тъкмо се чудеше как да увеличи звука, когато гласът на Скорпион гръмна из лабиринта от ниши.

— Моля за вашето внимание — каза той. — Всички знаете кой съм аз. Сега говоря като действащ лидер на тази колония. С голямо съжаление трябва да потвърдя, че Невил Клавейн беше убит днес по време на мисия с изключително голяма важност за стратегическата сигурност на Арарат. Тъй като участвах в същата операция, мога да ви уверя, че без смелостта и саможертвата на Клавейн настоящата ситуация щеше да бъде несравнимо по-тежка. Мисията ни завърши успешно. Възнамерявам при по-подходящи обстоятелства да ви информирам за случилото се по време на въпросната операция. Но първо трябва да поговорим за смущенията във всички сектори на Първи лагер и за действията, които „Оръжие на сигурността” предприе, за да възстанови обществения ред. Моля ви, слушайте внимателно, защото от това зависи животът на всички ни. Няма да има повече прекосяване на разстоянието до “Носталгия по безкрая” без специално разрешение. Ограничените ресурси на колонията не могат да бъдат рискувани по такъв начин. Всички неофициални опити за придвижване до кораба ще бъдат наказвани с незабавно екзекутиране.

Васко погледна към Уртон, но не успя да определи дали изражението й издава отвращение или безмълвно одобрение.

Прасето изчака миг, преди да продължи. Нещо в предаването не беше наред, защото същата снимка на Клавейн започна да се появява отново, наслагвайки се като блед ореол върху лицето на Скорпион.

— Разбира се, ще има и алтернатива. Правителството препоръчва всички граждани да си вършат работата и да не правят опити да напускат острова. То обаче е наясно, че една малка част от тях желаят да се настанят на “Носталгия по безкрая”. Затова, от утре по обяд и докогато е необходимо, администрацията ще осигури безопасен легален транспорт до кораба. Предназначеният за тази цел самолет ще пренася групи от по сто човека до “Безкрая”. От шест часа сутринта утре правилникът за превозването, включително за определянето на личните вещи, ще може да се получи от Високата раковина и от останалите административни центрове, или от униформения персонал на „Оръжие на сигурността”. Не е нужно да изпадате в паника, че няма да се качите на първия полет, защото, повтарям, полетите ще продължат, докато има желаещи.

— Нямат избор — промълви едва чуто Васко. — Скорп постъпва правилно.

Прасето обаче не беше приключило.

— Желаещите да се качат на борда на “Безкрая” трябва да разберат следното: условията на борда ще бъдат отвратителни. През последните двайсет и три години там рядко са се качвали едновременно повече от трийсетина души. По-голямата част от кораба сега е необитаема или просто не е картографирана. За да се справи с потока от стотици, а може би и хиляди бежанци, „Оръжие на сигурността” ще бъде принудена да наложи стриктно изпълнение на аварийния правилник. Ако мислите, че кризисните мерки в Първи лагер са драконовски, значи нямате представа колко по-зле може да бъде положението вътре в кораба. Единственото ви право там ще бъде правото на оцеляване и ние ще диктуваме как да бъде интерпретирано.

— Какво иска да каже с това? — учуди се Васко, докато Скорпион продължи да обяснява как ще се процедира с транспортирането.

— Иска да каже, че ще трябва да замразяват хората — отвърна Уртон. — Да ги натъпчат в спалните ковчези като по времето, когато корабът пристигна тук.

— В такъв случай би трябвало да им го каже.

— Очевидно не иска.

Но онези камери за замразяване не са никак сигурни — възкликна младежът. — Знам какво се случи последния път, когато ги използваха. Много хора не бяха извадени живи от тях.

— Това няма значение, нали? Така шансовете им пак са по-големи, отколкото ако опитат да осъществят самостоятелно пътуването… дори без заповедта за екзекутиране.

— Все пак не разбирам. Защо изобщо управата дава тази възможност, след като смята, че не е правилна?

Уртон сви рамене.

— Защото може би не е сигурна какво да прави. Ако обявят всеобща евакуация в кораба, наистина ще настане паника. Откъде биха могли да знаят дали за хората ще бъде по-добре да бъдат евакуирани на кораба, или да останат на сушата?

— Няма откъде — съгласи се Васко. — Каквото и да изберат, винаги съществува риск именно то да се окаже неправилното решение.

Събеседницата му закима отсечено. Почти беше свършила бирата си.

— По този начин Скорпион поне избира златната среда. Част от хората ще отидат в кораба, други ще предпочетат да си останат по домовете. Това е перфектното решение, ако искаш да увеличиш максимално шанса поне някои от хората да оцелеят.

— Звучи доста безсърдечно.

— И е така.

— В такъв случай очевидно не е нужно да се тревожиш, че Скорпион не е безсърдечният лидер, от когото се нуждаем според теб.

— Достатъчно е безсърдечен — съгласи се тя. — Разбира се, може би тълкуваме всичко това абсолютно неправилно. Но ако все пак сме прави, ставащото шокира ли те?

— Не, струва ми се, че не. И мисля, че си права. Действително имаме нужда от силна личност, готова да мисли дори за немислимото. — Васко остави чашата си. Беше пълна наполовина, но с жаждата му се беше случило същото каквото и с апетита. — Един въпрос — додаде той. — Защо внезапно стана толкова мила с мен?

Уртон го изгледа така, както специалист по ципокрили би могъл да изследва набучен на игла образец.

— Защото ми мина през ума, че след време може да се превърнеш в полезен съюзник.

Хела, 2727 година

Специалният костюм заяви:

— Чухме новината, Куейч.

Внезапно прозвучалият глас го стресна, както винаги. Беше сам. Грьолие току-що бе приключил огледа на очите му и беше намазал инфектирания абсцес под единия изтеглен клепач. Днес металната щипка на поддържащото вечно отворени очите му съоръжение му се струваше необичайно безмилостна, сякаш докато Куейч бе спал, главният лекар бе заострил тайничко малките и кукички. Разбира се, не ставаше въпрос за истински сън. Сънят беше лукс, който си спомняше само в най-общи линии.

— Не знам за каква новина става дума — рече той.

— Ти направи малкото си съобщение пред събраното долу множество. Ние го чухме. Ще водиш катедралата през Пропастта на опрощението.

— А вас какво ви засяга това, дори да е вярно?

— Това е лудост, Куейч. А твоето умствено здраве ни засяга в голяма степен.

Виждаше костюма замъглено с периферното си зрение, около ясния централен образ на Халдора. Планетата тънеше наполовина в сянка, а линията, разделяща светлата от тъмната й част, беше прободена от ивици в кремави, охрени и фини тюркоазени оттенъци.

— Изобщо не ви пука за мен — заяви той. — Интересува ви единствено собственото ви оцеляване. Страхувате се, че ще ви унищожа, когато унищожа „Лейди Моруина”.

— „Когато” ли, Куейч? Честно казано, това ни смущава малко. Надявахме се, че все още имаш известна надежда за успех.

— Може би имам — призна той.

— След като никой досега не го е правил?

— „Лейди Моруина” не е коя да е стара катедрала.

— Не е. Тя е най-тежката и най-високата на Пътя. Това поне не те ли кара да се позамислиш?

— То ще направи триумфа ми дори още по-впечатляващ.

— Или провала ти, ако паднете от моста или разрушиш и него заедно с катедралата. Но защо сега, Куейч, след всички тези обиколки по повърхността на Хела?

— Защото почувствах, че моментът е подходящ — отговори той. — Вие няма как да усетите тези неща. Не и когато става въпрос за Божиите дела.

— Ти наистина си безнадежден случай — заяви специалният костюм. После синтезираният глас придоби настойчивост, която му бе липсвала до този момент. — Куейч, чуй ни. Прави, каквото си решил с „Лейди Моруина”. Няма да те спираме. Но първо ни пусни от тази клетка.

— Уплашени сте — произнесе той, като разтегна вкочанената и като че ли мъртва плът на лицето си в усмивка. — Наистина ви притесних, а?

— Не е нужно да става така. Погледни доказателствата, Куейч. Изчезванията зачестяват. Знаеш какво означава това, нали?

— Божието дело наближава кулминацията си.

— Или пък механизмът за укриване сдава багажа. Можеш да избираш между двете версии. Ние знаем коя интерпретация смятаме за по-правдоподобна.

— Знам всичко за вашата ерес. Не е нужно да слушам отново за нея.

— Все още ли ни смяташ за демони, Куейч?

— Вие се наричате “сенки”. Това не ви ли издава?

— Наричаме се “сенки”, защото сме точно това, както и вие сте сенки за нас. Това е установяване на факт, Куейч, а не теологично становище.

— Не желая да слушам нищо повече по този въпрос.

И това беше вярно: беше слушал достатъчно за тяхната ерес. Нищо освен лъжи, измислени, за да подкопаят вярата му. Многократно беше опитвал да ги отстрани от главата си, но така и не беше успял да го направи. Докато специалният костюм беше при него — докато онова нещо в костюма беше при него — той никога нямаше да може да забрави тези неистини. В момент на слабост — прегрешение, също толкова непростимо, колкото и онова отпреди двайсет години, което всъщност ги беше докарало тук — дори беше проследил някои от еретичните им твърдения. Беше ровил дълго в архивите на „Лейди Моруина”, за да ги проучи.

Сенките говореха за някаква теория. Тя не означаваше нищо за него, но когато бе потърсил из дълбоките архиви — документация, пренасяна през вековете в специални, вече доста разбити хранилища в търговските кораби на ултрите — беше открил отблясъци от изгубено знание, дразнещи намеци, от които умът му беше в състояние да сглоби нещо цялостно.

Намеци за нещо, наречено “брейнова теория”.

Това беше модел на вселената, антична космологична теория, преживяла кратка интерлюдия на популярност преди седемстотин години. Доколкото можеше да каже Куейч, теорията не беше опровергана, а просто изоставена, отстранена при появата на по-нови и по-цветни играчки. По онова време не беше лесно да се изпробват конкуриращите се теории, така че те оставаха или се срутваха в зависимост от чисто естетичните си достойнства и лекотата, с която можеха да бъдат опитомявани и манипулирани с математическите “сопи” и “остени”

Според тази теория вселената, за която ни осведомяваха сетивата, бе само част от нещо по-обемно, само един слой от подредените един върху друг пластове от съседни реалности. Куейч смяташе, че в този модел има нещо примамливо теологично — идеята за небесата горе и за ада — долу и притиснатия помежду им светски слой на възприеманата реалност.

Въпросната теория обаче нямаше нищо общо с небето и ада. Тя беше възникнала като отговор на друга теория, струйната, и по-точно — на една загадка в нея, известна като “йерархичния проблем”.

Отново ерес. Въпреки това не можеше да се въздържи да не рови още по-надълбоко.

Според теорията на струните основните градивни блокчета на материята, на най-основното ниво, което човек можеше да си представи, бяха едноизмерни обекти маса-енергия. Подобно на струните на китарата, те бяха в състояние да вибрират в определен дискретен режим, отговарящ на разпознаваема частица от класическата скала. Кварки, електрони, неутрино, дори фотони — всичко това бяха просто различни вибрационни режими на тези фундаментални струни. Оказваше се, че дори гравитацията е проява на поведението на струните.

Но гравитацията беше също и проблемът. На класическата скала — познатия свят от хора и сгради, кораби и светове — гравитацията беше много по-слаба, отколкото се смяташе. Да, тя държеше планетите в орбитите им около звездите. Да, тя държеше звездите в орбитите им около центъра на масата на дадената галактика. Но в сравнение с другите сили в природата, тя почти не съществуваше. Когато „Лейди Моруина” свалеше някоя от електромагнитните си куки, за да вдигне парче метал от доставилия го влекач, магнитът се съпротивляваше срещу цялата гравитационна сила на Хела — всичко, което успяваше да събере планетата. Ако гравитацията имаше мощта на другите сили, „Лейди Моруина” щеше да бъде смазана до тънка като атом палачинка, филм от смачкан метал върху абсолютно гладката сферична повърхност на една рухнала планета. Единствено благодарение на изключителната слабост на гравитацията на класическата скала, животът беше в състояние да съществува.

Според теорията на струните обаче, гравитацията беше всъщност изключително силна, стига да я разгледаш достатъчно отблизо. На скалата на Планк, която предлагаше възможно най-малкото измерване, теорията на струните предричаше изравняване на гравитацията с другите сили. На тази скала реалността наистина изглеждаше по-различно: свити като мъртви дървесни въшки в нея присъстваха седем допълнителни измерения — хиперпространства, достъпни само в микрокосмическите мащаби на квантово взаимодействие.

Този възглед обаче поставяше един естетически проблем. Другите сили — събрани заедно като една-единствена, обединена електрослаба сила[6] — се проявяваха като определена, характерна енергия. Силната гравитация на струйната теория обаче се разкриваше при сили, десет милиона милиарда пъти по-големи, отколкото електрослабите. Но при експериментите не можеше и дума да става за подобни енергии. Това беше йерархичният проблем и той се смяташе за непреодолим. Брейновата теория беше възникнала като опит да се реши този проблем.

Доколкото я разбираше Куейч, тя предполагаше, че гравитацията е действително толкова силна, колкото и електрослабата сила, дори на класическата скала. Но гравитацията изтичаше, преди да има възможност да се прояви. Онова, което оставаше — гравитацията, която познаваме от всекидневието си — беше само рядка утайка от нещо много по-силно. По-голямата част от силата й се разпръскваше странично, в съседните брейнове или измерения. Частиците, изграждащи по-голямата част от света, прилепваха към конкретен брейн-свят, конкретен пласт от “цялото”, както го наричаше тази теория. Ето защо обикновената материя на вселената виждаше само брейн-света, в който съществуваше: тя не беше свободна да отплува към цялото. Гравитоните обаче, частиците-посланици на гравитацията, нямаха подобни ограничения. Те бяха свободни да се носят из различните слоеве. Най-добрата аналогия, която бе успял да измисли Куейч, бяха напечатаните думи на страницата на книга, ограничени за вечни времена да съществуват върху дадена страница, без да знаят нищо за думите, напечатани на следващата страница, само част от милиметъра по-нататък. И за книжни червеи, които прояждат под верния ъгъл проход към следващата страница.

А къде беше мястото на сенките във всичко това? Ето тук Куейч трябваше да попълни сам подробностите. Онова, което като че ли намекваха сенките — сърцевината на ереста — беше, че те са посланици или форма за общуване на съседен брейн-свят. Възможно беше този свят да е напълно отделен от човешкия и в такъв случай единственият начин за комуникиране между двата беше цялото. Съществуваше обаче и друга вероятност: не беше изключено двата привидно отделни брейн-свята да са всъщност отделни части на един слой или брейн, който се беше нагънал обратно към себе си като фуркет. Ако случаят беше такъв — а сенките не бяха казали нищо по въпроса, — тогава те бяха пратеници не от друга реалност, а просто от по-далечно ъгълче от познатата вселена, немислимо отдалечено във времето и пространството. Светлината и енергията от техния участък можеха да пътуват само по протежение на въпросния пласт и не можеха да се промушат през миниатюрната цепнатина между прегънатите повърхности. Гравитацията обаче се провираше безпроблемно през цялото, пренасяйки послания от един слой в друг. Звездите, галактиките и галактическите струпвания в сенчестия брейн хвърляха гравитационна сянка върху човешкия свят, влияейки върху движението на неговите звезди и галактики. По същия начин гравитацията, породена от материята в човешката част на този пласт или брейн, преминаваше през цялото до царството на сенките.

Но сенките бяха умни. Бяха решили да общуват през цялото, използвайки гравитацията като сигнална среда.

Можеха да го направят по хиляди начини. Без значение беше как конкретно го бяха постигнали. Възможно бе да са манипулирали орбитите на двойка дегенерирали звезди, за да произведат гравитационни вълни или бяха научили как да правят миниатюрни черни дупки. Единственото, което имаше значение, беше фактът, че това може да се направи. И също толкова важно бе, че някой е в състояние да улови сигналите от тази страна на цялото.

Някой като скътлърите например.

Куейч се засмя. Тази ерес беше отблъскващо логична. Но какво друго бе очаквал? Навсякъде, където действаше Бог, Дяволът също се проявяваше, промъквайки се тайно в замислите на Създателя, опитвайки да ограби чудотворното от светското.

— Куейч? — обади се костюмът. — Тук ли си още?

— Да, тук съм — отвърна той. — Но не те слушам. Не вярвам на това, което ми казваш.

— Тогава някой друг ще повярва.

Той насочи палец към специалния костюм; кокалестата му длан увисна във въздуха в периферното му зрение като отделно привидение.

— Няма да позволя да тровиш никой друг с лъжите си.

— Освен ако той има нещо, което ти желаеш страшно силно. Тогава, разбира се, може да си промениш намеренията.

Ръката на Куейч потрепна. Внезапно му стана студено. Намираше се в присъствието на злото. И то знаеше повече за плановете му, отколкото имаше право.

Той натисна бутона на интеркома върху кушетката си и извика нервно:

— Грьолие! Грьолие, ела тук незабавно. Нуждая се от нова кръв.

ДВАЙСЕТ И ШЕСТ

Хела, 2727 година

На другия ден Рашмика видя за първи път моста.

Нямаше фанфари. Беше вътре в кервана, в предната наблюдателна платформа на едно от двете водещи превозни средства. Беше си дала дума да не се качва повече на покрива след инцидента с Наблюдателя с огледално лице.

Предупредиха ги, че вече се намират съвсем близо до мястото на процепа, но все още не беше забелязала промяна в топографията. Керванът, който сега бе по-дълъг от всякога, тъй като пътьом се беше увеличил с още няколко превозни средства, се движеше по виещия се път между леден каньон с отвесни стени. От време на време машините застъргваха покритите със сини вени стени на каньона — два пъти по-високи и от най-високите коли в шествието и откъртваха тонове лед. Пътуването до екватора пеша винаги бе представлявало опасност, но сега за пешеходците, които трябваше да прекосят същото тясно дефиле като кервана, преживяването несъмнено беше ужасяващо. Пространството вече бе толкова ограничено, че керванът нямаше как да ги заобиколи и те го оставяха да мине над тях, като се стараеха да не бъдат в една линия с колелата, веригите или носещите механични крака. Ако машините не ги премажеха, падащите ледени блокове несъмнено щяха да го направят. Рашмика гледаше със смес от ужас и симпатия как групите от пешеходци изчезват под огромния корпус. Нямаше как да разбере дали успяват да излязат живи и здрави от задния край и се съмняваше, че керванът ще спре, ако някой от тях пострада.

На едно място каньонът направи завой надясно, който закри за няколко минути гледката и след това момичето стана свидетел на ужасяваща липса в пейзажа, от което сърцето му спря. Едва сега си даде сметка доколко беше свикнала да вижда бели зъбери в далечината. Сега почвата просто я нямаше, а тъмносиньото небе слизаше много по-ниско, отколкото преди, като завеса, чийто замотан долен край току-що се бе развил докрай. Небето беше захапало гладно земята.

Пътят се появи от каньона и тръгна покрай издатината по едната стена на Пропастта. Вляво от него отвесната скална стена се извисяваше по-нагоре, вдясно нямаше нищо. Пътят беше точно толкова широк, колкото да побере една до друга две коли от шествието, като дясната страна никога не се намираше на повече от два-три метра от ръба. Рашмика погледна назад към дългата върволица, която този път можеше да види докрай както никога досега, и видя колела, вериги, плочи за пълзене, задвижвани с бутала крайници и подвижни сегменти като от крака на огромни насекоми, които се движеха изискано покрай ръба, събаряйки тонове лед в Пропастта при всяка малко по-непохватна стъпка. Из целия керван водачите на отделните машини коригираха като луди движението им, стараейки се да не прекрачват тънката линия, защото отклонението вляво от нея означаваше да се разбият в отвесната стена на каньона, а отклонението вдясно — да полетят надолу. Не можеха да намалят скоростта, тъй като целта на минаването им оттук за по-напряко беше да наваксат загубеното безценно време. Рашмика не можеше да не се запита какво ще стане с останалата част на кервана, ако един от неговите елементи се преобърне през ръба. Беше виждала съединителните свръзки, но нямаше представа доколко са здрави. Дали леко отклонилата се машина щеше да повлече целия керван след себе си, или щеше да падне галантно сама и след това останалите щяха да запълнят образувалата се празнина в процесията? Съществуваше ли някакъв кошмарен протокол, решаващ предварително ставащото при подобни обстоятелства: може би като разхлабване на свръзката?

Е, тя поне се намираше отпред. Ако изобщо имаше безопасно място, то определено беше отпред, където видимостта беше най-добра.

След като изминаха няколко минути, през които не се случи никаква трагедия, момичето започна да се отпуска и за първи път успя да обърне нужното внимание на надвисналия отпред мост.

Керванът се движеше в посока юг, към екватора, покрай източния склон на пукнатината Гинунгагап. Мостът беше още малко по на юг. Може би бе плод на въображението й, но й се стори, че видя извивката на планетата, докато високата стена на Пукнатината се движеше в далечината. Горният й край беше назъбен и неравен, но ако пригладеше тези детайли във вътрешното си зрение, излизаше, че той образува лека дъга, като траекторията на сателит. Много трудно беше да се прецени разстоянието до моста или ширината на Пукнатината в тази точка. Рашмика помнеше, че Пукнатината е широка четирийсет километра там, където над нея бе надвиснал мостът, но обикновените правила за перспектива тук просто не бяха приложими: нямаше видими ориентири, които да й помогнат, нямаше междинни обекти, за да създадат чувство за намаляващи мащаби; нямаше отслабване на цветове или детайли в резултат на атмосферата. Въпреки че мостът и далечната стена изглеждаха обемни и намиращи се на голямо разстояние, делящите ги от тях километри с еднакъв успех можеха да бъдат както пет, така и четирийсет.

Доколкото можеше да прецени, до моста оставаха още четирийсет, ако не и шейсет километра по права линия — повече от две стотни от обиколката на Хела — но пътят дотам правеше множество завои. Най-вероятно трябваше да изминат още стотина километра, преди да стигнат до източния му край.

Но сега поне можеше да го вижда и гледката определено не я разочарова. Всички твърдяха, че снимките не са в състояние да предадат дори отчасти истинската същност на структурата. Рашмика винаги се беше съмнявала в това твърдение, но сега можеше да се убеди, че всеобщото мнение е вярно: за да оцениш моста, трябваше да го видиш.

Онова, което най-вече поразяваше хората, когато станеше дума за моста, беше фактът, че не приличаше ни най-малко на извънземен. Въпреки мащабите му и материала, от който беше създаден, той изглеждаше като нещо, пренесено от човешката история, нещо построено на Земята в епохата на желязото и парата. Караше я да се сеща за фенери и коне, дуели и ухажване, зимни дворци и пеещи фонтани… само дето беше невероятно голям и изглеждаше така, сякаш бе направен от стъкло или издялан от захар.

Горната му повърхност описваше лека дъга, преметната от единия до другия край на пукнатината Гинунгагап, като най-високата му част беше в средата. Иначе беше абсолютно равен, необременен от каквито и да било структури. Нямаше никакви перила и от двете страни на пътното платно, което беше толкова плитко, че на човек му секваше дъхът само като го видеше — от ъгъла, от който го наблюдаваше в момента, то приличаше на тънка като рапира ивица светлина. Изглеждаше прекъснато на места, но беше достатъчно да наклони леко глава и светлината се променяше. Деляха ги петдесет километра и движението на главата й стигна да промени гледката й към деликатната структура! Мостът нямаше никакви подпори почти в цялата си ширина, но в двата му края, достигащи на пет-шест километра по-нататьк от стените, се виждаше истинска ажурна украса от деликатно изваяни стълбове. Те се виеха във вид на абсурдни спирали, пръстени, пищни венчета и подобия на свитъци, които улавяха светлината и я хвърляха обратно насреща й, не в бяло и сребърно, а в пречупените като през призма цветове на дъгата. Всяко помръдване на главата й променяше нюансите, така че се образуваше нова, също толкова великолепна конфигурация.

Мостът изглеждаше невероятно крехък и преходен, сякаш беше достатъчно човек да издиша не особено внимателно, за да го счупи на милиарди парченца с образуваната по този начин въздушна струя.

Те обаче се носеха към него, с намерението да го пресекат.

Арарат, 2675 година

Щом се изми и закуси, Васко се отправи към най-близкия център на „Оръжие на сигурността”, за да обяви, че е готов да поеме задълженията си. Беше спал малко повече от четири часа, но бдителността от предишната нощ все още не го бе напуснала. Първи лагер изглеждаше измамно тих; улиците бяха осеяни с боклуци, някои сгради бяха разрушени, а тук-там димяха остатъци от пожари. Огромното човешко множество от предишната вечер обаче като че ли беше изчезнало. Може би хората все пак бяха реагирали на съобщението на Скорпион и се бяха прибрали в домовете си, след като бяха осъзнали колко неприятно ще е пребиваването им в “Носталгия по безкрая”.

Младежът разбра грешката си още щом зави към сградата на „Оръжие на сигурността”. Към нея се беше притиснала огромна сива тълпа от стотици хора, струпали в краката си своите вещи. Десетина членове на „Оръжие на сигурността” поддържаха реда, застанали върху заградени с перила платформи с извадено оръжие, което обаче не беше насочено директно към човешкото множество. Други представители на персонала и невъоръжени представители на управата бяха насядали около масите, изнесени пред двуетажната структура във вид на раковина. Те обработваха някаква документация и удряха печати по нея, претегляха лични вещи и им слагаха етикети. Повечето хора очевидно бяха решили да не чакат официалния правилник: бяха вече тук, готови за тръгване и като че ли само някои имаха съмнения по въпроса.

Васко си проби път през тълпата, правейки всичко възможно да не бута и блъска никого. Уртон не се виждаше никъде, но пък и това не беше определеният й център на „Оръжие на сигурността”. Спря до една от масите и изчака работещия на нея офицер да приключи с документите на бежанеца.

— Все още ли възнамеряват да започнат да ги извозват по въздух по обяд? — попита тихо той.

— Даже по-рано — отвърна все така тихо служителят. — Ускоряват всичко. Говори се, че пак ще имаме проблеми да се справим.

— Корабът не може да побере всички ни — рече Васко. — Не веднага. Ще бъдат необходими месеци, докато настанят всички в ковчезите за замразяване.

— Кажи го на прасето — каза мъжът и се върна към работата си, като подпечата някакъв лист почти без да го погледне.

Васко внезапно усети топлина по врата си. Вдигна очи и премигна срещу ослепително ярката долна страна на някакъв самолет или совалка. Но вместо да забави и да спре, както бе очаквал, машината се насочи към брега и оттам — към кораба. Плъзна се под облаците като ярка снежинка от дневна светлина.

— Гледай, вече започнаха да ги превозват — обади се служителят. — Сякаш това ще помогне на другите да се успокоят…

— Сигурен съм, че Скорпион знае какво прави — увери го Васко.

И се обърна, преди онзи да успее да отговори.

Мина покрай масите и останалата част от тълпата и влезе в сградата с форма на раковина. Вътре го чакаше същата гледка: навсякъде имаше хора с документи и багаж, с плачещи деца. Усещаше как паниката нараства с всеки изминал миг.

Мина в частта от сградата, запазена за персонала на „Оръжие на сигурността”. В малкото сводесто помещение, където обикновено получаваше задачите си, завари трима души, които пиеха чай от морски водорасли. Познаваше ги всичките.

— Малинин — каза Гундерсон, млада жена с къса червена коса. — На какво дължим това удоволствие?

Не обърна внимание на тона й.

— Дойдох да изпълня дълга си — отвърна младежът.

— Не мислех, че вече ще се набъркваш с такива като нас — рече подигравателно тя.

Той се пресегна над главите на пиещите чай и дръпна от стената листа със задачите.

— Набърквам се с когото си искам — отвърна той.

Вторият от триото, прасето Фленсър, се обади:

— Чухме, че е по-вероятно да бъдеш с онези от управата.

Васко се взря в списъка. Не видя името си до нито едно от обичайните задължения.

— Като Скорпион, имаш предвид?

— Обзалагам се, че знаеш много повече от нас за това, което става — отвърна Гундерсон. — Нали?

— Дори да беше така, надали щях да съм в състояние да говоря за него. — Младежът закрепи отново листа на стената. — Честно казано, не знам много повече.

— Лъжеш — намеси се третият, на име Кори. — Ако искаш да се изкачиш по стълбицата, Малинин, трябва да се научиш да лъжеш по-добре.

— Благодаря — усмихна се Васко. — Ще се задоволя със задачата да се науча да служа по-добре на тази колония.

— Искаш да знаеш къде да отидеш ли? — попита Гундерсон.

— Би било от полза.

— Казаха ни да ти предадем едно съобщение — додаде тя. — Очакват те във Високата раковина в осем.

— Благодаря — каза той. — Много ми помогна.

И се обърна с намерението да си върви.

— Майната ти, Малинин — провикна се зад него тя. — Мислиш се за нещо повече от нас, така ли?

— Ни най-малко — отговори той, изненадан от спокойствието си. Обърна се с лице към нея. — Мисля, че способностите ми са средностатистически. Просто изпитвам известна отговорност, дълг да служа на Арарат по най-добрия начин, на който съм способен. Бих се учудил, ако вие се чувствате по-различно.

— Мислиш, че сега, след като Клавейн го няма, ще можеш да изпълзиш до върха?

Васко я изгледа с искрена изненада.

— Тази мисъл изобщо не ми е минавала през ума.

— Е, по-добре, защото иначе щеше да допуснеш сериозна грешка. Ти нямаш необходимите за това качества, Малинин. Никой от нас не ги притежава, особено ти.

— Така ли? И какво точно ми липсва?

— Не ти стиска да се изправиш срещу прасето — заяви тя, сякаш това трябваше да е очевидно за всички присъстващи.

Във Високата раковина Антоанет Бакс вече седеше на масата, отворила електронен бележник пред себе си. Круз, Пелерин и няколко други високопоставени лица на колонията се бяха присъединили към нея. Влезе и Блъд, наперен като борец.

— Дано да има основателна причина за това — заяви той. — Не е като да нямам безброй други неща, за които трябва да се погрижа непременно.

— Къде е Скорпион? — попита Антоанет.

— В лазарета, за да види как са майката и дъщерята. Ще бъде тук веднага щом може — отвърна Блъд.

— А Малинин?

— Казах да му предадат съобщението. И той ще дойде по някое време.

Блъд се отпусна на един стол. Несъзнателно извади ножа и започна да търка брадичката си с острието му. То издаваше тънък звук като жужене на насекомо.

— Е, имаме проблем — обяви Антоанет. — През последните шест часа потокът неутрино от кораба почти се утрои. Ако нарасне с още десет-петнайсет процента, корабът ще излети.

— Няма ли още отработени газове? — попита Круз.

— Не — отвърна Антоанет. — И съм много разтревожена какво ще стане, когато двигателите започнат да ускоряват. Никой не живееше край залива, когато корабът се приземи. Налага се да помислим сериозно за евакуиране на хората по-навътре в сушата. Бих препоръчала да преместим всички от крайбрежната ивица, но знам, че това не е възможно при натоварването, на което са подложени в момента съществуващите самолети и совалки.

— Да, можем само да мечтаем за това — обади се Блъд.

— Въпреки това трябва да направим нещо. Когато Капитанът реши да излети, ще трябва да се справяме с цунами, облаци пара от свръхнагорещена морска вода, шум, достатъчно силен да оглуши намиращите се на стотици километри оттам хора, изключително вредна радиация… — Антоанет направи пауза, надяваше се, че е изяснила достатъчно добре за какво става дума. — С две думи, не е желателно никой да се намира при такива условия, ако не е с костюм.

Блъд скри лице в дланите си, образувайки маска с късите си свински пръсти. Антоанет беше виждала Скорпион да прави нещо подобно, когато бъде притиснат от всички страни от кризисни ситуации. Сега, когато Клавейн си беше отишъл, а Скорпион го нямаше, върху плещите на Блъд бе паднала отговорността, за която бе копнял винаги. Антоанет се съмняваше, че бе успял да се наслади на новото усещане от възможността да командва за повече от пет минути.

— Не мога да евакуирам града — каза той.

— Нямаш избор.

Той свали дланите си и посочи с пръст към прозореца.

— Това е нашият проклет кораб. Не би трябвало да умуваме как би постъпил. Би трябвало ние да даваме заповедите, когато и където ни устройва.

— Съжалявам, Блъд, но този кораб не е такъв — отвърна Антоанет.

— Ще настане паника — обади се Круз. — По-лоша от всичко, което сме виждали. Всички преработвателни станции ще трябва да бъдат затворени и преместени на друго място. Това ще отложи полетите до “Безкрая” поне с един ден. И къде ще спят тази нощ преместените хора? По-навътре в сушата няма нищо, освен скали. Призори мъртвите в резултат на излагането на стихиите ще бъдат стотици.

— Не разполагам с всички отговори — промълви Антоанет. — Просто посочвам трудностите.

— Все трябва да има нещо друго, което можем да направим — възкликна Круз. — По дяволите, би трябвало да разполагаме с необходимите средства за справяне с непредвидени обстоятелства.

— Само дето “би трябвало” не се брои — заяви Антоанет.

Баща й често бе повтарял тези думи. Те я бяха ядосвали неимоверно, затова сега не повярва, когато ги чу да излизат от устата й, преди да успее да ги спре.

— Пелерин — обади се Блъд. — Какво ще кажеш да се намеси корпусът на плувците? Арарат, изглежда, е на наша страна, иначе нямаше да образува канал, по който лодките да стигат до кораба. Можеш ли да предложиш нещо?

Плувкинята поклати глава.

— Съжалявам. Не сега. Ако джъглърите покажат признаци за връщане към нормалната си активност, може и да опитаме да пратим плувци на разузнаване, но не и преди това. Няма да изпратя никого на смърт, Блъд, не и когато шансът от това да има някаква полза е нищожен.

— Разбирам — каза прасето.

— Чакайте — обади се Круз. — Нека обърнем ставащото. Ако е толкова лошо да се намираш в близост до кораба, когато излита, може би е най-добре да потърсим начин да ускорим евакуирането на хората от Арарат.

— Вече го правим с максималната бързина, на която сме способни — поясни Блъд.

— В такъв случай се отказваме от всякаква бюрокрация — намеси се Антоанет. — Просто ги пренасяме дотам и се тревожим за детайлите после. При това не посвещаваме на тази дейност целия ден. Нищо чудно да не разполагаме с толкова време. По дяволите, какво не бих дала сега за “Буревестник”.

— Може би има нещо, което би могла да направиш за нас — заяви Круз, като я погледна право в очите.

Антоанет отвърна на погледа на еднооката жена.

— Какво е то?

— Върни се на борда на “Безкрая”. Вразуми Капитана. Обясни му, че се нуждаем от малко повече време.

Определено не беше това, което искаше да чуе. Страхът й от Капитана беше станал дори още по-голям след разговора с него. Мисълта, че ще трябва да го потърси отново я изпълни с ужас.

— Той може да не пожелае да разговаря — промълви тя. — И даже да пожелае, нищо чудно да не се съгласи с моето предложение.

— Въпреки това би могла да ни осигуриш още време — каза Круз. — А това според мен е по-добро от нищо.

— Така изглежда — съгласи се неохотно Антоанет.

— Затова ще е добре да опиташ — продължи Круз. — Превозването до кораба също не е проблем. Благодарение на привилегиите за управляващите би могла да бъдеш на борда му след половин час.

Сякаш тези думи можеха да я окуражат.

Антоанет се взираше в пръстите си, в металните плетеници на домашно направените си бижута, надявайки се това задължение някак да й бъде спестено, когато Васко Малинин влезе в стаята. Беше зачервен, косата му блестеше от дъжд или пот. Антоанет си помисли, че това момче изглежда прекалено младо, за да седи тук с доста по-възрастните от него хора. Стори й се несправедливо да го натоварват отсега с подобни въпроси. Младите имаха право да вярват, че за световните проблеми винаги има ясни решения.

— Седни — обади се Блъд. — Какво да ти предложа — чай, кафе?

— Имах проблем с намирането на предназначените за мен заповеди в моя участък — поясни Васко. — Тълпата става все по-многобройна. Щом видят униформата ми, не ме пускат, преди да им обещая места на някоя от совалките.

Прасето продължаваше да си играе с ножа.

— Не си го направил, надявам се.

— Разбира се, че не, но се надявам всички да са наясно със сериозността на проблема.

— Имаме груба представа, благодаря — каза Антоанет.

После се изправи, придърпа надолу края на официалната си блуза.

— Къде отиваш? — попита я младежът.

— Да си поговоря с Капитана — отвърна тя.

В друга част на Високата раковина, няколко етажа по-ниско, серия от частично свързани, подобни на мида камери бяха разширени, като материята на раковината беше отстранена мъчително бавно и с голям разход на енергия. Сега тези помещения се превърнаха в отделения на главния лазарет на Първи лагер, където гражданите получаваха ограниченото медицинско обслужване, което беше в състояние да им осигури администрацията.

Двамата зелени слуги на лекаря се отдръпнаха встрани, когато влезе Скорпион, а крайниците им изтракаха един в друг. Той се провря между тях. Леглото беше поставено в центъра, от едната му страна стоеше инкубатор в количка, а от другата — самотен стол.

Валенсин стана от стола и остави встрани електронния бележник, в който правеше справка.

— Как е тя? — попита прасето.

— Майката или дъщерята?

— Остави умните приказки, докторе. Не ми е до това.

— Майката е много добре… като се изключат, разбира се, очевидните и предсказуеми странични ефекти от стреса и умората. — Млечносива светлина се процеждаше в стаята от високия тесен прозорец, който беше всъщност небоядисана част от стената на раковината. Светлината се отразяваше в стъклата на ромбоидните очила на лекаря. — Не мисля, че се нуждае от особени грижи, освен от време и почивка.

— А Ора?

— Детето е толкова добре, колкото може да се очаква.

Скорпион погледна към малкото същество в инкубатора. Изглеждаше изненадващо сбръчкано и червено. Потръпваше като изхвърлено на брега създание, което не може да си поеме въздух.

— Това не ми казва кой знае какво.

— Тогава ще ти го обясня ясно — заяви Валенсин. Светлинките в косите му проблясваха с кобалтовосиньо сияние. — Детето вече е претърпяло четири потенциално травмиращи процедури. Първата е вкарването на конджоинърски импланти от Рьомонтоар, позволяващи комуникацията с родната му майка. После е било отвлечено по хирургичен път, извадено от утробата на майка си. След това е било имплантирано в Скейд, вероятно след като е прекарало известен период в инкубатор. Най-накрая е било извадено от Скейд при доста под оптималните хирургически условия.

Скорпион предположи, че лекарят е чул цялата история за случилото се в айсберга.

— Можеш да ми вярваш, че нямахме кой знае какъв избор по въпроса.

Валенсин сплете пръсти.

— Е, тя си почива. Това е добре. И не се забелязват явни усложнения. Но какво ще стане след време? Никой не може да каже. Ако това, което Хури обяснява, е вярно, не може да се твърди, че малката някога е била предназначена за нормално развитие. — Лекарят се отпусна отново на стола. Краката му се сгънаха като дълги кокили с панти, ръбът на панталона му беше остър като бръснач. — Между другото, Хури има една молба. Помислих си, че е по-добре първо да я кажа на теб.

— Давай.

— Иска да върнем момиченцето в утробата й.

Скорпион погледна отново към инкубатора и детето в него. Това бе по-голям, по-сложен вариант на портативния инкубатор, който бяха занесли в айсберга. Инкубаторите бяха сред най-ценените технологични постижения на Арарат и се полагаха големи грижи, за да ги поддържат в добро състояние.

— Може ли да се направи? — попита той.

— При обикновени обстоятелства никога и не бих помислил за подобно нещо.

— Обстоятелствата обаче не са обикновени.

— Връщането на едно дете в майка му не е като да върнеш хляба обратно във фурната — обясни Валенсин. — Нужна е деликатна микрохирургическа намеса, хормонална настройка на организма… множество сложни процедури.

— Но може да се направи?

— Да, ако тя го иска достатъчно силно.

— Обаче може да е рисковано, така ли?

Лекарят кимна след кратко мълчание, сякаш до този момент бе мислил единствено за техническите пречки, но не и за опасностите.

— Да. Както за майката, така и за детето.

— В такъв случай няма да се прави — отсъди Скорпион.

— Изглеждаш доста сигурен.

— Това дете струва живота на приятеля ми. Сега, след като си го върнахме, нямам намерение да го изгубя.

— В такъв случай се надявам ти да го съобщиш на майката.

— Остави това на мен.

— Чудесно. — Прасето имаше чувството, че лекарят е разочарован. — И още нещо: тя спомена отново онази дума в съня си.

— Коя дума?

— Хела. Или нещо от този род.

Хела, 2727 година

Предположението на Рашмика се оказа доста оптимистично. Беше очаквала да пътуват още два-три часа, преди да стигнат източния край на моста, но след четири часа изглеждаше, че са изминали едва половината разстояние. Имаше доста обезсърчаващи периоди, когато керванът се връщаше по стъпките си, следвайки криволичещи отклонения в стените на каньона. Имаше моменти, когато се налагаше да се промъкват през тунели в скалите със скоростта на пешеходец, докато и двете страни на шествието стържеха по леда. На два-три пъти спряха напълно, за да бъде разрешен един или друг технически проблем… за който никога не се даваше обяснение. Беше останала с впечатлението, че шофьорите опитват да наваксат загубеното време, но тази припряност, заради която колите подскачаха и се полюляваха опасно близо до ръба на Пропастта, само я изнервяше още повече. Когато квесторът съобщи, че ще минат по моста, тя изпита голямо безпокойство, но сега започваше да мисли, че това начинание е за предпочитане пред безбройните рискове на пътуването по ръба на бездната. Пътят край него беше човешко дело: бе проправен най-вече с помощта на взривове през последното столетие и вероятно беше ремонтиран и преправян неведнъж оттогава. Несъмнено части от него се бяха срутвали през годините и много от превозните средства бяха политали към дъното на пукнатината Гинунгагап заедно с откъртените лед и камъни. Мостът обаче със сигурност беше по-стар от пътя. Сега, след като бе мислила по въпроса, й се стори твърде невероятно да избере точно нейния живот, за да се срути. Ако подобно нещо се случеше, то всъщност щеше да е забележителна привилегия.

Въпреки това щеше да се почувства наистина щастлива, когато стигнеха до другия край.

Наблюдаваше през панорамния прозорец, когато забеляза нова поредица бързо следващи се проблясъци, като онези, които бе видяла от покрива. Сега бяха по-ярки — несъмнено вече се намираха по-близко до източника, който и да беше той — и оставиха след себе си пурпурни полусферични образи пред очите й дори след като премигна.

— Чудиш се какво е това — заяви някакъв глас.

Тя се обърна. Очакваше да види квестор Джоунс, но, от друга страна, това не беше неговият тембър. Оказа се гласът на много по-млад мъж, чието произношение издаваше, че е някъде от полупустинните земи.

“Харбин?” — беше първата мисъл, която й мина през главата. Възможно ли беше да е Харбин?

Но не беше брат й.

Изобщо не познаваше този човек. Беше по-висок от нея и вероятно малко по-възрастен, въпреки че в изражението му имаше нещо — нещо в очите му, както успя да забележи сега, — което го правеше сякаш много по-стар. Не изглеждаше зле. Имаше слабо, сериозно лице с изпъкнали скули и толкова остра брадичка, че беше болезнено дори да я гледаш. Косата му бе подстригана съвсем късо, по-късо, отколкото се нравеше на Рашмика, така че можеше да види точната форма на черепа му: мечтата за всеки френолог. Малките му уши стърчаха повече, отколкото най-вероятно му се искаше. Вратът му беше тънък, а адамовата му ябълка беше от особено изпъкналия тип, който винаги я бе притеснявал, сякаш нещо вътре в гърлото на мъжа бе изскочило навън и трябваше да бъде напъхано обратно навътре, преди да му е пробило шията.

— Откъде знаеш какво се чудя? — попита Рашмика.

— Е, така е, нали?

Тя се понамръщи.

— А ти знаеш всичко за тях, така ли?

— Това са експлозиви — поясни приятелски той, сякаш беше свикнал с този тип нелюбезност. — Ядрени експлозиви за разчистване на терени. Работещите по Неизменния път бригади ги използват, за да разчистват затрупванията пред катедралите. Божия огън.

Вече се беше досетила, че експлозиите са свързани с Пътя.

— Не мислех, че използват такива неща.

— Обикновено не го правят. Не съм чул новините, но трябва да са се натъкнали на особено сериозни препятствия. Биха могли да ги разчистят и с конвенционални заряди и копаене, ако разполагаха с нужното време. Но, разбира се, точно това никога не им достига. Ако питаш мен, това е саботаж на задните.

— О, би ли ме просветлил за какво става въпрос?

— Случва се, когато намиращите се по-назад катедрали започнат да изостават. Понякога повреждат Пътя след себе си, за да създадат неприятности на водещите катедрали, когато стигнат до същото място при следващата обиколка. Разбира се, това не нещо, което може да бъде доказано…

Момичето се взря в облеклото му: панталони, риза с висока яка и широки ръкави, светли обувки с плоски подметки. Всичко беше сиво и неподдаващо се на описание. Никаква индикация за ранг, статус, богатство или религиозна принадлежност.

— Кой си ти? — попита то. — Разговаряш с мен така, сякаш вече сме се срещали, но аз не те познавам.

— Въпреки това ме познаваш — настоя младият мъж.

Лицето му говореше, че казва истината или поне вярваше, че не лъже. Убедеността му увеличи решимостта й да не отстъпва, колкото и неразумно да звучеше това.

— Мисля, че грешиш.

— Аз обаче твърдя, че сме се срещали. А ти ми дължиш благодарност.

— Нима?

— Аз ти спасих живота — когато беше на покрива и гледаше надолу към входната шахта. За малко не падна и аз те хванах.

— Това не беше ти — възкликна Рашмика. — Това беше…

— Наблюдател? Да, така е. Но това не означава, че не съм бил аз.

— Не ставай глупав.

— Защо не ми вярваш? Видя ли лицето ми?

— Не беше ясно… не.

— В такъв случай нямаш причина да мислиш, че не съм бил аз. Да, знам, че би могъл да бъде всеки друг. Но кой друг видя случилото се?

— Не може да си Наблюдател.

— Не, сега не мога.

Не искаше да бъде в компанията му. Не конкретното в неговата, а изобщо в ничия компания. Единственото й желание беше да наблюдава бавното приближаване към моста, да събере мислите си, докато го прекосяваха, да картографира в ума си трудния терен, който се простираше пред нея. Не желаеше празни разговори или нещо, което ще й отвлича вниманието, особено пък с човек като този, за когото се представяше събеседникът й.

— Какво искаш да кажеш? — попита тя. — Наблюдател ли си, или не си?

— Бях, но сега не съм.

Незабавно изпита симпатия към него.

— Заради случилото се на покрива ли?

— Не. То определено не помогна, но съмненията ме споходиха преди това да се случи.

— О!

В такъв случай съвестта й беше чиста.

— Все пак не мога да кажа, че ти не изигра известна роля.

— Как?

— Видях те първия път, когато дойде. Бях на наблюдателната платформа с другите. От нас се очакваше да се концентрираме върху Халдора и да не позволяваме на външни фактори да отвличат вниманието и да нарушават концентрацията ни. Биха могли да улеснят задачата ни, като ограничат физически обхвата на зрението ни, принуждавайки очите ни да бъдат приковани към планетата, но това не се прави така. Наложително е да присъства елемент на самодисциплина, на самоконтрол. От нас се очаква да гледаме към Халдора във всеки миг от деня въпреки отвличащите фактори. В каските има съоръжения, които отчитат как се справяме с това, записвайки всяко потрепване на очите. Тогава те видях. В началото само с периферното си зрение. Окото ми потрепна неволно, за да те фокусира, и аз изгубих контакта с Халдора за част от секундата.

— Гадно — отсъди тя.

— По-гадно, отколкото си мислиш. Само това нарушение е достатъчно за вземането на дисциплинарни мерки. Не толкова задето погледнах встрани, колкото, че бях заел пространство на покрива, което можеше да бъде използвано от някой по-бдителен. Това беше грехът, защото винаги има вероятност, колкото и да е малка, точно в този миг Халдора да изчезне. И някой друг щеше да бъде лишен от шанса да стане свидетел на това чудо, защото аз не съм проявил достатъчно умствена сила да не поглеждам встрани.

— Но Халдора не изчезна. Значи си се отървал.

— Уверявам те, че те не виждат по този начин нещата. — Непознатият погледна надолу, срамежливо, както й се стори. — Така или иначе, аз влоших още повече положението. Не погледнах обратно към Халдора дори след като осъзнах, че съм изгубил контакта с нея. Продължавах да гледам към теб, стараейки се да те държа във фокус, не смеех да помръдна никоя част на тялото си. Не можех да видя лицето ти, но виждах как се движиш. Разбрах, че си жена, и щом го осъзнах, положението се влоши още повече. Вече не ставаше въпрос за празно любопитство. Не бях привлечен просто от някаква странност на пейзажа.

Когато го чу да казва “жена”, тя усети особено вълнение, надяваше се само, че не го е показала. Беше ли я наричал някой досега така, без да добави отпред едно “млада” или нещо също толкова умалително?

Рашмика се изчерви.

— Но все пак не е имало как да разбереш коя съм.

— Не. Не със сигурност. Но когато се появи отново, аз си помислих: “Трябва да е доста независима личност”. Никой друг не се беше качвал на покрива през цялото време, което прекарах на него. А когато за малко не се случи онази злополука… е, тогава видях лицето ти. Не ясно, но достатъчно, за да знам, че ще те позная, ако те видя пак. — Той замълча и за момент се загледа в разкриващата се през прозореца гледка. — Обаче имах съмнения, когато те видях тук. Но щом зърнах светлините, разбрах, че трябва да се възползвам от шанса, който ми се предостави. Радвам се, че го направих. Ти ми се струваш добър човек, а сега все едно призна, че си същата жена, която видях горе на покрива. Имаш ли нещо против да ми кажеш как се казваш?

— Стига ти да ми кажеш твоето име.

— Пьотр. Пьотр Вейл. От Скъл Клиф съм, от низината Хирокин.

— Рашмика Елс — каза предпазливо тя. — От Хай Скрий, Вигридските полупустинни земи.

— Така си и помислих — произношението ти ми е познато. Аз не съм точно от полупустинните земи, но пък и не сме от чак толкова далечни райони, нали така?

Рашмика се чувстваше разкъсвана между учтивостта и враждебността.

— Рано или късно ще видиш, че сме много по-отдалечени, отколкото предполагаш.

— Защо говориш така? И двамата пътуваме на юг, нали? И двамата сме хванали кервана към Пътя. Откъде идва тогава тази разлика?

— Аз не съм поклонничка — отвърна момичето. — Тръгнала съм да… разследвам нещо.

Той се усмихна.

— Наричай го както искаш.

— По личен въпрос съм. Личен, светски въпрос. Който няма нищо общо с твоята религия — в която, по една случайност, не вярвам, — но затова пък е тясно свързан с доброто и злото.

— Оказал съм се прав. Ти си наистина сериозен и решителен човек.

Това определено не й харесваше.

— Не трябва ли да се връщаш при приятелите си?

— Те няма да ме пуснат. Биха понесли евентуално миг на невнимание, биха ми простили дори пропуск от рода на този, за който споменах. Но оставиш ли ги веднъж, край. Заразен си. Няма връщане назад.

— Защо ги остави?

— Заради теб, както казах. Защото присъствието ти там горе отвори пукнатина на съмнение в бронята ми. Изглежда, тя никога не е била особено сигурна, иначе изобщо нямаше да те забележа. При втория случай, когато за малко не падна, вече се съмнявах дали съм достатъчно убеден, за да продължа. — Рашмика понечи да каже нещо, но младият мъж вдигна ръка, за да я накара да замълчи, и продължи: — Не трябва да се самообвиняваш. Това можеше да е всеки друг. Вярата ми никога не е била така силна, както вярата на другите. А като се замислих за онова, което предстои, което се готвех да предприема, разбрах, че нямам сила да го издържа.

Момичето знаеше какво има предвид събеседникът му. Изпитанията от тази част на поклонничеството бяха нищо в сравнение с онова, което щеше да се случи, щом се добереше до катедралата, която беше неговата цел. Там вярата му щеше да бъде безвъзвратно затвърдена с химически средства. Като Наблюдател, щеше да бъде адаптиран по хирургически и неврологичен път, за да бъде в състояние да не изпуска от вниманието си Халдора нито за миг от своето съществуване. Нямаше да спи, нямаше да отклонява вниманието си, нямаше да си позволява дори краткия отдих на премигването.

Само безмълвно наблюдаване, докато умре.

— Аз също не бих имала тази сила — призна тя. — Дори ако вярвах.

— А защо не вярваш?

— Защото вярвам в разумните обяснения. Не вярвам, че планетите престават да съществуват просто така, без основателна причина.

— Но основателна причина има. Възможно най-основателната.

— Божията намеса?

Пьотр кимна. Тя проследи като хипнотизирана с поглед отскачането на адамовата му ябълка към горния край на яката на ризата.

— Какво по-добро обяснение би могла да искаш?

— Но защо тук, защо сега?

— Защото това е Краят на времената — отвърна младият мъж. — Имахме човешки войни и човешки напасти. После дойде ред на по-странни напасти и вести за по-странни войни. Не се ли питаш откъде идват всички тези бежанци? Не се ли питаш защо са избрали да дойдат точно тук от всички възможни места? Те знаят добре защо. Знаят, че оттук ще се започне. Тук е мястото, откъдето ще се започне.

— Доколкото разбрах, каза, че не си вярващ.

— Казах, че не съм сигурен в силата на вярата си. Това не е съвсем същото.

— Според мен, ако Господ искаше да ни покаже нещо, щеше да намери по-добър начин да го направи, вместо да използва произволните изчезвания на газова планета, намираща се на светлинни години от земята.

— Само дето не са произволни — възпротиви се Пьотр, като пропусна останалата част от довода й. — Всички мислят така, но това не е вярно. Църквите го знаят и тези, които посвещават времето си да изучават документацията, също го знаят.

Рашмика усети, че част от нея самата иска да чуе какво има да й каже за това. Пьотр беше прав: църквите винаги бяха говорили за изчезванията на Халдора като за събития, дължащи се на неразгадаеми от хората Божествени намерения. А срамното беше, че тя винаги бе приемала само най-повърхностния слой на тази информация, без да си задава въпроси. Никога не си беше правила труда да помисли, че истината е може би по-сложна. Беше прекалено заета с научното си изследване на скътлърите, за да погледне по-задълбочено въпроса.

— Ако не е произволно, какво е тогава? — попита тя.

— Не знам как щеше да го наречеш, ако беше математик или учен. Аз не съм нито едното, нито другото. Знам само какво са ми казвали тези хора. Вярно е, че изчезването никога не може да се предрече — в този смисъл е произволно, случайно. Но средната дължина на интервалите между отделните изчезвания намалява непрекъснато от времето, когато Куейч е станал свидетел на първото. Просто до неотдавна никой не е можел да го види ясно. Сега няма как да го пропуснеш, ако проучиш доказателствата.

Космите по тила на момичето настръхнаха.

— Тогава ми покажи доказателствата. Искам да ги видя.

Керванът се отклони рязко, тъй като навлезе в поредния издълбан в скалите тунел.

— Мога да ти покажа доказателството — заяви той. — Съвсем друг въпрос е обаче дали това е вярното доказателство.

— Нещо не разбирам, Пьотр.

Стените на кервана стържеха по стените на тесния тунел. Чуваха се тъпи удари от падането на откъртени от тавана камъни или парчета лед върху покрива на машината. Рашмика се сети за намиращите се горе Наблюдатели и нямаше как да не се запита какво ли преживяват пък те.

— Ще стигнем до моста след четири-пет часа — рече младият мъж. — Нека по средата на пътя се срещнем на покрива, където бяхме преди. Ще ти покажа нещо интересно.

— И защо да се срещам на покрива с теб, Пьотр? Мога ли да ти вярвам?

— Разбира се — отвърна той.

Тя прие думата му само защото разбра, че той вярва в това, което казва.

Арарат, 2675 година

Хури се събуди. Когато отвори очи, на стола до леглото й, който преди бе заемал Валенсин, седеше Скорпион. Беше минал още час и той беше изпуснал срещата във Високата раковина. Според него това беше приемлива замяна.

Жената премигна и разтърка очи, за да се разсъни. Устните й бяха слепнали от оскъдни белезникави остатъци от засъхнала слюнка.

— Колко време съм спала? — попита тя.

— Сега е сутринта на следващия ден, след като спасихме Ора. Ти спа през повечето време оттогава. Лекарят казва, че просто трябва да се възстановиш от насъбралата се умора. През цялото време, през което беше с нас, си се движила само на магия.

Ана Хури обърна глава.

— Ора?

— Лекарят казва, че е добре. И тя като теб се нуждае само от почивка. Като се има предвид какви гадости е преживяла, справя се наистина чудесно.

Ана затвори очи. Въздъхна. В този момент Скорпион видя как напрежението буквално изтича от тялото й. Сякаш през цялото време, през което бе с тях, след като я бяха извадили от капсулата, беше носила маска. И сега я сваляше.

Хури отвори очи. Те бяха като прозорци към една по-млада жена. Той си спомни ясно как беше изглеждала преди двата кораба да се разделят в системата Ризургам. Преди половината му живот.

— Радвам се, че е в безопасност — промълви тя. — Благодаря, че ми помогнахте. И съжалявам за случилото се с Клавейн.

— Аз също, но нямахме избор. Скейд ни държеше в ръцете си. Беше заложила капана и ние паднахме в него. Веднъж разбрала, че няма повече полза да държи Ора, тя реши да ни я върне. Но не и без да платим. Смяташе, че Клавейн все още й е длъжник.

— Но това, което направи с него…

Скорпион я докосна леко по главата.

— Не мисли за това сега. Никога не мисли за него, ако можеш.

— Той ти беше приятел, нали?

— Така мисля. Доколкото изобщо съм имал приятели.

— Мисля, че си имал, Скорп. И че още ги имаш. А сега и още двама, стига да ги искаш.

— Майка и дъщеря?

— И двете сме ти задължени.

— Само след като първо се посъветвам с адвоката си.

Ана Хури се засмя. Колко хубаво беше да чуеш някой да се смее. Най-малко обаче беше очаквал това от Хури. Преди заминаването за айсберга тя го бе поразила с вманиачената си целенасоченост, също като специално програмирано оръжие, изпратено от небето. Сега му ставаше ясно, че тя е също толкова уязвим човек, колкото и останалите. Каквото и да означаваше думата “човек” за едно прасе.

— Имаш ли против да те попитам нещо? Ако ти се спи, мога да дойда отново по-късно.

— Ще ми подадеш ли онази вода?

Донесе й чашата с вода, която му беше посочила. Тя изпи половината, после избърса засъхналия бял слой от навлажнените си устни.

— Продължавай, Скорп.

— Имаш връзка с Ора, нали? Ментална връзка, чрез имплантите, които ви е поставил Рьомонтоар?

— Да — отговори предпазливо тя.

— Разбираш ли всичко, което достига до теб чрез тях?

— Какво имаш предвид?

— Каза, че Ора говори чрез теб. Добре, това мисля, че го разбирам. Но хващала ли си някога нещо непреднамерено?

— Като например?

— Нали се сещаш за изтичането на информация от войната с вълците? За преминаването й въпреки предпазните мерки? Достигало ли е някога до теб нещо от Ора, неща, които прекосяват разстоянието помежду ви, но които не можеш да преработиш?

— Няма как да знам. — Сега гласът й не звучеше толкова щастливо, колкото до преди малко. Беше се намръщила. Капаците на прозорците се бяха затръшнали. — Какво точно имаш предвид?

— Не съм сигурен. — Скорпион стисна горната част на носа си. — Просто изстрел наслуки, в тъмното. Когато те измъкнахме от капсулата, Валенсин те натъпка с приспивателни, защото не ни позволяваше да те прегледаме. Затова те приспа. Но в съня си ти все повтаряше едно и също.

— Така ли?

— Думата беше “Хела” или от този род. Тя явно означаваше нещо за теб, но когато те попитахме, отрече да знаеш каквото и да е по въпроса. Склонен съм да вярвам, че каза истината. Но дали тя не значи нещо за Ора?

Хури го изгледа едновременно подозрително и с интерес.

— А за теб?

— Със сигурност не е нещо, за което си давам сметка. Определено не говори нищо на никой на Арарат. Но в някакъв по-широк културен контекст? Би могла да означава почти всичко. Езиците са толкова много. Хората са много, местата са много.

— Все така не мога да ти помогна.

— Разбирам. Но докато седях тук и чаках да се събудиш, ти каза нещо друго.

— Какво казах?

— Куейч.

Тя вдигна чашата до устните си и допи останалата вода.

— Все така не ми говори нищо.

— Жалко. Надявах се да пробуди някакви спомени.

— Може би означава нещо за Ора. Но аз не знам. Аз съм само нейна майка. Рьомонтоар не беше чудотворец. Свърза ни, но не може да се каже, че всичко, което мисли тя, е достъпно за мен. Щях да полудея, ако беше така. — Хури направи пауза. — Ти разполагаш с база данни, защо не направиш някои проучвания?

— Ще ги направя, когато нещата се поуспокоят. — Скорпион стана от стола. — И още нещо: разбрах, че си споделила конкретно желание с доктор Валенсин.

— Да, говорих с него — отвърна напевно тя, имитирайки предишния му тон.

— Разбирам защо го искаш. Уважавам желанието ти и ти симпатизирам. Ако имаше безопасен начин…

Ана затвори очи.

— Тя е моето бебе. Те я откраднаха от мен. Сега искам да я родя, както беше предопределено да стане.

— Съжалявам — промълви Скорпион, — но просто не мога да го позволя.

— Значи няма място за спорове?

— Никакво, страхувам се.

Тя не отговори, дори не се извърна от него, но изведнъж се затвори и не беше нужно той да види спусналата се бариера, за да я усети.

Скорпион се обърна и излезе бавно от стаята. Беше очаквал от нея да се разплаче, или пък да изпадне в истерия, да започне да го обижда или моли. Тя обаче беше запазила мълчание и привидно спокойствие, сякаш от самото начало беше наясно, че ще стане точно така. Докато излизаше, усети как косъмчетата на тила му настръхват от силата на нейното достойнство. Но това не промени нищо.

Ора беше дете. Но в същото време беше тактически актив.

ДВАЙСЕТ И СЕДЕМ

Арарат, 2675 година

Антоанет спря, озовала се сред дълбоките, уединени сводове на кораба.

— Джон? — извика тя. — Пак съм аз. Дойдох да поговорим.

Знаеше, че той е наблизо. Знаеше, че я наблюдава, че следи всеки неин жест. Когато стената се раздвижи, разкривайки барелефа на скрита под скафандър фигура, тя сдържа естествения си инстинктивен импулс и не трепна. Не беше очаквала това, но все пак то несъмнено беше привидение.

— Благодаря — промълви тя. — Приятно ми е да те видя отново.

Фигурата представляваше по-скоро намек за контури, отколкото точна скица. Образът потрепваше, деформациите на стената се променяха постоянно и бързо, вълнуваха се и се диплеха като знаме на слаб ветрец. Когато изчезваше за малко, сливайки се с грубата околна повърхност, той сякаш се скриваше зад пелена от донесена от вятъра марсианска прах, движеща се хоризонтално из зрителното поле.

Фигурата повдигна едната си, скрита в ръкавица ръка и докосна тесния визьор на скафандъра си.

Антоанет вдигна на свой ред ръка за поздрав, но фигурата на стената просто повтори жеста, този път по-подчертано.

Тогава тя се сети за очилата, които й беше дал Капитанът предишния път. Измъкна ги от джоба си и си ги сложи. Гледката през тях отново беше изкуствена, но този път — поне засега — нищо не беше отстранено от зрителното й поле. Това я успокои. Не й беше приятно чувството, че големи и евентуално опасни от намиращите се в близост до нея елементи са маскирани от възприятията й. Шокираща беше мисълта, че векове наред хората бяха приемали подобна манипулация на своето обкръжение като напълно нормален аспект на живота, гледайки на въпросното сетивно филтриране като на нещо също толкова естествено, колкото тъмните очила или капаци за ушите, предпазващи ги от студ или шум. Още по-шокиращо беше, че бяха позволявали на машината, контролираща този процес на филтриране, да се промъкне в черепите им, където можеше да направи трика дори още по-убедителен. Демаршистите и конджоинърите наистина бяха странни хора. Съжаляваше за много неща, но със сигурност не и задето беше родена прекалено късно, за да участва в подобни променящи реалността игри. Харесваше й да може да протегне ръка към нещо и да знае, че то наистина е там.

Очилата обаче бяха необходимо зло. Докато се намираше в царството на Капитана, трябваше да приеме неговите правила.

Барелефният образ направи отчетлива стъпка към нея и се отдели от стената; сега вече имаше определена форма и се виждаха всичките му подробности, все едно някакъв човек се бе появил от изключително ограничена пясъчна буря.

Този път Антоанет трепна, тъй като илюзията за физическо присъствие беше поразителна. Не успя да се удържи и отстъпи крачка назад.

Сега в проявлението му имаше нещо по-различно. Каската на скафандъра му не беше толкова стара като онази, която помнеше, и беше покрита с различни символи. Костюмът, макар и със стар дизайн, не беше чак толкова архаичен като миналия път. Раницата на гърдите му имаше по-аеродинамична форма, а костюмът му като цяло беше по-точен. Антоанет не беше специалист, но според нея предишният беше с петдесетина години по-стар модел от сегашния.

Естествено възникваше въпросът какво означава това.

Току преди да бе отстъпила още една крачка назад, Капитанът сложи край на приближаването си и отново вдигна ръка. Този жест й подейства успокоително, което вероятно беше и целта му. След това той се зае с механизма на визьора си. Плъзгането му нагоре беше съпроводено с ясното съскане от изравняването на въздушното налягане.

Позна веднага лицето, но това беше лице на по-стар човек. Там, където преди кожата бе гладка, сега имаше бръчки, които изглеждаха сиви на фона на наболата брада по бузите му. Бръчиците около очите изглеждаха по-дълбоки. Устата му също изглеждаше някак по-различно, ъгълчетата й бяха леко увиснали надолу.

Когато заговори, гласът му беше по-дълбок и по-дрезгав.

— Не се предаваш лесно, а?

— По принцип не. Помниш ли последния ни разговор, Джон?

— Достатъчно добре. — Натисна някакви контролни бутони върху горната повърхност на раницата пред гърдите си, давайки поредица от команди. — Колко време мина оттогава?

— Имаш ли нещо против да те питам преди колко време беше според теб?

— Не.

Антоанет зачака. Капитанът я гледаше, невъзможно беше да прочете нещо по изражението му.

— Преди колко време беше според теб? — попита най-сетне тя.

— Два-три месеца. Няколко години корабно време. Два дена. Три минути. Една милисекунда и осем десети. Петдесет и четири години.

— Два дена е горе-долу вярното.

— Ще се доверя на твоята дума. Както си се досетила, паметта ми вече съвсем не е така силна като някога.

— Но все пак си спомняш, че идвах тук. Това вече е нещо, нали?

— Ти си много състрадателен човек, Антоанет.

— Не съм изненадана, че паметта ти действа по странен начин, Джон. За мен обаче е достатъчно, че си спомняш името ми. Помниш ли нещо друго, за което сме говорили?

— Подскажи ми какво имаш предвид.

— Посетителите, Джон? Присъствието в системата?

— Все още са тук — отвърна той.

За момент вниманието му бе отново отвлечено от функциите на раницата върху гърдите. Стори й се по-скоро бдителен, отколкото притеснен. Видя как натисна някакви бутони върху контролната гривна на китката си и после кимна, очевидно доволен от някаква недоловима промяна в параметрите на скафандъра си.

— Да — потвърди тя.

— И вече са по-близко. Нали?

— Така мислим, Джон. Така ни каза Хури и досега всичко от казаното от нея, което сме имали възможност да проверим, се оказа вярно.

— Щях да я послушам, ако бях на вашето място.

— Сега вече не става въпрос само да я послушаме. При нас е дъщеря й. Нейната дъщеря знае доста неща, поне така ни накараха да повярваме. Може би трябва да започнем да се вслушваме в онова, което ни каже да правим.

— Клавейн ще ви насочва. И той като мен е придобил разбиране за историческото време. И двамата сме призраци от миналото, сблъскали се с бъдеще, което не сме очаквали да видим.

Антоанет прехапа долната си устна.

— Съжалявам, но имам лоша новина. Клавейн е мъртъв. Беше убит, за да спаси дъщерята на Хури. Сега имаме Скорпион, но…

Капитанът не проговори доста време. Антоанет вече започна да се пита дали вестта за смъртта на Клавейн не го беше засегнала по-силно, отколкото беше предполагала. Никога не беше мислила, че Клавейн и Капитанът са близки, но сега изведнъж си даде сметка, че сходствата между двамата бяха много повече, отколкото с другите им връстници.

— Нямате абсолютна вяра в лидерските способности на Скорпион ли? — попита той.

— Скорпион винаги ни е служил добре. При криза човек не може да мечтае за по-добър лидер. Той обаче пръв би признал, че не мисли стратегически.

— Ами намерете си друг лидер.

Тогава се случи нещо, което я изненада. През главата й неочаквано премина като светкавица срещата във Високата раковина. Видя как Блъд влезе наперено в началото й и късното пристигане на Васко Малинин за същата среща. Видя как Блъд го смъмри за закъснението и как Васко прие мъмренето като нещо неуместно. И чак сега осъзна, че беше приела безгрижието на младежа като необходимост за това, което беше и което щеше да стане, и че на определено ниво то й се бе сторило достойно за възхищение.

Беше зърнала блясъка на нещо като стомана.

— Не става дума за лидери — побърза да отговори тя. — Става дума за теб, Джон. Да тръгваш ли възнамеряваш?

— Ти предложи да размисля над това.

Антоанет си спомни за увеличеното ниво неутрино.

— Струва ми се, че не само размишляваш.

— Може би.

— Трябва да бъдем предпазливи. Напълно възможно е наистина да се наложи да отлетим в космоса в най-скоро време, но трябва да мислим какви ще бъдат последствията за хората около нас. Нужни са ни дни, за да качим всички на борда, дори нещата да се развиват абсолютно гладко.

— На борда има вече хиляди. Тяхното оцеляване трябва да бъде главният ми приоритет. Съжалявам за другите, но ако не дойдат тук навреме, може да се наложи да ги оставим. Това коравосърдечно ли ти се струва?

— Не съм аз тази, която ще отсъжда. Виж, някои хора така или иначе ще предпочетат да останат. Може дори да ги насърчим, защото не е изключено напускането на Арарат да се окаже грешка. Но ако тръгнеш сега, ще убиеш всички, които не са на борда.

— Помислихте ли да ги преместите по-бързо навътре в сушата?

— Правим каквото можем, започнахме да съставяме план как да евакуираме ограничен брой хора по-далеч от залива. Но утре по това време ще са останали най-малко сто хиляди души, които не сме успели да преместим.

За миг Капитанът отново изчезна сред пясъчната буря. Антоанет се взря в грубата, подобна на животинска кожа повърхност на стената. Най-сетне сметна, че той няма да се върне, и реши да си тръгне. В този момент той се появи, приведен срещу някакъв въображаем вятър.

Капитанът повиши глас, за да надвика нещо, което само той беше в състояние да чуе.

— Съжалявам, Антоанет. Разбирам тревогата ти.

— Това означава ли, че си се вслушал в казаното от мен, или смяташ въпреки всичко да потеглиш, когато те устройва?

Той вдигна ръка и свали визьора си.

— Би трябвало да направите каквото можете, за да отведете другите на сигурно място, независимо дали на борда на кораба ми или по-далеч от залива.

— Значи това е последната ти дума? Онези, които не сме успели да преместим, ще трябва да се надяват на късмета си?

— Всичко това не е лесно и за мен.

— Няма да загинеш, ако изчакаш, докато преместим всички на сигурно място.

— Напълно е възможно, Антоанет. Напълно е възможно да стане точно така.

Тя се обърна отвратена.

— Помниш ли какво ти казах последния път? Не бях права. Виждам го сега, макар тогава да не го разбирах.

— И какво точно беше то?

Тя се обърна, за да го погледне. Чувстваше се озлобена и неспокойна.

— Казах, че си платил за престъпленията си. Казах, че си платил сто хиляди пъти повече. Може да звучи прекрасно, но не беше вярно, нали, Джон? На теб изобщо не ти е пукало за онези хора. Направил си го единствено за да спасиш себе си.

Капитанът не отговори. Дръпна надолу визьора и отново изчезна сред бурята, все така превит срещу силата на невидимия вятър. Антоанет започваше да се пита, дали това посещение не беше сериозна грешка, поредната проява на същото онова необмислено поведение, за което баща й неведнъж й беше правил забележка.

— Провал — обяви тя, когато се върна във Високата раковина.

Около масата бяха насядали ръководителите на колонията. Не забеляза да липсва друг освен Пелерин, плувкинята. Сега присъстваше дори Скорпион. Виждаше го за първи път след смъртта на Клавейн и й се стори, че съзира в погледа му нещо, което не бе виждала досега. Дори когато гледаше право към нея, очите му бяха фокусирани върху нещо далечно и почти със сигурност — враждебно, сякаш забелязали на някакъв въображаем хоризонт неприятелско платно или блясък от броня. Беше виждала този поглед наскоро, но й трябваше време, за да се досети у кого. Старецът беше седял на същото място на масата, концентриран върху същата далечна заплаха. На Клавейн му бяха необходими години на страдание и болка, за да достигне състоянието, което прасето бе постигнало само за дни.

Антоанет знаеше, че в айсберга се е случило нещо ужасно. Беше се отдръпнала като опарена от подробностите. Когато й казаха, че не е нужно да знае, че за нея самата е много по-добре да не знае, беше решила да им повярва. Но макар да не беше особено добра в разчитане изражението на прасетата, лицето на Скорпион разказваше половината история за всеки, който беше достатъчно възприемчив. Преживеният ужас се бе материализирал по неуловим начин върху него, стига да беше достатъчно мъдър, за да го разчетеш.

— Какво му каза? — попита Скорпион.

— Казах му, че смъртните случаи ще бъдат десетки хиляди, ако реши да излети.

— И?

— Отвърна нещо от рода на “много лошо”. Единственото, което го вълнува в момента, са хората, които се намират вече на борда му.

— Четиринайсет хиляди при последното преброяване — отбеляза Блъд.

— Не звучи зле — обади се Васко. — Това са… колко? Почти една десета от колонията?

Блъд си играеше с ножа.

— Ако искаш да дойдеш и да ни помогнеш да натъпчем следващите петстотин човека, синко, повече от добре дошъл си.

— Толкова ли е трудно? — попита Васко.

— С всяка следваща партида става все по-зле. До зазоряване може да успеем да прехвърлим до двайсет хиляди души, но само ако започнем да се отнасяме към тях като към добитък.

— Те са човешки същества — каза Антоанет. — Заслужават по-добро отношение. А фризерите? Те не помагат ли?

— Ковчезите за замразяване не работят толкова добре, колкото преди — обади се Зейвиър Лиу, обръщайки се към съпругата си така, както би се обърнал към който и да е от ръководителите на колонията. — Веднъж щом се охладят, всичко е наред, но замразяването на човек е свързано с неколкочасово наблюдение и бърникане. Няма начин процедурата да бъде извършена по-бързо.

Антоанет затвори очи и притисна клепачи с върховете на пръстите си. Видя тюркоазени пръстени, като вълнички във вода.

— По-лошо от това почти не може да бъде, нали? — После отвори очи и опита да си проясни мислите. — Скорп… някаква връзка с Рьомонтоар?

— Нищо.

— Но все още си убеден, че е там горе?

— Не съм убеден в нищо. Просто действам в съответствие с най-правдоподобната информация, с която разполагам.

— И мислиш, че вече щяхме да сме видели някакъв знак, някакъв опит за свързване с нас, ако беше там.

— Хури беше този знак — отвърна Скорпион.

— Защо тогава не изпратиха още някой? — попита Антоанет. — Трябва да знаем, Скорп, дали да стоим на Арарат, или да си плюем по-скоро на петите.

— Повярвай ми, знам какъв избор ни предстои да направим.

— Не можем да чакаме вечно — додаде тя, а в гласа й се промъкна чувство на безсилие. — Ако Рьомонтоар губи битката, небето над нас е пълно с вълци. Стане ли така, няма начин да се измъкнем, дори да не докоснат Арарат. Ще бъдем като в капан.

— Както казах, много добре си давам сметка, че трябва да направим своя избор.

Чу заплахата в гласа му. Разбира се, че той беше наясно със ситуацията.

— Съжалявам — промълви тя. — Просто… просто не знам какво друго можем да направим.

Известно време никой не каза нищо. Отвън някакъв самолет прелетя ниско над главите им с поредната партида бежанци. Антоанет нямаше представа дали ги отнася към кораба, или към другия край на острова. Веднъж щом беше установена нуждата да се осигури безопасността на хората, усилията по евакуирането им бяха разделени на две.

— Ора предложи ли нещо полезно? — обади се Васко.

Скорпион се обърна към него, а кожата на униформата му изскърца.

— Какво нещо имаш предвид? — попита той.

— Знакът не беше Хури — уточни младежът, — а Ора. Хури може и да знае нещичко, но тази, с която трябва наистина да говорим, е Ора. Тя е, която може би знае какво да правим.

— Радвам се, че си размишлявал толкова по въпроса — заяви Скорпион.

— Е? — настоя Васко.

Антоанет застина. Атмосферата в заседателната зала не беше спокойна от самото начало, но сега се нажежи толкова, че косъмчетата на тила й настръхнаха. Никога не се беше осмелявала да говори така със Скорпион и не познаваше мнозина, които биха го направили.

Но Скорпион отговори спокойно:

— Хури каза отново онази дума.

— Дума ли? — учуди се младежът.

— Хела. Споменавала я е няколко пъти, откакто я размразихме, но не знаехме какво означава и дори дали изобщо има някакво значение. Този път обаче имаше и друга дума.

Кожата отново изскърца при движението на тялото му. Колкото и да изглеждаше откъснат от събитията в тази стая, характерната за него стремителност беше напълно осезаема и се спотайваше зад кулисите като очакващ реда си за излизане на сцената актьор.

— И коя е другата дума? — попита Васко.

— Куейч — отвърна Скорпион.

Жената вървеше към морето. Небето над главата й имаше измъчен, брутално сив цвят, а камъните под краката й бяха хлъзгави и безмилостни. Тя потрепери, повече от страх, отколкото от студ, тъй като въздухът бе влажен и потискащ. Погледна назад по крайбрежната ивица към назъбените очертания на лагера. Сградите в края на селището имаха изоставен и запуснат вид. Някои от тях бяха порутени и никой не се беше заселил повече там. Малко вероятно беше някой да забележи присъствието й. Не че това имаше някакво значение, разбира се. Тя имаше право да бъде тук и имаше право да влезе в морето. Фактът, че никога не би поискала подобно нещо от своите плувци, не означаваше, че действията й бяха против правилата на колонията или дори на корпуса на плувците. Безразсъдно смело, да, и твърде вероятно — напразно, но не можеше да му се противопостави. Натискът да направи нещо беше нараствал вътре в нея като натрапчива болка, докато вече нямаше как да не му обръща внимание.

Последният тласък бе дал Васко Малинин. Даваше ли си сметка това момче какъв ефект имаха думите му?

Марл Пелерин спря там, където крайбрежната линия започна да се извива назад около самата себе си, обвивайки водата на залива. Брегът представляваше неясна сива драскулка, простираща се докъдето поглед стига, и се губеше сред стената от морска мъгла и облака, надвиснал тежко над залива. Шпилът на кораба се виждаше като пунктир в сребристата далечина, а размерите и отдалечеността му варираха всеки път, когато погледнеше натам, докато мозъкът й опитваше да се справи с оскъдната информация, с която разполагаше. Марл знаеше, че шпилът се издига цели три километра в небето, но от време на време изглеждаше не по-висок от средно голяма раковинова структура или като някоя от антените, които се извисяваха над селището. Представи си вихрушката от неутрино, излизаща от него — по-точно от неговата намираща се под водата част, където се намираха двигателите — като бляскаво сияние, свещена светлина, преминаваща през нея. Частиците профучаваха през клетъчните й мембрани, без да увреждат нищо в спринта си към междузвездното пространство с почти равна на светлинната скорост. Те бяха знак, че двигателите се готвят за полет към звездите. Нищо органично не можеше да улови тези бури, само най-чувствителните машини. Но дали това бе наистина вярно? Джъглъровите организми само на една планета надвишаваха цялостната маса на човешкия род с фактор, равняващ се на сто. Толкова абсурдно ли беше да се мисли, че джъглърите в своето единство може би не бяха толкова безчувствени за потока неутрино, както си мислеха хората? Може би усещаха също и безпокойството на Капитана. И може би по своя бавен, зелен, почти неинтелигентен начин си даваха донякъде сметка какво би означавало потеглянето му.

Нещо в края на морето привлече погледа й. Приближи се, за да го огледа, подскачайки пъргаво от камък на камък. Беше парче метал, почерняло и извито като разтопено захарно изделие, със странни гънки и ръбове по повърхността. От него се вдигаше дим. То бръмчеше и пукаше, а някаква многосъставна част, напомняща разделената на секции опашка на омар, се извиваше ужасяващо. Трябва да бе паднало тук наскоро, може би през последния час. От всички посоки на Арарат, където имаше хора, пристигаха вести за падащи от небето неща. Бяха прекалено много, за да бъдат обяснени с някаква случайност. Усилията явно се концентрираха над центровете на хората. Някой — или нещо — опитваше да премине. И от времена време някое парче успяваше да го направи.

Нещото я смути. Извънземно ли беше, или човешко? И ако беше човешко, дали не беше от конджоинърския тип? Изобщо някой правеше ли все още тази разлика?

Марл отмина предмета и спря до самия край на водата. Съблече се. Докато се готвеше да влезе във водата, зърна себе си откъм морето. Гледната й точка се издигаше и спускаше с вълните. Тя беше слабо, голо създание, бледа изправена морска звезда на брега. Разбитият обект изпусна облак дим към небето.

Марл намокри дланите си в локва вода. Наплиска лице и прокара влажните си ръце по косата си, като я прибра назад. Водата защипа очите й, бликналите сълзи замъглиха погледа й. Дори в локвите водата вонеше на джъглъров живот. Кожата я засърбя, особено ивицата на лицето, където вече се проявяваха признаци за превземане от страна на джъглърите. Двете колонии микроорганизми — от водата и тази на лицето й — се бяха разпознали и потръпнаха от вълнение.

Занимаващите се с наблюдаването на тези неща смятаха Марл за маргинален случай. Признаците за превземане при нея съвсем не бяха най-лошите, които бяха виждали. Според статистиката тя трябваше да бъде в безопасност най-малко през още десетина плувания. Но изключения не липсваха. Понякога морето поглъщаше хора със съвсем леки индикации за превземане. Случваше се, макар и рядко, да вземе дори влизащи да плуват за първи път.

Това беше проблемът с патърн джъглърите. Те бяха извънземни. Джъглъровата биомаса беше извънземна. Тя не се поддаваше на човешки анализ, на ясното определяне на причина и следствие. Беше странна и непредвидима като пияница. Човек можеше да се досети как ще се държи при определени параметри, но от време на време можеше да допусне ужасна грешка.

Марл знаеше това. И никога не се беше преструвала, че не го знае. Знаеше, че всяко плуване носи риск.

Досега бе имала късмет.

Помисли си за Шизуко, която очакваше посещенията й в психиатричната клиника… само дето не ги очакваше в обичайния смисъл на тази дума. Шизуко може би осъзнаваше, че Марл трябва да дойде при нея и може би дори съобразяваше дейността си с това. Но когато Марл се появеше, тя просто я поглеждаше с разсеяния, преходен интерес на човек, забелязал пукнатина в стената, която не си спомня или му прилича на интересно оформен облак. Искрицата интерес угасваше почти веднага, щом Марл я забележеше. Понякога Шизуко се смееше, но това беше идиотски смях, като звън на малки, глупави камбанки.

После се връщаше към своето драскане, ноктите й бяха вечно разкървавени, защото тя не обръщаше внимание на пастелите и тебеширите, които й предлагаха за тази цел. Марл беше престанала да я посещава преди няколко месеца. Щом разбра и прие, че вече не означава нищо за Шизуко, й олекна неимоверно. Това не й пречеше от време на време да усеща обезсърчаващото чувство, че е предадена и слаба.

Сега мислите й бяха насочени към Васко, към нещата, в които нямаше проблем да бъде убеден, към увереността му, че между плувците и морето стои единствено страхът.

Мразеше го заради това.

Направи стъпка във водата. Намиращата се десетина метра по-нататък зелена материя се раздвижи в отговор, усетила навлизането на плувкинята в своето царство. Марл си пое дълбоко въздух. Беше невъобразимо уплашена. Сърбежът по лицето й бе преминал в парене. Това я изпълваше с желание да се отпусне във водата.

— Тук съм — каза тя.

После пристъпи към масата джъглърови организми, като се потопи първо до бедрата, после — до кръста, после — още по-дълбоко. Отпред биомасата ваеше форми с все по-голяма бързина, а бризът, образуван от тази трансформация, подухваше насреща й. Извънземните образи преминаваха в безкрайни пермутации като истинско шествие от чудовища. Тъй като водата вече беше станала прекалено дълбока, за да може да ходи, Марл се оттласна от каменното дъно и заплува към парада.

Васко погледна към присъстващите.

— Куейч ли? Тази дума не ми говори нищо повече от първата.

И двете не означаваха нищо и за мен — призна Скорпион. — Не бях сигурен дори как се пише първата. Но сега съм сигурен. Втората дума е свързана с първата. Значението е недвусмислено.

— Значи ще ни осветлиш за какво става дума? — възкликна Лиу.

Скорпион погледна към Орка Круз.

— Скорп е прав — обади се тя. — Само Хела не означава нищо особено. Прегледайте бази данните, които носим от Ризургам или Йелоустоун, и ще откриете хиляди различни обяснения. Същото става и ако опитате различни начини на изписване. Но поставете Куейч и Хела едно до друго и се получава нещо съвсем различно. Обяснението е само едно, колкото и странно да изглежда.

— Умирам от желание да го чуя — заяви Лиу.

Седящият до него Васко кимна в знак на съгласие. Антоанет не каза нищо и не показваше видим интерес, но любопитството й несъмнено не беше по-малко.

— Хела е свят — обясни Круз. — Не е голям. Луна от средна величина, обикаляща около газов гигант, наречен Халдора. Това все още ли не ви говори нищо?

Никой не отговори.

— Ами Куейч? — попита Васко. — Това друга луна ли е?

Круз поклати глава.

— Не. Куейч е човек, човекът, дал имената на Хела и Халдора. В обичайната номенклатурна база данни не пише нищо за него самия и неговите светове, но това не би трябвало да ни изненадва особено — тя не е осъвременявана от директен контакт с други кораби вече повече от шейсет години. Откакто сме на Арарат обаче, от време на време улавяме отклонил се сигнал от ултрите. Напоследък това става все по-често явление — те използват трансмисии с широк обхват и лъчи много повече, отколкото в миналото, и някои от тях стигат до нас.

— От какво е причинена тази тактическа промяна? — попита Васко.

— Нещо ги е уплашило — отвърна Круз. — Стават все по-нервни, избягват търговията лице в лице. Явно някои ултри са се натъкнали на нещо, което не им е допаднало, и сега преминават към търговия с информация на далечно разстояние вместо с материални стоки, като по този начин разпространяват новината.

— Не се изисква особен ум, за да се досетим какво ги е изплашило — каза Васко.

— Станалото обаче работи в наша полза — додаде Круз. — Тези трансмисии може и да не са авторитетни и половината от тях да са изпъстрени с грешки и вируси, но с годините именно благодарение на тях успяваме да поддържаме нашите бази данни значително по-актуални, отколкото бихме могли да се надяваме при липсата си на контакт с външни елементи.

— И какво знаем за системата на Куейч? — поинтересува се Васко.

— Не толкова, колкото би ни се искало — отговори Круз. — Няма противоречия с по-старата информация, което означава, че изследваната от Куейч система трябва да е била доста слабо изучена преди неговото пристигане там.

— Значи това, за което споменава Ора, се е случило преди… колко… петдесет-шейсет години?

— Като едното нищо — съгласи се Круз.

Васко се поглади по брадичката. Беше добре обръсната, гладка като ошкурено парче дърво.

— В такъв случай това не може да е от особено значение за нас, нали? — попита той.

— Нещо се е случило с Куейч — каза Скорпион. — Информацията варира. Както изглежда, тогава е работел за ултри, цапал си е ръцете в изследване на условията на различни светове. Така станал свидетел на нещо, нещо, свързано с Халдора. — Скорпион ги изгледа един подир друг, предизвиквайки всеки, особено Васко, да го прекъсне или да оспори нещо от казаното. — Видял го да изчезва. Видял как планетата престанала да съществува за част от секундата. И в резултат създал нещо като религия на Хела, луната на Халдора.

— Това ли било? — възкликна Антоанет. — За да ни предаде това послание ли е изминала всичкия този път Ора? Адресът на някакъв религиозен лунатик?

— Това не е всичко — увери я Скорпион.

— Надявам се от все сърце — отвърна тя.

— Той е видял това да се случва повече от един път. Както, очевидно, са го видели и други.

— Защо тази новина не ме изненадва? — каза Антоанет.

— Чакайте — вдигна ръка Васко. — Искам да чуя нататък. Давай, Скорп.

Прасето го изгледа абсолютно безизразно.

— Сякаш имам нужда от твоето разрешение.

— Не исках да прозвучи така. Просто… — Младежът се огледа, може би се чудеше кого да призове за подкрепа. — Просто мисля, че не трябва прибързано да отхвърляме нищо от онова, което научаваме от Ора, колкото и нелогично да ни изглежда.

— Никой не отхвърля нищо — заяви Скорпион.

— Моля те, кажи ни какво си научил — намеси се Антоанет, усетила, че положението е на път да излезе от контрол.

— В продължение на десетилетия не се случвало кой знае какво — продължи прасето. — Чудото на Куейч привлякло хора към Хела. Някои от тях станали последователи на религията, други се разочаровали и станали миньори. На Хела са намерени останки от извънземни, почти безполезни, но те ги изкопават и изнасят достатъчно от тях, за да могат да се издържат няколко селища. Ултрите купуват тези боклуци и ги продават на колекционери на любопитни вещи. Някой вероятно печели от това, но можете да се досетите, че не е сред нещастните глупаци, които ги изкопават изпод земята.

— Извънземни творения са намерени на доста светове — обади се Антоанет. — Предполагам, че техните създатели са сполетени от същата съдба като амарантинците и десетина други култури?

— Нашата база данни не дава почти никаква информация за местната култура — отговори Скорпион. — Управляващите Хела очевидно не насърчават свободомислието и научната любознателност. Но да, ако се зачетеш между редовете, излиза, че местните са се натъкнали на вълците.

— И те са унищожени? — поинтересува се тя.

— Така изглежда.

— Помогни ми, Скорп — каза Антоанет. — Какво според теб би могло да означава това за Ора?

— Нямам представа.

— Може би иска да отидем там — предположи Васко.

Всички го изгледаха. Тонът му прозвуча така, сякаш той просто изрича на глас нещо, което останалите смятат за гарантирано. Може би това даже беше вярно, но да чуеш някой да го изрича, беше подобно на оскверняване на най-свещеното за присъстващите.

— Да отидем там? — намръщи се Скорпион и кожата между зурлата и челото му се набра, образувайки няколко издатини от плът. — Искаш да кажеш да отидем там в буквалния смисъл?

— Ако стигнем до извода, че според нея това ще ни бъде от помощ, тогава — да — отвърна младежът.

— Не можем да тръгнем за това място, базирайки се единствено на трескавите брътвежи на една болна жена — обади се Халат, един от ръководителите на колонията от Ризургам, който никога не беше изпитвал доверие към Хури.

— Тя не е болна — намеси се д-р Валенсин. — Беше уморена и травмирана, нищо повече.

— Чух, че искала да върнат бебето обратно в нея — заяви Халат и по лицето му се изписа отвращение, сякаш това беше най-долното нещо, което можеше да си представи човек.

— Да, искаше — съгласи се Скорпион — и аз й го забраних. Но молбата й не беше неразумна. Тя е майката на детето и то беше отвлечено от нея, преди да го е родила. При тези обстоятелства желанието й ми се стори напълно разбираемо.

— Но все пак го отхвърли — рече Халат.

— Не мога да рискувам да изгубим Ора, не и след като платихме такава цена за нея.

— В такъв случай си бил измамен — каза Халат. — Цената беше прекалено висока. Загубихме Клавейн и в замяна получихме дете с увреден мозък.

— Искаш да кажеш, че Клавейн умря напразно ли? — попита Скорпион с опасно тих глас.

Моментът застина, удължи се като повреда в запис. Антоанет осъзна с ужасна яснота, че не само тя не знае какво точно се е случило в айсберга. Очевидно Халат също не беше запознат с подробностите, но незнанието му беше безкрайно по-безразсъдно, стъпкващо и нарушаващо собствените си граници.

— Не знам как е умрял той. Не ми пука и не ми трябва да знам. Но ако е станало само заради Ора, тогава, не, не си е заслужавало. Умрял е напразно. — Халат сплете пръсти и погледна към прасето, набърчил устни. — Може и да не ти се иска да го чуеш, но това е истината.

Скорпион хвърли поглед към Блъд. Нещо премина помежду им: размяна на жестове, прекалено недоловима, прекалено близка за двамата, за да бъде разтълкувана от страничния наблюдател. Това продължи само миг. Антоанет нямаше представа дали го беше забелязал и някой друг или бе родено от въображението й.

Миг по-късно обаче Халат сведе очи към нещо в гърдите си.

Бавно и нехайно, сякаш става да намести кипналата се малко на една страна картина, Блъд се надигна от мястото си. Запъти се към Халат, полюшвайки се наляво-надясно с бавния, лишен от всякакви усилия ритъм на метроном.

Халат издаваше задавени звуци. Пръстите му мърдаха безсилно около дръжката на ножа на прасето.

— Разкарай го оттук — нареди Скорпион.

Блъд извади ножа от гърдите на Халат, избърса го в бедрото си и го върна обратно в ножницата. От раната се процеждаше изненадващо малко количество кръв.

Валенсин понечи да се изправи.

— Стой си на мястото — обади се Скорпион.

Блъд вече беше повикал двама служители от „Оръжие на сигурността”. Те пристигнаха след по-малко от минута и единствената им реакция при вида на станалото беше продължилата секунда изненада. Антоанет им даде шестица за това. Ако тя самата бе влязла в стаята и беше видяла, че кръвта на някой от хората в нея изтича от прободна рана на гърдите, трудно щеше да остане в съзнание, камо ли да запази спокойствие.

— Отивам с него — заяви Валенсин, като отново стана, щом членовете на „Оръжие на сигурността” отнесоха Халат.

— Казах да останеш — повтори Скорпион.

Лекарят стовари юмрука си върху масата.

— Ти току-що уби човек, грубиян такъв! Или поне ще го убиеш, ако незабавно не му бъде оказана медицинска помощ. Наистина ли желаеш подобно нещо да тежи на съвестта ти, Скорпион?

— Стой там, където си.

Валенсин направи крачка към вратата.

— Давай тогава. Спри ме, ако това означава наистина толкова много за теб. Разполагаш с нужните средства.

Лицето на Скорпион се изкриви в маска от гняв и омраза, която Антоанет не беше виждала никога досега. Учуди се, че лицата на прасетата притежават нужната подвижност, за да произведат подобно крайно изражение.

— Ще те спра, можеш да ми вярваш.

Скорпион бръкна в някакъв джоб или калъф, скрит под масата, и извади ножа си. Антоанет не го беше виждала никога преди. При дадена от прасето команда, острието му затрептя.

— Скорпион — изправи се на свой ред тя, — пусни го. Той е лекар.

— Халат ще умре.

— Вече имахме предостатъчно смъртни случаи — добави тя. — Един повече няма да подобри по никакъв начин положението.

Ножът вибрираше в ръката му, сякаш все още не беше опитомен. Антоанет очакваше да полети всеки момент.

Прозвуча нещо като камбанка. Неочакваният звук завари прасето неподготвено. Гневът му се поуталожи малко. То погледна към източника на звука — комуникационната гривна на китката си.

Скорпион спря ножа. От нещо подобно на мъгла той се превърна отново в твърд предмет и прасето го върна в калъфа или джоба, откъдето го беше извадил.

Погледна към Валенсин и произнесе една-единствена дума.

— Върви.

Лекарят кимна отсечено — с все още гневно изражение — и забърза след мъжете, които бяха отнесли ранения.

Скорпион вдигна гривната до ухото си и се заслуша в някакъв писклив, далечен глас. След минута се намръщи и помоли гласа да повтори току-що казаното. Докато слушаше повторението, смръщената му физиономия се поотпусна, но не съвсем.

— Какво има? — попита Антоанет.

— Корабът — каза той. — Става нещо.

За по-малко от десет минути една от совалките беше отклонена от маршрута, определен за евакуирането на жителите на Арарат. Приземи се една пресечка по-нататък от Високата раковина, между сградите, докато група служители на „Оръжие на сигурността” разчисти района и осигури безопасен достъп на ръководителите на колонията. Васко се качи последен на борда й, след Скорпион и Антоанет Бакс, а Блъд и другите останаха. Совалката се заиздига отново нагоре, сред ослепителна бяла светлина, а намиращите се долу граждани закриваха очите си с длани, но не искаха да погледнат настрани. Сега вече в Първи лагер не остана никой, който да не иска незабавно да отиде някъде другаде. На борда на совалката успяха да се качат само тримата ръководители, защото вече беше натоварена до краен предел с бежанци.

Васко усети, че машината ускорява. Хвана се за една дръжка на тавана, надявайки се полетът да бъде кратък. Евакуиращите се го гледаха като зашеметени, сякаш очакваха обяснение, което той не беше в състояние да им даде.

— Накъде би трябвало да ги откарат? — обърна се той към отговарящия за реда.

— Навътре — отвърна мъжът, имайки предвид по-отдалечените от крайбрежната ивица земи. — Но сега ще ги закарат към кораба. Не можем да си позволим да губим ценно време.

Студената пресметливост на това решение изуми Васко. И същевременно го изпълни с възхищение.

— Ами ако това не им хареса? — попита той, стараейки се да говори колкото може по-тихо.

— Винаги могат да подадат оплакване.

Пътуването не продължи дълго. Този път имаха пилот; някои от полетите по евакуирането се управляваха от автоматичен екипаж, но този курс беше преценен като прекалено необичаен. Летяха ниско, насочиха се към морето и после направиха голям кръг около основата на кораба. Васко имаше късмет, че се намира до стената. Беше си направил прозорец в нея и сега се взираше в сребристата мъгла навън. Бежанците около него се бяха изкривили в различни пози, за да виждат по-добре.

— Затвори прозореца — обади се Скорпион.

— Какво?

— Чу ме.

— Бих го направила, ако бях на твое място — допълни Антоанет.

Васко затвори прозореца. Ако имаше ден, в който не трябваше да се спори с прасето, това определено беше този. Във всеки случай той не беше видял нищо, освен намек за извисяващия се кораб.

Започнаха да се издигат, вероятно продължавайки да летят спираловидно около кораба, совалката намали скоростта и се приземи на твърда почва. След около минута проникналата светлина възвести отварянето на аварийната врата и евакуиращите се заизлизаха през нея. Васко не беше видял добре какво има по-нататък, където приемаха пристигащите. Беше зърнал за момент само бдителната охрана от „Оръжие на сигурността”, която подканяше бежанците да бързат с ефективност, забележимо надминаваща учтивата настоятелност. Беше очаквал хората да проявят някакъв гняв, като разберат, че са отведени на кораба вместо сред сигурността на твърдата земя, но не видя нищо друго, освен кротко примирение. Може би все още не бяха разбрали, че се намират на кораба, а не на някаква разпределителна станция на повърхността на острова. Ако случаят беше такъв, изобщо не му се искаше да бъде наблизо, когато осъзнаеха истината.

Скоро в совалката не остана нито един от евакуираните. Васко нямаше да се учуди особено, ако бяха извели и него, но тримата останаха на борда заедно с пилота. Вратата се затвори отново и самолетът се понесе из предназначената за приземяване част на кораба.

— Вече можеш да си отвориш прозореца — обади се Скорпион.

Младежът направи голям прозорец в корпуса, достатъчен, за да могат виждат и тримата, но засега нямаше нищо за гледане. Усети как совалката се наклони и промени посоката си, щом излезе от отделението за приземяване, но не можеше да разбере дали остават в близост до “Носталгия по безкрая” или се връщат към Първи лагер.

— Каза, че с кораба ставало нещо? — обади се Васко. — За нивото на неутрино ли говореше?

Скорпион се обърна към Антоанет Бакс.

— Как е то?

— По-високо, отколкото беше при последния ми доклад — отвърна тя. — Според наблюдателните ни станции обаче не се повишава толкова бързо, колкото досега. Пак нараства, но по-бавно. Може би краткият ми разговор с Джон все пак е свършил работа.

— Какъв е проблемът в такъв случай? — поинтересува се младежът.

Скорпион посочи към нещо през прозореца.

— Това.

Васко проследи погледа му. Видя извисяващия се над сребристата морска мъгла корабен корпус. Бяха се снишили бързо и гледаха към мястото, където двигателят се подаваше над водата. Той беше там и предишната нощ, когато Васко беше видял пръстена от лодки и хората, опитващи се да се покатерят до точките, от които можеше да се влезе в кораба. Но сега всичко беше променено. Нямаше катерачи, нямаше лодки. Вместо пръстен чиста вода около основата на шпила, имаше гъст, непроницаем слой джъглърова биомаса. Имаше мъхесто зелен цвят и сложна консистенция. Слоят се простираше може би в разстояние на един километър във всички посоки и беше свързан с други струпвания на биомаса посредством плуващи мостове от същата зеленикава материя. Но това не беше всичко. Около кораба той се издигаше нагоре около корпуса, образувайки нещо като кожа. На места сигурно беше дебел десетки метри. Според преценката на Васко, на двеста-триста метра височина стените на „Носталгия по безкрая” бяха скрити под въпросната биомаса. Горната граница не представляваше гладък кръг, а нещо неравно, сякаш наръфано, протягащо трескаво опипващите си пипала и разклонения все по-високо и по-високо. Над основната маса вече се различаваха дълги поне стотина метра бледи зелени вени. Този калъф се движеше пред погледа му, пълзейки неумолимо нагоре.

Биомасата се движеше сигурно със скорост от около един метър в секунда. Ако запазеше това, щеше да обгърне целия кораб преди да бе минал час.

— Кога е започнало това? — попита Васко.

— Преди трийсет-четирийсет минути — отвърна Скорпион. — Известиха ни веднага, щом концентрацията започнала да се образува около кораба и да се качва нагоре по него.

— Защо сега? След като корабът е бил паркиран тук години наред, защо са решили да го атакуват точно днес? — учуди се младежът.

— Не знам — отговори Скорпион.

— Не можем да сме сигурни, че това е атака — промълви Антоанет.

Прасето се обърна към нея.

— На теб на какво ти прилича в такъв случай?

— Би могло да бъде всичко. Васко е прав — няма никаква логика това да е атака. Не и сега, след всички тези години. Трябва да е нещо друго. — И додаде: — Надявам се.

— Ти го каза — допълни Скорпион.

Совалката продължаваше да кръжи около шпила. От всички страни виждаха все едно и също. Сякаш гледаха филм, на който ускорено се представяше как каменна сграда се покрива с мъх или как зеленясва статуя… целенасочено, умишлено.

— Това променя нещата — обади се Антоанет. — Тревожа се, Скорп. Може и да не е атака, но, ако се лъжа, какво ще стане с хората, които вече се намират на борда?

Скорпион вдигна гривната към устата си и заговори приглушено.

— На кого се обаждаш? — попита тя.

Той покри с длан микрофона.

— На Марл Пелерин. Мисля, че е време корпусът на плувците да разбере какво става.

— Съгласен съм — намеси се Васко. — Мисля, че вече трябваше да са влезли да плуват, откакто започна джъглъровата активност. Нали са точно за това?

— Нямаше да говориш така, ако трябваше ти да влезеш да плуваш в морето — каза Антоанет.

— Не трябва да влизам аз, а те — това им е работата.

Скорпион продължаваше да нарежда тихо в гривната си. Говореше все едно и също, сякаш го повтаряше пред различни хора. Най-накрая поклати глава и свали ръкава си.

— Никой не може да намери Пелерин — обясни той.

— Все някъде трябва да е — рече младежът. — В очакване на заповеди. Опита ли във Високата раковина?

— Да.

— Остави това — каза Антоанет и го докосна по ръкава. — Там цари истински хаос. Не се изненадвам, че комуникационните линии се разпадат.

— А останалите от корпуса на плувците? — поинтересува се Васко.

— Какво имаш предвид? — попита Скорпион.

— Ако Пелерин не може да бъде притеснена да си свърши работата, и за останалите ли важи това? Непрекъснато се говори от какво огромно значение били за сигурността на Арарат. Сега имат възможност да го докажат.

— Или да умрат, опитвайки да го направят — допълни Скорпион.

Антоанет поклати глава.

— Не искай от никой от тях да плува, Скорп. Не си заслужава. Каквото и да става там, е резултат от колективно решение, взето от биомасата. Двама-трима плувци няма да променят кой знае какво сега.

— Просто очаквах нещо по-добро от Марл — призна Скорпион.

— Тя знае какъв е дългът й — увери го Антоанет. — Не мисля, че не би оправдала надеждите ни, ако има и най-малък избор да не го стори. Нека се надяваме, че е в безопасност.

Скорпион се отдалечи от прозореца и тръгна към предната част на совалката. Въпреки поклащането й, причинено от непредвидимото движение на потоците неутрино около огромния кораб, прасето се движеше стабилно, сякаш пуснало корени в пода. Ниско и масивно, то се чувстваше по-сигурно върху краката си и от двамата си спътници.

— Къде отиваш? — попита Васко.

Скорпион погледна назад.

— Казвам му да промени плана за полета. Би трябвало да се върнем, за да вземем още желаещи да бъдат евакуирани.

— Но няма да го направим?

— После. Първо искам да вземем Ора с нас горе. Струва ми се, че в момента небето е най-сигурното място.

ДВАЙСЕТ И ОСЕМ

Арарат, 2675 година

С инкубатора се заеха Васко и Скорпион и го внесоха внимателно в търбуха на совалката. Небето вече притъмняваше и термалната матрица на загряващата повърхност на совалката светеше в гневен вишневочервен цвят, а отделните елементи съскаха и тиктакаха. Хури ги следваше внимателно, приведена под потискащата знойна покривка от горещ въздух, уловен като в капан под извитите надолу крила на совалката. Не беше казала нищо повече, откакто се бе събудила, и се движеше като насън, покорна и бдителна. Валенсин вървеше след пациентите си, приемаше мрачно създалата се ситуация. Двамата му медицински слуги се мъкнеха отзад, привързани към господаря си от ненарушимите връзки на послушанието.

— Защо не отиваме в кораба? — повтаряше неуморно въпроса си Валенсин.

Скорпион не му беше отговорил. Отново водеше разговор по гривната си, най-вероятно с Блъд или с някой от помощниците си. Поклати глава и изръмжа нещо. Васко предположи, че новината не беше приятна.

— Отивам отпред да видя дали пилотът няма нужда от помощ — обяви Антоанет.

— Кажи му да кара бавно и спокойно — нареди Скорпион. — Никакви рискове. И да бъде готов да отлетим по-високо и да ни измъкне оттук, ако се наложи.

— Стига това нещо все още да е в състояние да достига орбита.

Излетяха. Васко помогна на лекаря и на механичните му сътрудници да закрепят здраво инкубатора. Валенсин му показа как може да убеди вътрешните стени на совалката да образуват издатини и ниши с различна степен на слепване. Инкубаторът скоро беше залепен здраво, а двамата слуги застанаха на пост, за да следят функционирането му. Ора, сбръчканото миниатюрно същество зад цветната пластмаса, свързано с всевъзможни монитори и тръбички, сякаш не усещаше нищо от ставащото наоколо.

— Къде отиваме? — попита Хури. — В кораба ли?

— Около кораба възникна проблем — обясни Скорпион. — Хайде, хвърли един поглед. Мисля, че гледката ще ти се стори интересна.

Обиколиха отново кораба, на същата височина като преди. Хури се взираше през прозореца недоумяващо, с широко отворени очи. Васко я разбираше прекрасно. Когато той самият бе видял кораба в това състояние, само трийсет минути по-рано, поглъщането му от джъглъровата биомаса беше все още в ранния си стадий. Тъй като процесът беше започнал скоро, все още бе възможно да се асимилира ставащото. Но сега корабът беше изчезнал. На неговото място се издигаше неравен, мъхесто зелен шпил. Той знаеше, че под тази маса има кораб, но можеше само да предполага колко странно изглежда всичко това на онзи, който не беше видял ранния етап на обгръщането му от джъглърите.

Имаше обаче още нещо. Нещо, което Васко забеляза почти веднага, но беше приел за зрителна илюзия, дължаща се на факта, че наблюдаваше под известен наклон, тъй като се намираше в совалка. Но сега, след като имаше възможност да вижда хоризонта през пролуките в морската мъгла, се увери, че няма никаква илюзия и онова, което вижда, няма нищо общо с позицията му.

Корабът се накланяше. Съвсем леко, само няколко градуса от вертикала, но достатъчно, за да вдъхне ужас. Фигурата, която толкова дълго време бе стабилен елемент от пейзажа и сякаш бе също толкова стара, колкото географските обекти наоколо, се накланяше на една страна.

Накланяше се, дърпан от колективната биомаса на патърн джъглъровите организми.

— Това не е хубаво — произнесе Васко.

— Кажете ми какво става — помоли застаналата до него Хури.

— Не знаем — отвърна Скорпион. — Започна се преди около час. Морето се сгъсти около основата и джъглъровият пръстен започна да поглъща кораба. А сега, както изглежда, джъглърите опитват да го преобърнат.

— И могат ли да го направят?

— Може би. Не знам. Корабът сигурно тежи няколко милиона тона. Но тежестта на цялата тази джъглърова материя съвсем не е за пренебрегване. Аз обаче не бих се притеснявал, че корабът може да бъде преобърнат.

— Така ли?

— Бих се притеснявал по-скоро да не се сцепи. Това е лайтхъгър. Конструиран е така, че да издържи престоя на повърхността на дадена планета, тъй като това не представлява за него по-голямо натоварване, отколкото при нормален полет в космическото пространство. Тези кораби обаче не се правят така, че да издържат на страничен натиск. Не са замислени да останат цели, ако силите им въздействат странично. Още два-три градуса и ще започна да се притеснявам. Корабът може и да се срути.

— Ние се нуждаем от този кораб, Скорп — промълви Хури. — Това е единственото ни средство да се измъкнем оттук.

— Благодаря, че ме светна — отвърна той, — но ще кажа, че точно сега не мога да направя кой знае какво по въпроса… освен ако не искаш да започна военни действия срещу патърн джъглърите.

Самата идея беше крайна, почти абсурдна. Патърн джъглърите бяха безвредни за всички освен за малко на брой злочести индивиди. Колективно никога не бяха проявявали злонамереност към хората. Те бяха архиви на изгубени знания, на изгубени умове. Но ако патърн джъглърите опитваха да унищожат “Носталгия по безкрая”, какво друго биха могли да сторят хората, освен да отвърнат на удара? Просто не можеха да позволят това да се случи.

— На тази совалка има ли оръжие? — попита Хури.

— Намира се — отговори Скорпион. — Леко, предимно за уреждане на сметките между два кораба.

— А нещо, което бихте могли да използвате срещу биомасата?

— Лъчи от частици, които няма да работят особено добре сред атмосферата на Арарат. Останалото? Твърде вероятно е да откърти парчета и от кораба. Бихме могли да опитаме лъчите от частици…

— Не!

Гласът излезе от устата на Хури, но експлозивно, сякаш звукът бе повърнат. И почти не приличаше на нейния глас.

— Ти току-що каза… — започна Скорпион.

Хури седна внезапно и се отпусна — сякаш изтощена — върху една от кушетките в совалката. Притисна с длан челото си.

— Не — повтори тя, този път не така рязко. — Не. Оставете. Оставете ги на мира. Помагат ни.

Без да кажат дума, Васко, Скорпион, Валенсин — както и Хури — се обърнаха към инкубатора, където лежеше Ора, оставена на грижите на машините-слуги. Миниатюрната червено-розова форма вътре се движеше и се извиваше леко.

— Помагат ли? — учуди се Васко.

Хури отговори, но думите отново като че ли избликнаха против нейната воля. Трябваше да си поема дълбоко въздух между тях.

— Те. Помагат ни. Искат.

Васко тръгна към инкубатора. Държеше под око едновременно и Хури, и дъщеря й. Машините-слуги на Валенсин се движеха възбудено. Не знаеха какво да правят и ръцете им отскачаха с нервна нерешителност.

— Те? — попита Васко. — Те патърн джъглърите ли са?

Розовата форма ритна с крачета, стиснала съвършено оформеното си юмруче пред смръщеното личице. Очите на Ора представляваха затворени цепнатини.

— Да. Те. Патърн джъглъри — потвърди Хури.

Васко се обърна към Скорпион.

— Мисля, че сбъркахме — заяви той.

— Така ли?

— Чакай. Трябва да говоря с Антоанет.

Тръгна към командната кабина, без да получи разрешението на прасето. Там откри Антоанет и пилота, завързани с предпазни колани върху командните си кушетки. Бяха направили цялата кабина прозрачна и затова изглеждаше, че се носят във въздуха, придружени единствено от различни безтелесни командни панели и контролни табла. Васко отстъпи зашеметен назад, но веднага се овладя.

— Можем ли да кръжим във въздуха? — попита той.

Антоанет хвърли поглед през рамо към него.

— Разбира се.

— Тогава спри машината на място. Имаш ли апаратура за прицелване? Противоударни сензори, нещо от този род?

— Разбира се — отговори отново тя, сякаш и двата въпроса бяха сред най-глупавите неща, които бе чувала от доста време.

— Тогава насочи нещо към кораба.

— Някаква конкретна причина за това, Васко? Всички виждаме, че проклетото нещо се е наклонило на една страна.

— Просто го направи.

— Да, сър — отвърна Антоанет.

Малките й ръце, отрупани с подрънкващи бижута, се носеха с главозамайваща скорост по контролното табло пред кушетката й. Васко усети как совалката спря. Гледката отпред се въртеше и наклонената кула се озова право пред тях.

— Задръж тук — рече той. — А сега насочи уреда за прицелване… или каквото е там, към кораба. Някъде близо до основата, ако успееш да го направиш.

— Това няма да ни помогне да установим ъгъла на наклона — поясни тя.

— Не ме интересува наклонът. Не мисля, че опитват да го преобърнат.

— Така ли?

Младежът се усмихна.

— Мисля, че това е само вторичен продукт. Те опитват да го придвижат.

Изчака я да нагласи уреда. Пред нея заплува пулсиращ сферичен дисплей, осеян с пушечнозелени структури и цифри.

— Ето го корабът — обади се Антоанет и посочи мястото, където отраженията от радара бяха най-гъсти.

— Добре. Сега ми кажи на какво разстояние отстои.

— Четиристотин и четирийсет метра — отвърна след малко тя. — Това е средната стойност. Зелената материя променя непрекъснато дебелината си.

— Добре. Дръж под око тази цифра.

— Увеличава се — намеси се пилотът.

Васко усети горещ дъх на тила си. Обърна се — прасето надничаше през рамото му.

— Васко е намислил нещо — каза Антоанет. — Разстоянието до шпила сега е… четиристотин и петдесет метра.

— Носим се по течението — отсъди Скорпион.

— Не, не се носим. — В тона й прозвуча едва доловима обида. — Стоим абсолютно неподвижно, поне в рамките на грешките в измерването. Васко е прав, Скорп — корабът се движи. Теглят го навътре към морето.

— С каква скорост? — попита Скорпион.

— Прекалено рано е да се каже със сигурност. Метър, може би два в секунда. — Антоанет направи справка със своята гривна за комуникация. — Нивото на неутрино продължава да се покачва. Не знам колко точно ни остава, но не мисля, че става въпрос за повече от няколко часа.

— В такъв случай корабът ще бъде само няколко километра по-навътре, когато се изстреля от повърхността — рече Скорпион.

— Това е по-добре от нищо — отговори Антоанет. — Ако успеят да го придвижат поне отвъд извивката на залива, която да ни осигури известна защита от образуваните при излитането цунами… това определено ще бъде за предпочитане пред нищо.

— Ще го повярвам, когато го видя — заяви прасето.

— Ора беше права — каза Васко развълнувано. — Те не искат да ни навредят. Искат само да ни спасят, като отдалечат кораба от залива. Те са на наша страна.

— Хубава теория — заяви Скорпион, — но как са разбрали, че сме се озовали в подобна каша? Никой не е слизал в морето, за да им го обясни. За тази цел някой трябва да е плувал.

— Може би някой го е направил — промълви Васко. — Има ли значение това сега? Корабът се движи. Единствено това е от значение.

— Да — рече Скорпион. — Нека се надяваме, че не е прекалено късно, за да промени нещо.

Антоанет се обърна към пилота.

— Мислиш ли, че можеш да ни приближиш още до това нещо? Зеленото вещество не изглежда прекалено дебело към върха. Може би все още е възможно да се приземим на площадката.

— Шегуваш се — отвърна невярващо пилотът.

Антоанет поклати глава. Вече връщаше пълния контрол на постоянния пилот на совалката.

Не се бой, приятел. Ако искаме Джон да удържи конете си, докато корабът излезе от залива, някой ще трябва да слезе да поговори с него. И можеш ли да се досетиш кой издърпа късата сламка?

— Мисля, че тя говори сериозно — обади се Васко.

— Направи го — рече Скорпион.

Хела, 2727 година

Керванът се промъкваше внимателно през тунели и по абсурдно тесни тераси. Вземаше завой след завой, на места толкова остри, че задните машини напредваха, докато водещите се оттегляха назад. Веднъж дори, изкачвайки се бавно по изключително остър завой с видимо натоварване на двигателите и движещите части, керванът премина над самия себе си и стана така, че Рашмика видя намиращите се по-долу наблюдатели.

Междувременно мостът ставаше все по-голям. Когато го беше зърнала за пръв път, той наподобяваше творение от дантела или рисунка върху плосък черен екран, направена с туш в преливащи цветове. Сега бавно придобиваше леко заплашителна триизмерна солидност. Това не беше мираж, не беше странен трик на светлината, а реален обект, и керванът наистина се бе запътил към него, за да го прекоси.

Триизмерността му едновременно притесни и донесе известно успокоение на Рашмика. Сега мостът приличаше на нещо повече от сбор от безкрайно тънки линии и макар много от структурните му части да бяха все още твърде тънки като напречно сечение, щом успя да го види странично, структурните елементи вече не й се струваха толкова деликатни. Щом можеше да поддържа себе си, мостът несъмнено щеше да издържи и кервана. Поне така се надяваше тя.

— Мис Елс?

Тя погледна към гласа. Този път наистина беше квестор Джоунс.

— Да — отвърна тя, колкото и да не й се искаше да бъде обект на неговото внимание.

— Ще сме на него не след дълго. Обещах, че преживяването ще е незабравимо, нали?

— Да — отговори тя, — но не обяснихте защо всички не използват този по-кратък път, ако е толкова полезен, както твърдите.

— Суеверие, съчетано с извънмерна предпазливост.

— Извънмерната предпазливост ми се струва напълно на място, когато става въпрос за този мост.

— Изплашена ли си, мис Елс? Не би трябвало. Този керван тежи едва петдесет хиляди тона. И тежестта е разпределена на доста голяма дължина. Все пак по моста няма да мине катедрала. Ето това би било лудост.

— Никой не би го направил.

— Никой нормален. Особено пък след като видяха какво стана последния път. Това обаче не трябва да ни тревожи изобщо. Мостът ще издържи кервана. Няма да му е за първи път. Не бих се притеснявал особено да минавам по него при всяка експедиция, но простата истина е, че в голяма част от ситуациите той не би ни помогнал. Видя колко усилия изисква приближаването до него. В повечето случаи използването на моста отнема повече време, отколкото спестява. Само конкретното стечение на обстоятелствата ни накара да постъпим другояче този път. — Квесторът плесна решително с ръце. — А сега, по същество. Мисля, че ти осигурих работа в групата по разчистването към една адвентистка катедрала.

— „Лейди Моруина”?

— Не. Малко по-малка, „Желязната Катрин”. Все отнякъде трябва да се започне. А ти защо бързаш толкова да се добереш до „Лейди Моруина”? Първосвещеникът Куейч има своите слабости. Първосвещеникът на „Катрин” е добър човек. Безопасността при него е на сравнително високо ниво и за служещите там се грижат добре.

— Благодаря, квесторе — каза Рашмика с надеждата, че разочарованието й не е прекалено явно. До последния момент се беше надявала, че той ще успее да й намери някаква солидна чиновническа длъжност, нямаща нищо общо с разчиствателните работи. — Прав сте. Нещо е по-добре от нищо.

— „Катрин” е в главната група катедрали, движещи се към пукнатината Гинунгагап от западната страна. Ще се срещнем с тях, щом прекосим моста, малко преди да започнат слизането по Дяволската стълба. Ти си привилегирована, мис Елс: малко хора имат шанса да прекосят Пропастта на опрощението два пъти за една година, камо ли в рамките на няколко дни.

— Смятам се за щастливка.

— Все пак ще повторя това, което казах и преди: работата е трудна, опасна и зле платена.

— Ще взема това, което ми се предлага.

— В такъв случай ще бъдеш прехвърлена в твоя екип още щом стигнем Пътя. Не се набърквай в мръсотии и съм убеден, че всичко ще бъде наред.

— Ще имам предвид съвета ви.

Той допря пръст до устните си и понечи да се обърне, сякаш се беше сетил за друго очакващо го задължение, но в последния момент се поколеба. Очите на зеленото му животинче, което бе стояло през цялото време на рамото му, бяха вперени в нея, безизразни като дуло на пистолет.

— И още нещо, мис Елс — додаде квесторът, като се обърна да я погледне през рамо.

— Да?

— Господинът, с когото разговаря преди малко. — Той присви очи, докато изучаваше изражението й. — На твое място не бих го правил,

— Какво не бихте правили?

— Не бих имал нищо общо с човек като него. — Квестор Джоунс се взираше неопределено в далечината. — По принцип никога не е разумно да се движиш сред наблюдатели или каквито и да било други поклонници с подобен щам всеотдайна вяра. Опитът ми обаче показва, че е особено неразумно да се общува с онези, които се колебаят между вяра и отхвърляне.

— Разбира се, квесторе, с кого да разговарям решавам сама.

— Разбира се, мис Елс, и моля те, не се обиждай. Това е само съвет, бликнал от бездънната доброта на моето сърце. — Пъхна нещо в устата на животинчето си. — Нали така, Ментово бонбонче?

— Нека безгрешният хвърли първия камък — отбеляза създанието.

Керванът се изкачваше към източния край на моста. На около километър от него пътят правеше завой обратно към скалата и по едно издигнато дефиле, след поредица от остри завои, предателски стръмни наклони и кратки интерлюдии от тунели и тераси, достигаше до началото му. Пейзажът зад тях представляваше привидно непроходим хаос от ледени камънаци. Пътят се простираше право напред като пример по учебник за перспектива, прав като дуло на пушка, без перила отстрани, леко изпъкнал по средата, и сияеше с мекия диамантен блясък на осветен от звездите лед.

Керванът започваше да набира скорост, тъй като най-после се бе озовал на равна повърхност без близки препятствия, към точката, където земята изчезваше стръмно надолу от двете страни. Пътят под процесията ставаше все по-гладък и по-широк и вече не бе насечен или прекъсван от паднали камъни или пукнатини с човешки ръст. А поклонниците, които трябваше да избягва, тук бяха наистина рядкост. Повечето от тях не използваха моста, така че нямаше почти никакъв риск под колелата да попадне някой нещастник.

Образът за моста, който си беше създала Рашмика, беше преминал през няколко стадия. Помнеше как отдалеч той образуваше леко извита дъга. Оттук обаче изглеждаше плосък и прав, сякаш изравнен с лазер, до далечното място отпред, където се превръщаше в точка. Опитвайки да разреши този парадокс, тя осъзна, че в този момент, очевидно, вижда само част от него. Напомняше изкачването по куполовиден хълм: върхът оставаше постоянно на една ръка разстояние.

Момичето се приближи до друго от местата, от които можеше да се наблюдава, даващо различна перспектива, и погледна назад. Първите шест машини от тази страна на кервана вече се движеха по моста и отвесните стени на скалата оставаха все по-назад, което й даде за първи път реалната възможност да добие представа за дълбочината на Пропастта.

Тя се спускаше надолу неприлично рязко. Скалните стени бяха гравирани и издълбани с титанични геоложки белези, ту вертикални, ту хоризонтални, ту диагонални или извити и нагънати едни в други, материализирайки странно непристойна гъвкавост. Стените проблясваха със синкавосив лед, контрастиращ с по-тъмните седиментни ивици. Терасата, която керванът бе прекосил току-що, сега се виждаше отляво и изглеждаше прекалено тясна и несигурна, за да може да се използва за пътуване, камо ли от нещо, тежащо петдесет хиляди тона. Оттук Рашмика видя, че скалата под нея често се извива притеснително рязко. Докато се бяха движили отгоре, не се беше почувствала нито за миг в безопасност, но поне можеше да се убеждава, че земята под тях е достатъчно дебела, поне четирийсет-петдесет метра.

Не видя повече квестора, докато прекосяваха моста. През следващия час беше на мнение, че отсрещната стена на Пропастта не е много по-далеч от тази, която се издигаше зад гърба им. Несъмнено наближаваха средата на прехода, затова бързо и възможно без никакво суетене, постави скафандъра си и се промъкна към покрива на кервана.

Оттам гледката нямаше почти нищо общо с леко нереалната сцена, която бе наблюдавала отвътре. Сега пред нея се разкри значително по-обемна панорама към цялата Пропаст и беше несравнимо по-лесно да види дъното, което се намираше няколко километра по-надолу. От това разстояние изглеждаше, че то по-скоро пълзи напред, а плоската ивица на пътя пъпли назад под кервана. От това противоречие незабавно й се зави свят и й се прииска да се просне по корем на покрива на машината, за да не се прекатури от него. Но въпреки че се отпусна на колене, снижавайки по този начин центъра на тежестта си, Рашмика успя да събере достатъчно кураж, за да не се наведе повече.

Пътното платно не изглеждаше много по-широко от самия керван. Движеха се по средата му, като само от време на време се озоваваха в единия или в другия край, за да избегнат ивица по-дебел лед или някакво друго препятствие. На замръзналата повърхност на пътя лежаха камъни, озовали се тук от вулканични изригвания по други места на Хела. Някои от тях бяха доста високи и стигаха до половината на колелата на кервана. Фактът, че се бяха стоварили върху моста, без да го разбият, й носеше известно успокоение. А ако широчината на пътното платно беше точно колкото да побере двете редици превозни средства, образуващи кервана, очевидно беше абсурдно да се мисли, че някоя катедрала би могла да използва същия маршрут.

Точно тогава забеляза нещо на дъното на Пропастта. Беше огромно петно от камънак на километри по-надолу. Беше тъмно и с форма на звезда и доколкото можеше да определи, центърът му се намираше точно под моста. Близо до средата на звездата се забелязваха неясни намеци за някакви разрушени структури. Видя нещо, което й заприлича на горната част на шпил, наклонен на една страна. Различи неясни очертания, напомнящи смазана машинария, покрита с прах и развалини.

Значи някой все пак беше направил опит да прекоси моста с катедрала.

Тръгна между отделните превозни средства, като гледаше право пред себе си. Наблюдателите бяха все така на своите платформи, наклонени към подутата сфера на Халдора. Огледалните плочки пред лицата им я караха да мисли за спретнато подредени титаниеви яйца.

Тогава забеляза човек в костюм на съседната машина. Беше се подпрял на перилото от едната страна на покрива. Той също я видя, обърна се и я повика с жест.

Момичето мина покрай наблюдателите и прекоси следващото свързващо мостче. Керванът се поклащаше плашещо, опитвайки да премине между двете купчини нападали камъни, после заподскача върху поредица по-дребни препятствия.

Дизайнът на костюма на другата фигура не се отличаваше с нищо. Тя нямаше представа дали е същият като на наблюдателите, тъй като техните скафандри бяха скрити под широките им одежди. Огледалният сребърен визьор не издаваше нищо.

— Пьотр? — провикна се въпросително тя.

Не получи отговор. Фигурата обаче с нарастваща настойчивост я подканяше да се приближи.

Ами ако беше капан? Квесторът знаеше за разговора й с младежа. Твърде вероятно беше да е научил също и за уговорката й да се срещне с него на покрива. Рашмика не се беше съмнявала, че ще си създаде врагове, докато провежда замисленото разследване, но не смяташе, че вече има такива, освен, може би, квестора. Но тъй като й беше намерил работа, започваше да мисли, че той има някакъв интерес да осигури безопасното й достигане до Неизменния път.

Рашмика се приближи до фигурата, като същевременно претегляше възможностите. Костюмът беше от моделите с твърд външен слой, и прилепваше плътно до тялото на носещия го. Каската и крайниците бяха масленозелени, разтягащите се като хармоника части по ставите бяха блестящо сребристи. За разлика от костюмите, които беше видяла по ходещите пеша поклонници, този беше лишен от каквито и да било орнаменти и религиозни дрънкулки.

Визьорът се обърна към нея. Тя зърна очертанията на лице, сенките под добре очертаните скули.

Пьотр протегна ръка, а с другата прибра увисналата от китката на протегнатата ръка част от костюма. Измъкна оттам тънко оптично влакно и подаде другия му край на Рашмика.

Разбира се. Подсигурено средство за комуникация. Тя пое влакното и го мушна в съответния отвор на костюма си. Тези влакна осигуряваха комуникацията между отделните костюми в случай на проблеми с радиовръзките или общата захранваща мрежа. Те бяха също така сигурно средство, че никой друг няма да ги чуе.

— Радвам се, че успя — каза Пьотр.

— Иска ми се да разбера причината за цялата тази потайност.

— По-добре да прекалим малко с предохранителните мерки, отколкото после да съжаляваме. Не би трябвало изобщо да разговарям с теб за изчезванията, поне не долу в кервана. Мислиш ли, че някой може да ни е подслушал?

Квесторът дойде да ми каже няколко думи на ухо, след като ти си тръгна.

Това изобщо не ме изненадва — отвърна младият мъж. — Той всъщност не е от религиозните, но знае от коя страна е намазан с масло хлябът. Църквите му плащат заплатата, затова той няма никакво желание някой да клати лодката с неортодоксални приказки.

— Не може да се каже, че ти призоваваше за премахването на църквите. Доколкото си спомням, не сме обсъждали нищо друго, освен изчезванията.

— Е, достатъчно опасно е от гледна точка на някои хора. Като стана дума за гледните точки, какво ще кажеш за това?

Той се завъртя на пети, илюстрирайки мисълта си с широк жест.

Ентусиазмът му я накара да се усмихне.

— Не съм сигурна. Аз лично не си падам по височините.

— О, хайде де. Забрави всичко за изчезванията, забрави за целта на проучванията си, каквато и да е тя… само за малко. Възхити се на гледката. Милиони хора никога, никога няма да видят това, което виждаш ти сега.

— Струва ми се, че правим нарушение — сподели Рашмика. — Че скътлърите са построили този мост, за да му се възхищават, но не и да бъде използван.

— Не знам почти нищо за тях. Ако питаш мен, ние нямаме и бегла представа какво са мислели, ако изобщо те са построили това нещо. Но мостът е тук, нали така? Страшно жалко би било да не бъде използван, дори само от време на време.

Момичето погледна надолу към петното с форма на звезда.

— Вярно ли е това, което ми каза квесторът? Някой опитвал ли е да прекара оттук катедрала?

— Така се говори. Не че ще намериш доказателство затова в църковната документация.

Тя стисна по-силно перилото, все така впечатлена от отдалечеността на дъното.

— Но това все пак се е случило, нали?

— Била отцепническа секта. Малка самостоятелна църква с малка катедрала. Наричали се “нумеролози”. Не били сдружени с никоя от общоцърковните организации и имали доста ограничени търговски споразумения с другите църкви. Системата им от вярвания била… странна. И не просто поради конфликт във вярванията с някоя от другите църкви. За начало, те били политеисти. Повечето църкви са строго монотеистични, силно свързани със старите аврамови религии. Наричам ги “Църквите на адския огън и сярата”. Един Бог, един Рай, един ад. Но онези, чиито останки виждаме там долу… те били много странни. Не били единствените политеисти, но целият им възглед за света, цялата им космология, била толкова безнадеждно неортодоксална, че нямало никаква възможност за диалог с останалите църкви. Нумеролозите били всеотдайни математици. За тях изучаването на числата било възможно най-висшето призвание, единственият сигурен начин да се доближат до духовността. Вярвали, че има Бог за всеки клас числа: Бог на целите числа, Бог на реалните числа, Бог на нулата. Имали и спомагателни богове: по-малък бог за ирационалните числа, по-малък бог за диофантовите прости числа. Другите църкви не могли да приемат подобна чудатост. Затова нумеролозите били бойкотирани и след време станали консервативни и параноици.

— Нищо чудно, при тези обстоятелства.

— Но това не е всичко. Те проявявали интерес към статистическото интерпретиране на изчезванията, като използвали някои наистина тайнствени теории на вероятностите. Задачата им била сложна. По онова време изчезванията не били толкова много, така че фактите били оскъдни… Нумеролозите обаче твърдели, че методите им са достатъчно стабилни, за да се справят. И изводите, до които достигнали, били смайващи.

— Продължавай — подкани го Рашмика.

Най-после беше разбрала защо Пьотр бе поискал да се качат на покрива, докато прекосяваха моста.

— Те първи известяват, че изчезванията зачестяват, но това можело да се докаже трудно статистически. Вече съществували достатъчно доказателства, че изчезванията образуват групи, между които има интервали, които обаче стават все по-малки. Според тях продължителността на изчезванията нараствала, но признавали, че доказателствата за това са много по-“незначителни” от статистическа гледна точка.

— Но са били прави, нали?

Пьотр кимна, а отразеният в лицевата плочка на шлема му пейзаж се наклони на една страна.

— Поне за първата част. Сега дори приблизителните статистически методи водят до същия резултат. Изчезванията определено зачестяват.

— А втората част?

— Не е доказана. Но и не е отречена от новата информация.

Рашмика отново рискува да хвърли поглед към петното долу.

— Но какво се е случило с тях? Защо са се озовали там?

— Никой не знае точно. Както казах, църквите даже не признават някой някога да е опитвал да прекоси моста. Ако се разровиш малко по-дълбоко, ще откриеш неохотно признаване на съществуването на нумеролозите, например документация за редки търговски сделки, но не и че те някога са прекосявали Пропастта на опрощението.

— Но това все пак се е случило.

— Да, опитали са. Вероятно никой няма да разбере защо. Може би става въпрос за опит в последния момент да откраднат престиж от бойкотиралите ги църкви. Може би са се надявали по този начин да изпреварят останалите, без да губят от поглед Халдора. Всъщност това няма значение. Имали са някаква причина, опитали са се да прекосят моста и се провалили. А защо са се провалили, това вече е съвсем друг въпрос.

— Мостът не се е счупил — рече Рашмика.

— Не… по всичко личи, че не е станало така. Тяхната катедрала е била малка в сравнение с главните. Ако съдим по мястото на падането, явно са прекосили значителна част, преди да се подхлъзнат. Предполагам, че преминаването им е било акт на деликатно балансиране, защото ширината на катедралата е съвпадала с ширината на моста, но някъде около средата му са изгубили контрол достатъчно дълго, за да се преобърнат. Кой знае.

— Но, явно, не изключваш и друга вероятност.

— Те не са били популярни заради всичките статистики във връзка с изчезванията. Нали помниш, че споменах за нежеланието на другите църкви да знаят за нарастващата им честота?

— Не искат светът да се променя.

— Така е, не искат. Съществуващото положение очевидно ги устройва напълно. Искат да продължават да обикалят по повърхността на Хела, да продължават да наблюдават Халдора, да се прехранват чрез изнасянето на скътлърови реликви сред останалите представители на човешкия род. Във високите църковни ешелони нещата са чудесни такива, каквито са. Те не желаят слухове за наближаващ апокалипсис да тревожат безметежността им.

— Значи мислиш, че някой е унищожил катедралата на нумеролозите.

— Както казах, изобщо не опитвай да доказваш каквото и да било. Разбира се, напълно възможно е да е било злополука. Никой никога не е твърдял, че е разумно да преминеш с катедрала през Пропастта на опрощението.

— И как въпреки всичко, ти пак имаш вяра?

Тя забеляза как той стисна по-здраво перилото.

— Вярвам, че изчезванията са послание по време на криза. Не просто безмълвно заявление за Божията мощ, за каквото предпочитат да ги приемат църквите — чудо заради самото чудо — а нещо далеч по-значимо. Вярвам, че приличат на часовник, който отмерва времето и че нулевият час е много по-близо, отколкото искат да вярваме нашите управници. Нумеролозите са го знаели. Дали смятам, че може да се вярва на църквите? Общо взето, с едно-две изключения — не. Вярвам им толкова, колкото че мога да се изпикая във вакуум. Но не съм изгубил вярата си. Тя не се е променила.

Според Рашмика той казваше истината, но тъй като нямаше как да вижда ясно лицето му, можеше просто да гадае като останалите хора.

— Но това не е всичко, нали? Каза, че църквите не биха могли да скрият всички доказателства за промяната в честотата на изчезванията.

— Не могат да го направят. Има обаче една аномалия. — Пьотр пусна перилото достатъчно дълго, за да предаде нещо в ръката й. Беше малък метален цилиндър със завинтваща се капачка. — Виж това — додаде той. — Мисля, че ще ти се стори интересно. Вътре има лист хартия с някакви знаци. Без коментари са, тъй като ще са по-опасни, ако някой от управниците разпознае в тях това, което са в действителност.

— Ще трябва да ми кажеш нещо повече, за да мога да се ориентирам.

— В Скъл Клиф, откъдето съм, имаше един човек на име Сол Темпиър. Познавах го. Беше стар отшелник и живееше в стара скътлърова шахта в покрайнините на селото. Поправяше машини за изкопни работи, за да се прехранва. Не беше луд или необуздан, нито дори особено асоциален; просто не се чувстваше добре в компанията на останалите селяни и предпочиташе да стои по-далеч от тях. Притежаваше една особеност, почти мания, която караше другите да не се чувстват удобно в негово присъствие. Той не се интересуваше от съпруги, любовници или приятели.

— И не смяташ, че е бил особено асоциален?

— Ами не може да се каже, че беше неучтив или негостоприемен. Винаги беше чист и нямаше, поне доколкото знам, наистина неприятни навици. Винаги когато съм го навестявал, ми правеше чай в един голям стар самовар. Имаше древна лютня, на която понякога свиреше. И винаги искаше да знае какво мислиш за свиренето му. — Момичето долови усмивката му през плочката пред лицето. — Честно казано, свиреше направо ужасно, но никога не ми даде сърце да му го кажа.

— Как се запозна с него?

— Работата ми беше да поддържам в добро състояние машините за изкопните работи. В повечето случаи ги поправяхме сами, но когато повредата се окажеше по-сериозна, някой откарваше машината до пещерата на Темпиър. Посещавах го сигурно два-три пъти годишно. Никога не съм имал нищо против да го правя. Старецът ми допадаше, въпреки лошото свирене на лютня и другите му чудатости. Но той остаряваше. При една от последните ни срещи, преди единайсет-дванайсет месеца, сподели, че иска да ми покаже нещо. Изненадах се, че ми оказва такова доверие.

— Не знам — промълви Рашмика. — Ти ми се струваш от хората, на които всеки би се доверил лесно, Пьотр.

— Това комплимент ли трябва да е?

— Не съм сигурна.

— Е, в такъв случай го приемам като комплимент. Та докъде бях стигнал?

Темпиър казал, че иска да ти покаже нещо.

— Това всъщност беше листът, който току-що ти дадох, по-точно — дадох ти грижливо направеното копие на оригинала. Оказа се, че Темпиър бе записвал изчезванията през по-голямата част от живота си. Беше направил доста проучвания, беше сравнявал документацията на основните църкви, дори бе посещавал Пътя, за да инспектира по-трудно достъпните архиви. Беше изключително старателен, направо вманиачен, както казах, и когато видях записките му, си дадох сметка, че със сигурност са най-добре водената лична документация на изчезванията, която съм виждал някога. С две думи, съмнявам се, че някъде другаде на Хела съществуват по-пълни любителски записки на тази тема. Всяко изчезване се придружаваше от съответния материал — бележки за свидетели, качеството на въпросните свидетели и всевъзможна друга потвърждаваща информация. Ако предишният ден е избухнал някакъв вулкан, той беше записал също и това. Всичко необичайно, колкото и несвързано да изглеждаше.

— И, доколкото разбирам, е открил нещо. Същото ли като нумеролозите?

— Не — отвърна Пьотр. — Повече от това. Темпиър беше добре запознат с техните твърдения. Събраната от него информация с нищо не им противоречеше. Всъщност за него беше повече от очевидно, че изчезванията зачестяват.

— Какво тогава беше открил?

— Открил, че общодостъпната и официалната документация не съвпадат напълно.

Рашмика усети вълна на разочарование. Беше очаквала нещо повече.

— Голяма работа — каза тя. — Не се изненадвам, че се случва наблюдателите да забележат изчезване, пропуснато от всички останали, особено ако се е случило по време на някое друго, отвличащо вниманието…

— Не ме разбра — прекъсна я остро Пьотр и тя за първи път долови раздразнение в гласа му. — Не става въпрос църквите да твърдят, че Халдора е изчезнал, без никой друг да го е забелязал. Точно обратното. Осем години преди това, което прави двайсетина години от днешния ден, имало едно изчезване, което не е влязло в официалната документация. Разбираш ли какво казвам? Имало е изчезване, регистрирано от любители като Темпиър, което според църквите изобщо не е станало.

— Но това няма никакъв смисъл. Защо църквите ще зачеркнат информацията за някакво изчезване?

— Съвсем същият въпрос си задаваше и Темпиър.

Качването й на покрива може би не беше напразно.

— Има ли нещо друго около това изчезване, обясняващо защо не е включено в официалната документация? Нещо, което показва, че не е отговаряло съвсем на обичайните критерии?

— Като например?

Тя сви рамене.

— Не знам. Не е ли било например много кратко?

— Точно обратното — ако може да се вярва на записките на Темпиър, това е едно от най-продължителните регистрирани изчезвания. Цяла секунда и една пета.

— В такъв случай наистина не разбирам. Какво казва по въпроса Темпиър?

— Добър въпрос — отвърна Пьотр. — Но няма как да му бъде отговорено в скоро време. Сол Темпиър е мъртъв. Умря преди седем години.

— Съжалявам. Останах с впечатление, че го харесваш. Но пък нали е бил доста стар.

— Старостта няма нищо общо със смъртта му. Беше убит от електричество, докато поправяше една от своите машини.

— Аха. — Надяваше се, че не изглежда прекалено безсърдечна. — Значи е започнал да става невнимателен.

— Не и Сол Темпиър. В себе си нямаше нито една невнимателна клетка. Ето тук те наистина оплескаха нещата.

Рашмика се намръщи.

— За кого говориш?

— За онези, които го убиха. Които и да са.

Постояха известно време в мълчание. Керванът изкачи най-високата точка на моста, след което започнаха дългото, почти незабележимо слизане към другия край на Пропастта. Далечните скали ставаха все по-големи, а гънките и разрезите на измъчените географски обекти — все по-очевидни. Вляво, на югозападната повърхност на Пропастта, Рашмика различи друг виещ се ръб. Той сякаш беше очертан неуверено покрай скалната стена, колеблив предшественик на работата, която трябваше да последва. Но все пак това именно беше пътят им. Съвсем скоро щяха да се озоват върху него, след като прекосяха моста. Той щеше да издържи и всичко щеше да бъде наред със света… или поне толкова добре, колкото при тръгването им.

— За това ли дойде тук в крайна сметка? — попита тя. — За да разбереш защо са убили стареца?

— Като те слуша, човек ще помисли, че става въпрос за поредното светско проучване — отвърна Пьотр.

— За какво тогава става дума, ако не за това?

— Бих искал да знам защо са убили Сол, но още по-силно ме интересува защо са сметнали за необходимо да лъжат, когато става дума за Божието слово.

Вече го беше питала за вярванията му, но все още чувстваше нужда да изпробва докъде се простира искреността му. Все трябваше да има някаква пукнатина, някаква несигурност в бронята на вярата му

— Значи вярваш, че изчезванията са това?

— Толкова твърдо, колкото вярвам във всяко нещо.

— В такъв случай… ако действителният модел на изчезванията се различава от официалната история, според теб истинското послание се изкривява и Божието слово не се предава на хората в чистия му вид.

— Точно така. — Изглеждаше много доволен от нея, благодарен, че вече бе прекосена значителна бездна в разбиранията им. Момичето остана с впечатлението, че за първи път от много време бе свалил тежък товар от раменете си. — А моята грешка беше да мисля, че бих могъл да накарам тези съмнения да млъкнат, като се потопя в безсмислено наблюдаване. Но не се получи. Щом видях как стоиш тук с цялата си необуздана независимост, си дадох сметка, че трябва да го направя сам.

— Горе-долу… така се чувствам и аз.

— Разкажи ми какво проучваш ти, Рашмика.

Така и направи. Разказа му за Харбин и как според нея бе привлечен от някоя от църквите. Най-вероятно го бяха заразили насила с индоктриналния вирус. Не й се искаше да мисли за това, но разумната част в нея просто нямаше как да пренебрегне тази вероятност. Обясни как останалите от семейството й се бяха примирили с вярата на Харбин преди известно време, но тя самата не беше успяла да го остави да се изплъзне така лесно от живота й. — Трябваше да направя това — заключи тя. — Трябваше да тръгна на това поклонение.

— Мислех, че не си от поклонниците.

— Грешка на езика — отвърна тя.

Но вече не беше сигурна дали наистина е така.

Арарат, 2675 година

Горните нива на “Носталгия по безкрая” бяха пълни с евакуирани хора. Антоанет не искаше да мисли за тях като за прекалено много струпан на едно място добитък, но щом се озова сред масата от тела, блокиращи или затрудняващи напредъка й, я обзе чувство на безсилие. “Това са човешки същества — напомняше си неуморно тя, — обикновени хора, озовали се като мен в мрежата на събития, които почти не разбират.” При други обстоятелства щеше да е една от тях, също толкова уплашена и замаяна. Баща й обичаше да подчертава колко лесно човек може да се озове от другата страна на барикадата. Не ставаше въпрос непременно за наличие на по-пъргав ум или по-непреклонна решителност. Дали ще се озовеш от едната или другата й страна, не зависеше винаги от смелостта или някое бляскаво вътрешно качество. Със същия успех това можеше да бъде определено от мястото на първата буква на името ти в азбуката, от химическия състав на кръвта ти или пък от това дали имаш достатъчно голям късмет да си дъщеря на притежател на кораб.

Налагаше си да не си пробива с блъскане път през хората, чакащи да бъдат замразени. Правеше всичко възможно да напредва учтиво, като ги поглежда в очите и им се извинява, усмихва се и изтърпява онези, които не й правят път веднага. Но сбирщината — въпреки добрите си намерения не успяваше да се удържи да не мисли по този начин за тях — беше толкова многобройна и колективно оглупяла, че търпението й издържа само докато прекоси около две нива. После нещо в нея се пречупи и тя започна да си пробива път през множеството със сила, скърцайки със зъби, без да забелязва обидите и псувните зад гърба си.

Най-сетне тълпата свърши и тя слезе още три, блажено празни нива, използвайки свързващите ги стълби. Движеше се в почти пълен мрак, от един до друг източник на светлина, като се проклинаше, задето не беше взела фенер. После обувките й започнаха да газят в нещо мокро и лепкаво, дълбоко два-три сантиметра. Радваше се, че не може да го види.

Най-сетне откри функциониращ асансьор по централната вертикала и натисна каквото трябва по контролното табло, за да го повика. Наклонът на кораба беше смущаващо очевиден — това бе част от проблема с постоянното обработване на имигрантите — но засега не личеше главните му функции да са засегнати. Чу шума на идващия асансьор. Докато чакаше, си позволи да провери нивото на неутрино на устройството на китката си. Ако можеше да се разчита на мониторите, само пет-шест процента деляха двигателите на кораба от готовността за излитане. Щом този праг бъдеше достигнат, корабът щеше да разполага с достатъчно енергия, за да се издигне от повърхността на Арарат и да навлезе в орбита.

Само пет или шест процента. Имаше случаи, когато притокът на неутрино преодоляваше тези проценти за броени минути.

— Недей да бързаш, Джон — каза тя. — Никой от нас не се е разбързал.

Асансьорът забавяше скорост и спря с тракане. Вратите се отвориха и някаква течност потече надолу по шахтата, когато Антоанет пристъпи в празната кабина. Отново се ядоса, че не се беше сетила да вземе фенер. Започваше да става сантиментална и да приема като нещо гарантирано, че Капитанът ще я покани в своята реалност като добре познат гост на дома си.

“Хайде, направи още една крачка. Как са нещата?”

Ами ако този път перспективата да има компания не го изпълнеше с такъв ентусиазъм?

Нито една от управляваните с глас контролни системи на асансьора не работеше както трябва. С увереност, която опитът дава, Антоанет отключи едно от таблата за достъп за ръчно управление. Пръстите й увиснаха колебливо над бутоните. Те бяха обозначени с древно писмо, но тя вече ги познаваше достатъчно добре. Този асансьор щеше да й помогне да измине само част от пътя към обичайно посещаваните от Капитана места. Щеше да й се наложи по някое време да се премести в друг, което означаваше да измине поне неколкостотин метра из кораба с надеждата по пътя да не са се материализирали други блокади след последното й посещение. Нямаше ли да бъде по-добре първо да се качи нагоре и да избере друг маршрут надолу? Замисли се за момент над възможностите; усещаше остро, че този път само няколко минути могат да променят нещата из основи.

Тогава асансьорът тръгна, без да е направила нищо.

— Здравей, Джон — каза тя.

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТ

Арарат, 2675 година

Совалката кръжеше над Първи лагер.

Слънцето беше почти залязло. На последната оскъдна дневна светлина Васко наблюдаваше заедно с другарите си как обвитият в зелено шпил се спуска зад носа. Той бе хвърлил полегатата си сянка в последните минути дневна светлина, сянка, която се движеше не само в синхрон със спускането на слънцето, но и в съответствие с променящата се позиция и наклон на кораба. Движението беше прекалено бавно, за да се забелязва някаква разлика във всеки миг. Наподобяваше наблюдаването на часовникова стрелка: помръдването й ставаше явно само след като преместиш погледа си встрани за една-две минути и го върнеш след това. Корабът наистина се движеше, влачен от наметалото от биомаса, и сега между него и залива стоеше каменният език на намиращия се там нос. Той не беше голям, простираше се само неколкостотин метра навътре в морето, и със сигурност нямаше да бъде достатъчен да отклони напълно очакваните цунами. Определено обаче щеше да намали силата им и колкото по-далече бъдеше придвижен корабът, толкова по-значителен щеше да е предпазният ефект.

— Тя качи ли се на борда му? — попита Хури с широко отворени, нефокусирани очи.

Ора, изглежда, бе заспала отново, тъй като Ана Хури говореше единствено от свое име.

— Да — отвърна Васко.

— Надявам се да успее да го вразуми.

— Какво се случи тогава…? — Той я погледна в очакване да каже нищо, но тя мълчеше. — Когато Ора заговори…?

— Да?

— Това наистина беше тя, нали?

Хури го изгледа, присвила леко едното си око.

— Това притеснява ли те? Дъщеря ми смущава ли те?

— Просто искам да знам. Сега тя спи, нали така?

— Не е в главата ми.

— Но беше?

— Накъде биеш, Малинин?

— Искам да знам как действа това. Мисля, че тя може да ни бъде полезна. Вече ни помогна, но това е само началото, нали?

— Вече ви казах — отвърна Ана. — Ора знае доста неща. И ние просто трябва да слушаме.

Хела, 2727 година

Рашмика стоеше сама в стаята си в нощта, след като керванът беше прекосил моста. Отвори с треперещи ръце малката метална кутия, която й беше дал Пьотр, изпълнена със страх — въпреки себе си — да не би това да се окаже някакъв номер или измама. В кутията обаче не намери нищо друго, освен навита на руло тънка пожълтяла хартия. Имаше цвят на тютюн. Разгъна я внимателно и впери поглед в бледите серии сиви знаци в единия край на листа.

За нетренираното око те не означаваха абсолютно нищо. В първия момент й напомниха нещо и трябваше да се замисли, преди да разбере какво означават. Разположените на известно разстояние едно от друго вертикални тиренца, изписани все по-близко колкото по-надясно по листа плъзгаше погледа си, й напомниха диаграма на пределите на химическо абсорбиране в даден звезден спектър. В този случай обаче линиите символизираха отделните изчезвания, като там, където бяха по-нагъсто, беше изобразено бъдещето. Но какво точно означаваше това? Дали че те щяха да се превърнат в норма и Халдора щеше да изчезва от реалността и да се връща обратно в нея като дефектна светлинна инсталация? Или планетата един ден просто щеше да изчезне веднъж завинаги?

Рашмика се взря отново в листа. Над първата последователност от знаци имаше втора. Те си съответстваха почти напълно освен в една точка, където долната поредица имаше още една вертикална чертичка, липсваща в горната.

Преди двайсет и няколко години, беше казал Пьотр.

Преди двайсет и няколко години Халдора беше престанала да съществува в продължение на една секунда и една пета. Дълго космическо премигване. Не просто миг на божествено невнимание, а истинска божествена дрямка.

И по време на това отсъствие се беше случило нещо, което не се бе понравило на църквите. Нещо, което може би беше струвало живота на безобидния старец.

Вгледа се отново в листа и за първи път се запита защо Пьотр й го беше дал и какво се очакваше да направи с него.

Арарат, 2675 година

Асансьорът слизаше вече няколко минути, когато Антоанет усети, че той се накланя и се отклонява от обичайния си маршрут. Тя извика, защото помисли, че асансьорът ще се сгромоляса на дъното на шахтата, но той продължи да се движи гладко още десетина секунди, когато след нова поредица от резки поклащания, промени за пореден път посоката. Нямаше представа къде се намира, освен че е някъде дълбоко в кораба, може би дори под водната линия, в последните неколкостотин метра от корпуса, които се намираха под водата. Дори да беше взела някакви карти — не че го беше направила, разбира се, — те вече щяха да бъдат напълно безполезни. Не само защото тези усойни нива бяха труднодостъпни от по-горните етажи, но и защото периодично претърпяваха конвулсивни и объркващи промени в локалната архитектура. Дълго време се смяташе, че асансьорните линии оставаха стабилни на фона на всеобщите промени, но сега Антоанет разбра, че не е така и че би било безполезно да опитва да се придвижва с помощта на уж познати отправни точки. Ако беше взела инерционен компас и гравитометър, може би щеше да успее да определи местоположението си с точност четирийсет-петдесет метра в триизмерното пространство… но не го беше направила, затова нямаше друг избор, освен да се довери на Капитана.

Асансьорът спря, очевидно достигнал целта си. Вратата се отвори и последната останала течност изтече надолу. Тя тропна няколко пъти с крака, за да изтърси обувките си, усещайки неприятната влага от подгъва на панталоните си по кожата на прасците. Наистина не беше облечена подходящо за среща с Капитана. Какво ли щеше да си помисли той?

Антоанет погледна навън и едва успя да удържи неволното си възклицание от изненада и радост. Макар да съзнаваше, че всеки момент е безценен, беше невъзможно да не се развълнува от гледката. Знаейки, че се намира дълбоко в кораба, очакваше поредната мрачна, усойна картина. Смяташе, че Капитанът ще се материализира посредством манипулирането на намиращите се наблизо отпадъци или някоя от изкривените стени. Или по някакъв друг начин, но с подобно качество.

Капитанът обаче я беше отвел на някакво съвсем различно място. Намираше се в огромна камера, която на пръв поглед изглеждаше безкрайна. Отгоре се извисяваше безбрежно небе в пищен син цвят. Във всички посоки, докъдето поглед стигаше, се виждаха само редици от дървета. Подухваше приятно ухаещ бриз и от клоните на най-близките дървета се носеха птичи гласове. По-нататък се простираше прелестна зелена полянка, до която се стигаше по груба дървена стълба. Езерцето в единия й край се захранваше от весело пеещ водопад. Водата на него беше с прекрасен черен цвят освен на местата, където се вливаше водопадът, образувайки бяла като сметана пяна. Вместо да намеква за мръсотия, черният цвят придаваше на водата прохладен, подканящ вид. Почти до брега върху безупречно поддържаната поляна се издигаше дървена маса. От двете й страни имаше пейки от дървесни трупи.

Антоанет неволно направи крачка извън асансьора. Вратата се затвори зад нея. Тя не виждаше друга алтернатива, освен да слезе по широката стълба до поляната, чиято трева разкриваше всички нюанси на зеленото и жълтото, които си беше представяла някога.

Беше чувала за това място. Спомни си, че Клавейн веднъж бе споменал за него. Поляна в “Носталгия по безкрая”. Някога местоположението й беше точно картографирано, но след като големият кораб беше изпразнен при приземяването си на Арарат, никой повече не успя да намери поляната. Изпращаха групи по местата, където се очакваше да я открият, но всеки път без успех.

Поляната беше огромна. Учудващо беше, че е възможно да пропуснеш едно толкова обширно място, но “Носталгия по безкрая” беше наистина с внушителни размери. И ако корабът не искаше нещо да бъде намерено… е, Капитанът определено разполагаше с нужните средства, за да скрие каквото пожелае. Коридорите и асансьорните линии, водещи дотам, можеха да се променят. Цялото място — цялата камера, заедно с поляната — можеше дори да бъде преместено другаде в кораба, така, както се говореше, че заседналите в човешкото тяло куршуми се движат бавно из него години след като са били изстреляни.

Антоанет не мислеше, че някога ще успее да разбере точно къде се намира то. Капитанът я беше довел тук по някакви свои съображения и може би никога повече нямаше да й позволи да го види отново.

— Антоанет.

Това беше по-скоро свистене, модулация от шуртенето на водопада.

— Да?

— Отново забрави нещо, нали?

Фенерчето ли имаше предвид? Не, разбира се, че не. Тя се усмихна. Въпреки всичко не беше чак такава забравана, както се бе опасявала.

Сложи очилата. През тях видя същата поляна. Цветовете бяха дори още по-ярки. Във въздуха прелитаха птици, движещи се червени и жълти петна на фона на ослепително синьото небе. Птици! Прекрасно беше да види отново птици, макар да знаеше, че са дело на очилата.

Антоанет се огледа и се стресна, като видя, че има компания. Край масата, по дървесните трупи от двете й страни, бяха насядали хора.

Странни хора. Наистина странни хора.

— Ела насам — обади се един от тях, като я подкани да заеме празното място.

Повикалият я мъж беше Джон Браниган; тя го разбра веднага с абсолютна убеденост. За пореден път той се представяше в малко по-различна форма.

Замисли се за първите две привидения. И двете й бяха напомнили за Марс. Първия път носеше толкова стар модел скафандър, че очакваше да види в него отвор, през който да се зарежда с въглища. Вторият път костюмът му беше малко по-съвременен: в никакъв случай не модерен, но поне едно поколение по-млад. Освен това тогава Джон Браниган изглеждаше по-стар с цели десет-двайсет години по нейна преценка. А сега гледаше към дори още по-стара негова версия, но затова пък скафандърът му беше с още половин век по-млад от костюма, който беше носил при втората им среща.

Това всъщност почти не приличаше на костюм, а по-скоро на какавида от сребристосива, произведена от насекомо нишка, увита около него. През прозрачната материя на костюма прозираха механизми, напомнящи човешки органи: издатини с форма на бъбреци и пурпурна маса, напомняща бели дробове, и всички те пулсираха и туптяха. Видя отровнозелени течности, които препускаха през километри зигзагообразни тръбички. Под всичко това Капитанът беше гол и тя можеше да оглежда спокойно грозните катетри и системи за изхвърляне на отпадъчните продукти. Капитанът обаче сякаш не си даваше сметка за този факт. Пред нея стоеше човек от доста отдалечено столетие, столетие, което, като се замислеше, изглеждаше по-далечно и странно от по-ранните периоди, към които беше надзърнала при предишните му две появи.

Костюмът не покриваше главата му. Този път той изглеждаше по-стар. Кожата сякаш беше засмукана към черепа посредством някакъв вакуумен процес, така че да прилепва към всяка падина. Можеше да различи вените под нея с хирургическа точност. Изглеждаше деликатен, създаваше впечатлението, че би могла да го смачка в дланта си.

Антоанет седна на предложеното й място. Останалите хора около масата носеха същия тип костюми, различаващи се незначително само в детайлите. Но не си приличаха. На някои им липсваха цели парчета. Имаха в телата си празнини, които костюмите бяха запълнили със същата сложна машинария, заместваща липсващите органи, и с яркозелените тръбички, които беше видяла в скафандъра на Капитана. Една от жените беше без ръка. На нейно място, под прозрачната материя на костюма, се виждаше стъклен крайник, изпълнен с подобие на кости, мускули и нервни влакна. Един от мъжете пък беше със стъклено лице, към чиято вътрешна повърхност бяха притиснати живите тъкани. Друг изглеждаше на пръв поглед нормален, само дето имаше две глави: женска, приблизително на нормалното място, и на млад мъж, прикрепена над дясното рамо на тялото.

— Не се притеснявай от тях — обади се Капитанът.

Антоанет си даде сметка, че най-вероятно се е втренчила във фигурите.

— Аз не…

Джон Браниган се усмихна.

— Те са войници. Сред водещите елементи за настъпленията в Коалицията за невронна чистота.

Дори това някога да бе означавало нещо за нея, явно беше отдавна забравено.

— Ами ти? — попита го.

— И аз бях сред тях известно време. Докато отговаряше на непосредствените ми нужди. Бяхме на Марс, биехме се срещу конджоинърите, но не мога да кажа, че сърцето ми беше сто процента с тях.

Антоанет се приведе напред. Поне масата беше съвсем реална.

— Джон, има нещо, за което се налага да поговорим на всяка цена.

— О, не ми разваляй удоволствието. Току-що започнах да си бъбря с другарите си от войнишките времена.

— Всички тези хора са мъртви, Джон. Умрели са… колко, преди триста-четиристотин години? Така че защо не прекратиш това носталгично пътуване? Налага се да се справим незабавно със ставащото тук и сега.

Той й намигна и наклони глава към един от насядалите край масата хора.

— Виждаш ли Коленков? Оня с двете глави?

— Трудно можеш да го пропуснеш — отвърна с въздишка Антоанет.

— На рамото й е брат й. Постъпиха заедно във войската. Едно от оръжието на паяците го улучи така, че главата му изхвърча. Отглеждаха му ново тяло. Междувременно можеха да свържат главата към машина, но винаги е за предпочитане да се използва истинско тяло.

— Бас държа. Капитане…

— Затова Коленков прие да носи главата на брат си, докато тялото му бъде готово. Можеха дори да влизат в битка така. А нищо не е в състояние да уплаши паяците толкова, колкото един двуглав войник, да го знаеш от мен.

— Капитане. Джон. Чуй ме. Трябва да се фокусираме върху настоящето. Тук, в Арарат, сме изправени пред сложна ситуация. Знам, че знаеш за нея… вече говорихме по този въпрос.

— О, това ли — измънка той.

Приличаше на дете, на което напомнят да си напише домашните през първия ден от ваканцията.

Антоанет удари с юмрук по масата толкова силно, че си нарани ръката.

— Знам, че не ти се занимава с това, Джон, но се налага да поговорим именно за този проблем. Не можеш да се откажеш просто така, когато ти се прииска. Можеш да спасиш няколко хиляди човешки живота, но заради това ще умрат много, много повече.

Компанията се промени. Пак седеше на една маса с войници — даже разпознаваше някои от лицата — но сега всички изглеждаха така, сякаш бяха преживели още няколко военни години. Лоши военни години. Капитанът беше с подрънкваща протеза там, където преди имаше здрава, нормална ръка. Костюмите не бяха направени вече от изпредените от насекоми нишки, а представляваха комплекти от плъзгащи се плочки. Бяха с изключително силни отразяващи свойства, като направени от люспи втвърден живак.

— Проклети демаршисти! — възкликна Капитанът. — Нека запазим шибаните биотехнологии дотогава, когато ще имаме наистина нужда от тях. Подредихме добре паяците. После те изтеглиха лицензите, казаха, че нарушаваме условията за справедливо използване. Целият този заплетен боклук просто се разтопи за една нощ. Костюми и всякакви неща от този род — изчезнаха ей така. Гледай с какво сме принудени да действаме сега.

— Сигурна съм, че ще се справите чудесно — отговори Антоанет. — Капитане, чуй ме. Патърн джъглърите теглят кораба към по-безопасно място. Трябва да им дадем време.

— Те имаха време — заяви той.

Това беше окуражаващ момент на прояснение, на връзка с настоящето.

— Но не достатъчно.

Стоманеният юмрук на новата му ръка се сви.

— Ти не разбираш. Трябва да напуснем Арарат. Над нас се отварят прозорци.

Косъмчетата на тила й настръхнаха.

— Прозорци ли, Джон?

— Усещам ги. Усещам много неща. Аз съм кораб, дяволите да го вземат.

Изведнъж останаха сами. Само Капитанът и Антоанет. В изключително лъскавата му броня тя видя отражението на прекосяваща небето птица.

— Ти си кораб. Добре. Тогава престани да се вайкаш и започни да действаш като такъв. Това започва с чувство на отговорност към екипажа, а екипажът включва и мен. Какви са тези прозорци?

Той не отговори веднага. Дали беше успяла да пробие през обвивките до неговата същина или го беше запратила дори още по-дълбоко в лабиринта на регресията му?

— Възможности за бягство — отвърна най-сетне Капитанът. — Чисти канали. Те ту се отварят, ту се затварят.

— Не е изключено да грешиш. И може да стане наистина, ама наистина зле, ако сгрешиш.

— Не мисля, че греша.

— Ти чакаше с надежда да получиш знак. Някакво послание от Рьомонтоар. Но то така и не пристигна.

— Може би няма как да ми го изпрати. Може би се е опитвал, но това е най-доброто, което ще получим.

— Дай ни още няколко часа — каза тя. — Това е всичко, за което те молим. Колкото да придвижим кораба до по-безопасно разстояние. Моля те, Джон.

— Разкажи ми за момичето. За Ора.

Антоанет се намръщи. Помнеше, че му бе споменала за нея, но не и че е казала името й.

— Ора е добре — отвърна предпазливо тя. — Защо?

— Какво има да каже тя по въпроса?

— Мисли, че трябва да се доверим на патърн джъглърите.

— А освен това?

— Непрекъснато говори за някакво място, наречено “Хела”. Свързано с някакъв човек на име Куейч.

— Това ли е всичко?

— Това е всичко. Няма да се учудя, ако не означава нищо. Освен това Ора не говори с нас директно — всичко се предава чрез майка й. Не мисля, че Скорпион го приема сериозно. Честно казано, не съм сигурна, че и аз го приемам сериозно. Те наистина, наистина искат да вярват, че Ора е нещо ценно, защото им струва извънредно скъпо. Но ако все пак не е така? Ако е просто обикновено дете? Ако знае нещичко, но съвсем не толкова много, колкото им се иска на всички?

— Какво мисли Малинин?

Въпросът му я изненада.

— Защо пък точно Малинин?

— Те говорят за него. Чувам ги. Чух за Ора по същия начин. Хилядите хора в мен, всичко, което си шепнат, всичките им тайни. Нуждаят се от нов лидер. Това би могъл да бъде Малинин; би могла да бъде Ора.

— Дори не е направено официално съобщение за съществуването на Ора — рече Антоанет.

— Сериозно ли мислиш, че това променя нещо? Те знаят, всички до един. Подобно нещо не може да бъде запазено в тайна, Антоанет.

— Те вече имат лидер.

— Искат друг, някой умен и малко плашещ. Някой, който чува гласове, някой, на когото ще позволят да ги води в несигурни времена. Скорпион не е този лидер. — Капитанът направи пауза и погали изкуствената си ръка с пръстите на другата. — Прозорците продължават да се отварят и затварят. Усещам все по-голяма настойчивост. Ако зад това стои Рьомонтоар, нищо чудно да е в състояние да ни предложи още много възможности за бягство. Скоро, съвсем скоро ще трябва да предприема нещо.

Тя разбра, че напразно си е загубила времето. В началото беше помислила, че като й беше показал това място, Капитанът я беше подканил към ново ниво на близост, но позицията му не се беше променила ни най-малко. Антоанет беше изложила гледната си точка и в отговор той само я беше изслушал.

— Не трябваше да си правя труда да идвам — промълви тя.

— Антоанет, сега ме чуй ти. Харесвам те повече, отколкото си даваш сметка. Винаги си се отнасяла с мен мило и състрадателно. Поради това и ти, и твоето оцеляване съвсем не са ми безразлични.

Тя го погледна право в очите.

— И в такъв случай какво правим, Джон?

— Можеш да заминеш. Все още има време. Но не много.

— Благодаря. Но, ако нямаш нищо против, ще остана за пътуването.

— Някаква причина да го направиш?

— Да — отвърна тя и се огледа. — Това е единственият приличен кораб в града.

Скорпион крачеше из совалката. Беше направил прозрачни почти всички повърхности по корпуса освен ивицата, обозначаваща пода и частта, където Валенсин чакаше с Хури и нейното дете. Тъй като беше оставено само най-необходимото осветление, той виждаше всичко навън така, сякаш плуваше в нощния въздух.

С падането на нощта бе станало очевидно, че въздушната битка вече се беше приближила много до Арарат. Облаците се бяха разкъсали, може би в резултат на изключително силните енергии, изхвърляни в горния атмосферен слой на планетата. Новините за падащи от небето обекти пристигаха прекалено често, за да могат да бъдат обработени. На всеки няколко минути огнени ивици разсичаха небето като неидентифицирани обекти — космически кораби, ракети или може би неща, за които жителите на колонията нямаха име, разрязваха дълбоко въздушното пространство на Арарат. Понякога образуваха цели залпове; друг път някакви неща преминаваха като че ли с маршова стъпка. Траекториите им представляваха понякога невероятно остри, невъзможни завои и салта. Ясно беше, че главните участници в битката използваха потискаща инерцията машинария с необузданост, която смразяваше Скорпион. Ора вече им го беше казала чрез устата на майка си. Очевидно извънземната технология се контролираше малко по-добре, отколкото по времето, когато Клавейн и Скейд бяха изпробвали нервите си при дългото преследване от Йелоустоун до пространството около Ризургам. Все още обаче имаше хора, разказващи ужасяващи истории за случаите, когато технологията излизала извън контрол. Принудена да действа отвъд границите на стабилността, потискащата инерцията апаратура бе причинила ужасни неща както на плътта, така и на съзнанието. Ако сега я използваха като рутинно военно средство — поредната играчка в пясъчника — не смееше да мисли кое вече се смята за опасно.

Сети се за момент за Антоанет; надяваше се да е стигнала до някакво споразумение с Капитана. Не вярваше особено, че ще успее да промени решението му веднъж щом го беше взел. Но все още й е беше съвсем ясно дали възнамеряваше да изстреля кораба. Може би беше включил конджоинърските двигатели само за да се увери, че все още работят, за да знае дали може да разчита на тях, ако се наложи да ги използва в бъдеще. Това не означаваше, че корабът щеше да излети до няколко часа.

Отчаяният, роден от копнежа оптимизъм беше чужд на Скорпион дори в този момент и му беше абсолютно чужд в годините, които бе прекарал в Казъм Сити. Беше песимист по сърце. Може би заради това не го биваше особено в планирането, в умението да мисли в перспектива, надхвърляща няколко дни. Ако ти е присъщо по рождение да очакваш нещата да стават все по-лоши, какъв смисъл има да опитваш да се намесиш? Единственото, което оставаше, беше да направиш възможно най-доброто при ситуацията в момента.

Но ето че сега се надяваше — въпреки доказателствата в полза на противното — корабът да остане на Арарат. Нещо явно не беше наред с него, щом бе започнал да мисли по този начин. Нещо се случваше със съзнанието му. И не се налагаше да търси надалеч, за да разбере за какво става въпрос.

Само преди няколко часа беше нарушил дисциплината, която си налагаше вече двайсет и три години. В присъствието на Клавейн беше полагал усилия да живее според неговите стандарти. През целия си живот преди срещата с него беше мразил чистокръвните хора заради това, което му бяха причинили през годините, когато бе техен роб. И ако това не беше достатъчно да подхранва враждебността му, стигаше да си помисли какво представлява: комична кръстоска между човек и свиня, компромис, притежаващ недостатъците и на двата вида и нито едно от техните предимства. Знаеше чудесно дългия списък от своите слабости. Не можеше да върви така добре както хората. Не можеше да държи предмети като тях. Не можеше да чува и да вижда добре като тях. Някои цветове нямаше да разпознае никога. Не можеше да мисли така плавно като човек и не притежаваше добре развитата човешка способност за абстрактно визуализиране. Когато слушаше музика, чуваше само сложни, последователни звуци, лишени от какъвто и да било емоционален елемент. Продължителността на живота му в най-добрия случай щеше да бъде едва две трети от човешката, без терапия за удължаване. И — поне така твърдяха някои хора, когато не знаеха, че ги слуша прасе — кръстоските като него дори нямаха вкуса, предвиден от природата за тях.

Това причиняваше болка. Голяма, истинска болка.

Той обаче се бе осмелил да мисли, че е оставил цялата тази обида зад гърба си. Или, ако не зад гърба си, поне в малко, запечатано отделение в ума си, което отваряше единствено в кризисни моменти.

Но дори тогава държеше негодуванието си под контрол и го използваше само колкото да му даде сила и решителност. Положителната страна беше, че именно това го беше пришпорвало да се старае да бъде нещо по-добро от онова, което очакваха от него. То го беше карало да потърси и да открие в себе си лидерски качества и състрадание, които не бе подозирал, че притежава. Щеше да им покаже на какво е способно едно прасе. Щеше да им покаже, че едно прасе може да бъде не по-лош ръководител от Клавейн — също толкова предвидлив и безпристрастен, толкова жесток и толкова добър, колкото изискват обстоятелствата.

И успяваше в продължение на двайсет и три години. Обидата го беше направила по-добър. Но сега си даваше сметка, че през цялото това време все пак бе оставал в сянката на Клавейн. Дори когато беше заминал на острова, той всъщност не се беше отказал от властта.

Само че сега Клавейн вече го нямаше и едва четирийсет часа след началото на новия режим, само четирийсет часа, след като бе поел с препъване истинското лидерство, Скорпион се беше провалил. Беше се нахвърлил срещу Халат, човекът, който в мига на яростта му се бе превърнал в олицетворение на целия чистокръвен човешки род. Знаеше, че оръжието бе хвърлено от Блъд, но и неговата собствена ръка беше стиснала здраво ножа на колана му. Блъд се беше превърнал просто в оръжие на намерението на Скорпион.

Никога не беше харесвал Халат. В това отношение нищо не се беше променило. Той се беше компрометирал с участието си в тоталитарното правителство на Ризургам. Нищо не можеше да се докаже, но беше повече от вероятно да е знаел поне за побоите и разпитите, за наредените от правителството екзекуции. Но въпреки всичко бежанците от Ризургам трябваше да бъдат представени по някакъв начин. Халат беше свършил много полезна работа през финалните дни от пътуването към Арарат. Разумни и достойни за доверие според Скорпион хора бяха готови да свидетелстват в негова полза. Той беше опетнен, но не и обвинен в престъпление. И когато човек се загледаше внимателно във фактите, откриваше някакво нещастие в личната история на почти всички, пристигнали от Ризургам. Къде трябваше да бъде прокарана разделната линия? Сто и шейсет хиляди бежанци бяха пристигнали на Арарат от стария свят и много малко от тях не бяха имали никаква връзка с правителството. В една такава държава правителствената машина засягаше живота на повече хора, отколкото оставяше на мира. Никой не можеше да се храни, да спи или да диша, без да участва по един или друг начин във функционирането й.

И така, той не харесваше Халат. Но Халат не беше чудовище или беглец. И поради това — в този миг на изпепеляващ гняв — беше нападнал един, в общи линии, почтен човек, който имаше малшанса да не бъде сред харесваните от него. Халат го беше накарал да изгуби напълно самоконтрол поради разбираемия си скептицизъм във връзка с Ора и Скорпион беше позволил това раздразнение да го настъпи по мазола. Беше се нахвърлил върху него, но със същия успех това можеше да бъде всеки друг. Дори, стига раздразнението му да беше достатъчно силно, на мястото на Халат можеше да бъде някой от хората, които наистина харесваше, като Антоанет, Зейвиър Лиу или някой от другите, заемащи ръководни длъжности.

Най-лошото от всичко беше начинът, по който бяха реагирали другите членове на групата. Когато яростта му се беше уталожила, когато беше осъзнал чудовищността на своята постъпка, беше очаквал бунт. Или поне открито поставяне под въпрос на лидерските му способности.

Но не последва нищо такова. Все едно всички се бяха направили, че не са видели нищо; сякаш съжаляваха за стореното, но си даваха много добре сметка, че в подобно невъздържано избухване няма нищо чудно. Все пак той беше прасе, а когато ставаше дума за прасе, се налагаше да се търпят подобни неща.

Беше сигурен, че всички са си помислили точно това. Може би дори Блъд.

Халат беше оцелял. Ножът не бе засегнал важни органи. Скорпион не знаеше дали да го отдаде на проява на забележителната точност на Блъд или на проява на забележителна неточност.

Не искаше да знае.

Както се оказа, никой от другите не харесваше Халат. Дните му като управник на колонията бяха приключили, а заявеното недоверие към Хури не му беше помогнало. Но тъй като представителите от Ризургам така или иначе се въртяха, насилственото освобождаване от отговорност на Халат не беше така драматично, както би могло да бъде. Обстоятелствата около подаването на оставката му щяха да се пазят в тайна, но все нещо неизбежно щеше да излезе навън. Щяха да плъзнат слухове за насилие и името на Скорпион със сигурност щеше да фигурира на някое място в разказа.

Да става каквото ще. Лесно щеше да го преживее. И в миналото имаше свързани с насилие епизоди и слуховете за тях неизменно бяха изпълнени с преувеличения. Но в крайна сметка не му бяха навредили.

Но онези епизоди бяха оправдани. Зад тях нямаше омраза, нямаше опити приписваните на Скорпион и другите от неговия вид грехове да бъдат преправяни от старейшините. Това бяха необходими жестове. Онова, което направи с Халат обаче, почиваше на лична основа и нямаше никаква връзка със сигурността на планетата.

Беше изневерил на себе си и по този начин беше изневерил на Арарат.

— Скорп? Добре ли си?

Беше Хури, седнала в притъмнялата част на совалката. Слугите на Валенсин продължаваха да следят инкубатора на Ора, но Ана също бдеше над нея. Веднъж-дваж я беше чул да говори тихичко на детето, дори да му пее. Това му се стори странно, след като бяха свързани на ниво неврони.

— Добре съм — отвърна той.

— Изглеждаш доста угрижен. Заради случилото се в айсберга ли?

Забележката й го изненада. В повечето случаи изражението му беше напълно непроницаемо за страничния наблюдател.

— Ами заради такива дреболии като войната, в чийто център сме се озовали, или защото не съм сигурен дали поне един от нас ще успее да изкара до другата седмица, но освен това…

— Всички сме притеснени заради войната — увери го тя, — но при теб има и нещо друго. Не го бях виждала, преди да тръгнем да търсим Ора.

Скорпион накара совалката да му направи стол с подходяща за прасе височина и се намести върху него до Хури. Забеляза, че Валенсин дреме, но периодично вдига рязко глава, опитвайки да остане буден. Всички бяха изтощени, всички действаха на границата на възможностите и издръжливостта си.

— Изненадан съм, че искаш да разговаряш с мен — призна Скорпион.

— И защо да не искам?

— Заради това, за което ме помоли и което ти отказах. — За всеки случай, за да бъде сигурен, че е разбрала какво има предвид, посочи към Ора. — Помислих си, че ще ме намразиш. И щеше да имаш пълното право да го направиш.

— Определено не ми хареса.

— Ето.

Вдигна ръце към тавана, приемайки съдбата си.

— Но това не беше ти, Скорп. Не ти ме спря да я приема обратно в себе си. Причината е в ситуацията, в кашата, в която сме забъркани всички. Ти просто действаше по единствения разумен според теб начин. Аз не съм съвсем съгласна, но не се измъчвай заради това. Във война сме. Няма как чувствата ни да не бъдат наранени. Аз ще се справя. Все пак дъщеря ми е при мен.

— Тя е красива — промълви Скорпион.

Не го мислеше, но му се стори, че не може да каже нищо по-подходящо при дадените обстоятелства.

— Наистина ли? — попита Ана.

Той погледна към набръчканото, червено-розово дете.

— Наистина.

— Притеснявах се да не я намразиш, Скорп, заради това, което ти струва.

— Клавейн нямаше да я намрази. Това е достатъчно за мен.

— Благодаря ти, Скорп.

Постояха мълчаливо около минута. Отгоре, през прозрачния корпус, светлинното шоу продължаваше. Нещо — някакво оръжие или апаратура в близкото до Арарат пространство — изписваше линии по небето. Имаше дъги, ъгли и прави ивици, като всяка от тях оставаше да свети по няколко секунди, преди да избледнее и да се изгуби на пурпурночерния фон. Нещо в тези линии не му даваше мира, някакво усещане, че носят определен смисъл, но му липсваше бързина на мисълта, за да ги разчете.

— Има още нещо — промълви той.

— Във връзка с Ора ли?

— Не. Във връзка с мен. Ти не беше там, но днес нараних един човек.

Скорпион сведе поглед към малките си, сякаш направени за детски крачета обувки. Не беше преценил съвсем точно височината на стола и пръстите на краката му не достигаха пода.

— Сигурна съм, че си имал основателни причини да го направиш.

— Там е проблемът: нямах такива причини. Раних го, заслепен от гняв. Нещо в мен се пречупи, нещо, което явно само съм се заблуждавал, че държа под контрол през последните двайсет и три години.

— Всички имаме такива дни — успокои го тя.

— Аз се старая да ги нямам. От двайсет и три години се старая да прекарам всеки свой ден, без да допусна подобна грешка. Но днес се провалих. Днес зачеркнах постигнатото само в един миг на слабост.

Ана не каза нищо. Скорпион го прие като разрешение да продължи разказа си.

— Преди мразех хората. Мислех, че имам основателни причини за това.

Вдигна ръка и разкопча кожената туника, за да оголи дясното си рамо. Трите изминали десетилетия, както и бавното добавяне на по-нови рани, бяха направили белега не толкова биещ на очи както преди. Но въпреки това Хури отклони погледа си встрани за миг, преди да го върне отново натам, без да мигне.

— И те ти причиниха това?

— Не. Аз си го причиних с лазер.

— Не разбирам.

— С лазера изгорих нещо друго. — Прокара пръст по ръбовете на белега, без да пропуска нито една издатинка от подутата плът. — Там имаше татуировка, зелен скорпион. Белег за собственичество. В началото не го разбрах. Мислех, че е почетен знак, нещо, с което можеш да се гордееш.

— Съжалявам, Скорп.

— Мразех ги за него и за онова, което бях. Но ги накарах да си платят, Ана. Господ ми е свидетел, че ги накарах да си платят.

Той намъкна отново ръкава на туниката, а Хури се приведе и му помогна да я закопчее. Закопчалките бяха големи, предназначени за несръчни пръсти.

— Имал си пълното право — заяви тя.

— Мислех, че това вече е останало зад гърба ми. Че съм го изхвърлил от системата си.

Тя поклати глава.

Това няма да се случи никога, Скорп. Запомни го от мен — никога няма да се освободиш напълно от гнева си. Станалото с теб не може да се сравни с онова, което причиниха на мен… изобщо не твърдя това. Но знам много добре какво е да мразиш нещо, което не си в състояние да разрушиш никога, нещо, което е вечно недостижимо за теб. Те ми отнеха съпруга, Скорп. Една безлика армия от чиновници обърка конците и ми го отне.

— Мъртъв ли е? — попита той.

— Не. Просто е недостижим, точно на другия край на скапаната отсечка междузвездно пространство, която се изминава за трийсет години. Твоята работа е същата. Всъщност дори по-лоша, струва ми се.

— Лъжеш се. Това, което ти показах, с нищо не е по-лошо от всичко останало, което са ми причинили.

— Може би. Не знам. Не е моя работа да правя подобни сравнения. Знам само това: опитах да простя и да забравя. Приех, че с Фазил няма да се видим никога повече. Приех дори, че най-вероятно отдавна е мъртъв, независимо къде се е озовал в крайна сметка. Имам дъщеря от друг мъж. Предполагам това вече се смята за придвижване напред.

Скорпион знаеше, че бащата на детето й също е мъртъв, но не го усети в тона на гласа й, когато го спомена.

— Не е придвижване напред, Ана. Просто е оцеляване.

— Знаех, че ще разбереш, Скорп. Но разбираш също така какво имам предвид, като говоря за прошката и забравянето, нали?

— Че няма да се получи.

— Никога, дори след милион години. Ако някой от онези хора влезе тук — някой от глупаците, които разбиха живота ми с миг невнимание, — не мисля, че ще бъда в състояние да се сдържа. Искам да кажа, че гневът не си отива. Намалява, но същевременно става по-ярък. Просто го натъпкваме дълбоко в себе си и го разпалваме като малък огън, който няма да угасне никога. И точно това ни дава сили да продължаваме, Скорп.

— Въпреки това се провалих.

— Не, не си се провалил. Справил си се дяволски добре, след като си го държал, без да му позволиш да се прояви, в продължение на двайсет и три години. Но го изпусна днес. — Тя внезапно се разпали. — И какво от това? Какво, дяволите да го вземат? В онзи айсберг беше подложен на нещо, което не бих пожелала дори на онези чиновници, Скорп. Знам какво значеше за теб Клавейн. Ти преживя ада на земята. Чудното не е, че се изтърва веднъж, а че изобщо успя да издържиш всичко това. Честна дума, Скорп. — Гневът й премина в настойчивост. — Трябва да бъдеш по-мил към себе си, човече. Какво се случи там? Не приличаше ни най-малко на разходка в парка. Заслужи правото да изпуснеш малко от насъбралата се в теб пара, нали?

— Беше малко повече от изпускане на парата.

— Човекът ще се оправи ли?

— Да — отвърна неохотно той.

Хури сви рамене.

— Тогава успокой топката. Хората сега се нуждаят от лидер. И определено не се нуждаят от някой, който се вайка от гузна съвест.

Скорпион се изправи.

— Благодаря ти, Ана. Благодаря.

— Помогнах ли или обърках още повече нещата?

— Помогна.

Столът му се сля отново със стената и изчезна в нея.

— Добре. Защото аз не съм от най-красноречивите. Аз съм мърморана по сърце. Далеч от дома, с някакви чудати неща в главата и с дъщеря, която не съм сигурна, че някога ще разбера. Наистина съм си мърморана.

— Никога не е било в стила ми да подценявам мърморковците — заяви Скорпион. Сега неизбежно беше негов ред да се почувства лишен от красноречие. — Съжалявам за това, което ти се е случило. Надявам се един ден… — Огледа се, забелязал с периферното си зрение, че Васко върви по непрозрачната част от пода към нишата, в която се намираше Ора. — Е, не знам. Просто да намериш нещо, което да ти помогне да направиш гнева си малко по-малък и по-мек. Може би когато стане достатъчно малък и мек, просто ще се спука като балон.

— Това ще бъде ли хубаво?

— Не знам.

Хури се усмихна.

— Аз също. Но предполагам, че и ти, и аз ще го разберем.

— Скорпион? — извика Васко.

— Да?

— Трябва да видиш, това. Ти също, Ана.

Събудиха Валенсин. Васко ги поведе към друга част на совалката, после направи някои модификации на корпуса, за да увеличи видимостта към нощното небе, създавайки прегради и увеличавайки яркостта на препращаната светлина, за да компенсира отразените от крилете на совалката отблясъци. Стори го с лекота, сякаш бе имал вземане-даване с подобни системи през по-голямата част от младия си живот, макар в действителност достъпът му до тях да беше едва от няколко дни.

Отгоре Скорпион забеляза същите появяващи се и изчезващи светлини както и преди. Натрапчивото чувство, че означават нещо, продължаваше да го измъчва, но все така безрезултатно.

— Не го виждам, Васко.

— Ще дам команда корпусът да действа с известно забавяне, така че знаците да избледняват по-дълго.

Скорпион се намръщи.

— Можеш ли да го направиш?

— Лесно е. — Младежът потупа студената гладка вътрешна повърхност на корпуса. — Почти няма нещо, което тези стари машини да не направят, ако знаеш как да им го поискаш.

— Давай, тогава — насърчи го прасето.

И четиримата погледнаха нагоре. Дори Валенсин се беше разбудил напълно, макар очите му да приличаха на цепки зад очилата.

Светлите петънца отгоре започнаха да избледняват по-бавно. Преди можеха да се видят едновременно само по две от тях. Сега на нощното небе оставаха по няколко десетки.

И определено означаваха нещо.

— Боже мой! — възкликна Хури.

ТРИЙСЕТ

Арарат, 2675 година

На поляната всичко се промени. Небето отгоре беше станало среднощно черно: сега между дърветата не прелитаха птици, а самите дървета се очертаваха просто като някакви по-тъмни форми, надвиснали от всички страни като буреносни облаци. Животните се бяха умълчали и Антоанет вече не чуваше шуртенето на водопада. Може би той изобщо не беше реален.

Когато насочи отново вниманието си към Капитана, той стоеше сам на масата. Отново беше минал няколко години напред, пресъздавайки друг отрязък от живота си. Когато го беше видяла за последен път, в сребристия брониран костюм, едната му ръка беше механична. Сега процесът на механизиране се беше задълбочил. Трудно можеше да се прецени каква част от него е заменена от протези заради костюма, но поне виждаше главата му, тъй като беше оставил шлема си на масата. Скалпът му беше напълно плешив, лицето — напълно обезкосмено с изключение на мустака, клюмнал от двете страни на устата му. Това беше същата уста, която помнеше от първата му поява: права, със стиснати устни. Вероятно не си падаше по празните приказки. Но това беше горе-долу единственото, което успя да разпознае. Изобщо не можеше да види очите му. Бяха скрити под особена лента, простираща се от единия до другия край на лицето му. Под перленото покритие на лентата проблясваха миниатюрни оптични уреди, или поне така й се стори. Кожата на скалпа му беше осеяна с тънки бели линийки. Беше прилепнала плътно към черепа и разкриваше неравномерно издигнати отдолу й пластинки.

— Нещо не е наред, нали? — попита Антоанет.

— Погледни нагоре.

Тя се подчини и видя, че нещо се беше променило през няколкото минути, през които изучаваше последните модификации на Капитана. Небето беше прорязано от светлинки. То я наведе на мисълта за някой, който прави бързо дълбоки, чисто изпълнени, касапски разрези в мека кожа. В началото светлинните драскулки й се сториха случайни, но почти веднага започна да различава определен модел.

— Джон…

— Продължавай да гледаш.

Драскулките ставаха все гъсти. Превърнаха се в мъждукане, после — в настойчиво светене, накрая — в нещо, изглеждащо почти постоянно.

Драскотините образуваха букви.

Буквите образуваха думи.

Думите казваха:

ТРЪГНЕТЕ ВЕДНАГА.

— Просто исках да знаеш — обади се Джон Браниган.

В този момент тя усети боботене, идващо изпод поляната. Едва си бе дала сметка за това, когато усети как тежестта й се увеличава. Почувства се притисната към грубо направената дървена пейка. Натискът беше мек, но това не я изненада. Кораб с маса от няколко милиона тона не се устремяваше с един подскок към космоса. Особено пък след като бе стоял под дълбока километър вода в продължение на двайсет и три години.

Откъм залива, осветявайки морето и земята, докъдето поглед стигаше, над Арарат се спусна кратък и съвсем не навременен ден. В началото Васко не видя нищо друго, освен планина от пара, изгарящо изригване от свръхзагрята вода, която погълна първо долната част на кораба, а след това — цялата обвита в зелено структура. Синкавобяла светлина блестеше през парата, като фенер върху купчина тоалетна хартия. Беше болезнено ярка дори през потъмняващия я филтър на корпуса на совалката. Тя избледня до виолетово и остави накъсани розови сенки в ретината на Васко. Дори намиращата се далеч от колоната от пара вода блестеше в лъскаво тюркоазенозелено. Беше красиво и странно, не приличаше на нищо, което беше виждал през двайсетгодишното си съществуване.

Сега видя, че водата се надига около кораба, и то със стотици метри. Ужасяващи по мащабите си енергии бяха освободени под нея и причиняваха образуването на мехури от свръхплътна, свръхгореща плазма.

Стената от надигналата се вода се спусна от “Носталгия по безкрая”, образувайки две концентрични вълни.

— Успяха ли да го замъкнат достатъчно далеч зад носа? — попита той.

— На път сме да разберем — промълви Скорпион.

Водната повърхност беше осеяна с втвърдена зелена биомаса. Пред очите им тя се разпукваше на отделни плочки, неспособна да се огъне достатъчно бързо, за да бъде в синхрон с изкривяванията, причинени от преминаващата вълна. Тя се движеше със скорост от неколкостотин метра в секунда. След броени мигове щеше да се стовари върху ниските каменни защитни стени на залива.

Васко погледна отново към източника на цунамито. Корабът беше започнал да се издига, носът му се подаваше над слоя пара. Движението беше величествено гладко, сякаш наблюдаваше неподвижна забележителност на пейзажа — древен, обрулен от времето шпил върху висок нос — разкрита при постепенното оттегляне на утринната мъгла.

Като прикриваше с длан очите си от ярката светлина, Васко видя как най-горният километър на “Носталгия по безкрая” се измъкна изцяло от парата. Корабът беше почти без никаква джъглърова биомаса: забеляза само няколко все още прикрепени към корпуса му зелени ластари. После се появи следващият километър. По-дебели от къщи въжета от биомаса се отделяха от него в резултат на нарастващото ускорение и се свличаха надолу.

Светлината стана непоносима. Корпусът на совалката потъмняваше все повече, за да предпази своите пасажери. Сега вече целият кораб беше излязъл от океана. През вече почти непрозрачния корпус Васко виждаше само две бавно издигащи се излъчващи точки.

— Вече няма връщане назад — отбеляза той.

Скорпион се обърна към Хури.

— Смятам да го последвам, освен ако не възразяваш.

Ана погледна към дъщеря си.

— Не получавам никакви сигнали от Ора, Скорп, но съм убедена, че зад всичко това стои Рьомонтоар. Все повтаряше, че ще има някакво съобщение. Не мисля, че имаме друг избор, освен да му се доверим.

— Да се надяваме, че е той — отвърна Скорпион.

Но беше ясно, че вече е взел решението си. Каза им да си направят столове и да се подготвят за това, на което можеха да се натъкнат в орбитата на Арарат. Васко се зае отново с направата на място за сядане, но преди да се отпусне в него, забеляза, че подът на совалката отново е станал прозрачен. Там долу, осветен от издигащия се кораб, видя Първи лагер, очертан в напомнящи халюцинация детайли, чиято решетка от улици и сгради изпъкваше с монохромна яснота. Видя дребните движещи се сенки на бягащи между сградите хора. После погледна към залива. Водната стена се беше стоварила в бариерата на носа, която беше отнела голяма част от силата й, но без да я блокира. С болезнена смесица от агония и невъзмутимост проследи с поглед остатъка от цунамито, което прекоси залива, като намаляваше скоростта и увеличаваше височината си, защото се движеше нагоре по водещата към брега плитчина. После погълна крайбрежната ивица, като промени очертанията й само за миг, и заля улиците и сградите. След малко водата се оттегли, повличайки отломките със себе си. След нея остана камънак и правоъгълни очертания там, където допреди малко бе имало цели сгради. Големи раковинообразни структури, недобре закрепени, се носеха по водната повърхност — очевидно морето си ги беше поискало обратно.

В залива цунамито се върна обратно върху себе си, създавайки няколко по-малки вълни, но те не причиниха толкова големи щети като първата. След около минута всичко притихна. Но доколкото Васко можеше да прецени, един квартал на Първи лагер просто бе престанал да съществува. Надяваше се само повечето обитатели на тези най-уязвими поради близостта си до брега сгради да бяха евакуирани приоритетно пред всички останали.

Блясъкът отслабваше. Сега вече корабът беше високо над тях и набираше скорост, насочен към разредената атмосфера и в крайна сметка — към космоса. Лишен от познатата си забележителност, заливът му се стори чужд. Васко бе прекарал там целия си живот, но сега тази територия му изглеждаше друга, място, което не можеше да разпознае. Със сигурност никога вече нямаше да го почувства като роден дом. Но на него му беше лесно да се чувства така, нали? Той се намираше в привилегированата позиция на онези, които не бяха принудени да се върнат обратно и да построят отново живота си върху развалините. Вече напускаше Арарат, вече му казваше “довиждане”, сбогуваше се със света, който го беше направил това, което представляваше.

Настани се в току-що направения си стол, като остави корпуса да го гушне интимно, приемайки точните очертания на тялото му. Почти веднага щом се настани така удобно, усети, че совалката започва да се издига с нарастваща скорост.

Не след дълго настигнаха “Носталгия по безкрая”. Спомни си какво му беше казала Антоанет Бакс, когато я попита дали Капитанът наистина е способен да напусне Арарат. Беше отговорила, че това е възможно, но няма да стане бързо. Като повечето кораби от този вид, големият лайтхъгър беше предназначен да поддържа равномерно ускорение, докато почти достигне скоростта на светлината. На морското равнище обаче гравитацията на Арарат се равняваше почти на едно же. При нормално ускорение корабът беше в състояние да балансира тази сила, кръжейки на определена надморска височина. Приземяването не беше проблем: просто трябваше да позволи на гравитацията да го победи, макар и бавно, контролирано. Излитането обаче беше съвсем друг въпрос: сега той трябваше да преодолее както гравитацията, така и въздушното съпротивление. Резервната мощ за спешни маневри можеше да се използва само за броени секунди, а за достигането на орбита или на скоростта, необходима за излизане в междупланетното пространство, бяха нужни няколко минути. Следователно, за да напуснат Арарат, двигателите трябваше да се натоварят малко повече от нормалното, без обаче да се претоварват.

Потеглянето щеше да бъде по-бавно, отколкото с най-примитивната химическа ракета, както беше обяснила Антоанет, дори по-бавно от прославените фойерверки, отвели първия астронавт (на име Нийл Гагарин, както беше пояснила Антоанет и Васко й беше повярвал) в орбита. “Носталгия по безкрая” обаче тежеше няколко хиляди пъти повече от най-тежката химическа ракета. А старите химически ракети трябвало да достигнат скоростта за излизане от орбита много бързо, защото разполагали с достатъчно гориво само за неколкоминутно ускорение. Докато “Носталгия по безкрая” можеше да поддържа ускорението години наред.

Съпротивлението на въздуха намаляваше колкото по-високо се издигаше корабът. Той започна да ускорява малко по-бързо, но совалката все още се движеше без усилие в крак с него. Това като че ли ставаше съвсем леко. Васко обаче знаеше, че това несъмнено е опасно невярна представа.

Щом реши, че пътуването ще е гладко и предвидимо, поне през следващите няколко минути, той напусна нишата си и тръгна напред. Скорпион и пилотът бяха в контролните кушетки.

— Някакви трансмисии от “Безкрая”? — попита младежът.

— Нищо — отговори пилотът.

— Надявам се, че Антоанет е добре — продължи Васко.

Тогава се сети за останалите хора, четиринайсет хиляди само според последното преброяване, които вече бяха на кораба.

— Ще се справи — увери го Скорпион.

— Предполагам, че до няколко минути ще разберем дали съобщението е било наистина от Рьомонтоар. Притеснен ли си?

— Не — отвърна Скорпион. — И знаеш ли защо? Защото нито ти, нито аз, нито който и да било друг може да направи нещо по този въпрос. Не можем нито да спрем кораба да се носи все по-нагоре, нито да променим онова, което ни очаква там.

— Но имаме избор дали да го следваме, или да не го следваме — настоя Васко.

Прасето го изгледа, присвило очи от умора или от презрение.

— Не, грешиш — отвърна то. — Ние наистина имаме избор — аз и Хури. Но ти нямаш. Ти просто ще се возиш с нас.

Васко помисли дали да не се върне на мястото си, но после реши да прояви търпение. Макар да беше нощ, виждаше ясно извивката на хоризонта на Арарат. Излизаше в космическото пространство. Точно това бе искал през по-голямата част от живота си. Никога обаче не беше предполагал, че ще стане по този начин или че самата дестинация ще бъде свързана с такава опасност и несигурност. Вместо приятно вълнение от сбъдването на своята мечта, той усещаше стомаха си свит на топка от притеснение.

— Заслужих правото да бъда тук — каза тихо той, но все пак достатъчно силно, за да го чуе Скорпион. — Бъдещето на Ора е и моя отговорност.

— Ти си усърден, Малинин, но не си в свои води.

— Аз също участвам в ставащото.

— Ти беше въвлечен. Това не е същото.

Младежът понечи да каже нещо, но в този момент образите по всички дисплеи около пилота изчезнаха, заменени от статика. Совалката подскочи.

— Смущения по всички комуникационни честоти — поясни пилотът. — Изгубихме всички транспондерни контакти с повърхността и всякаква връзка с Първи лагер. Шумовият фон тук е много голям… по-голям, отколкото сме свикнали. Сензорите дори не могат да изтълкуват някои неща. Електронната апаратура отговаря мудно. Изглежда, навлизаме в нещо като заглушена зона.

— Можеш ли да ни държиш близо до “Безкрайност”? — попита Скорпион.

— Управлявам това нещо повече или по-малко ръчно. Предполагам, че докато корабът ми е отправна точка, няма да си изгубим. Но не обещавам нищо. Височина?

— Сто и двайсет клика. Вече трябва да навлизаме в по-ниската сфера на битката.

Гледката отгоре не се беше променила особено от излитането на кораба. Светлинните драскотини бяха избледнели, може би защото Рьомонтоар беше наясно, че посланието му е получено и е породило желаните действия. Все още проблясваха светлини, превръщаха се в разширяващи се сфери и дъги, от време на време атмосферата се раздираше от преминаването на неопределен обект, но освен че тъмнината беше станала още по-наситена и по-дълбока, гледката не се различаваше по нищо от онова, което бяха виждали от повърхността на Арарат.

Хури се приближи до тях.

— Чувам Ора — каза тя. — Събудила се е.

— Добре — отвърна Скорпион.

— Но това не е всичко. Виждам разни работи. Както и Ора. Мисля, че са от същия вид, каквито виждахме с Клавейн, преди нещата да загрубеят истински — изтичане на информация от военните действия. Тя отново достига до нас.

— Трябва да сме близо — обади се Васко. — Предполагам, че вълците са блокирали тези сигнали, когато са можели, за да попречат на Рьомонтоар да изпрати съобщението. Сега, когато сме вече толкова близо, не са в състояние да спрат всички.

Васко дочу отнякъде непознат шум. Беше писклив, неблагозвучен, измъчен. Заглушен от пластмасово покритие. Най-накрая разбра, че Ора плаче.

— Това не й харесва — рече Ана. — Болезнено е.

— Контакт — обяви пилотът. — Радарът се включи и връща уловените сигнали. Петдесет клика и наближават. Нямаше ги само допреди миг.

Совалката подскочи силно, Васко и Хури полетяха към едната й страна. Стената се деформира, за да омекоти удара, но младежът пак остана без дъх.

— Какво става? — попита задъхано той.

— “Безкраят” прави неопределими маневри. И той е уловил същото ехо с радарите. Старая се да се движа с кораба. — Пилотът хвърли поглед към един от дисплеите. — Трийсет клика. Двайсет и намалява. Заглушаването става все по-лошо. Това не е добре.

— Прави най-доброто, което можеш — каза Скорпион. — Всички останали… завържете се. Предстоят бурни мигове.

Васко и Хури се върнаха там, където Валенсин и неговите машини продължаваха да бдят над Ора. Тя още се движеше, но поне беше престанала да плаче. Васко искаше да може да направи нещо, за да и помогне, да заглуши по някакъв начин крещящите в главата й гласове. Не можеше да си представи как се чувства. Та тя все още не трябваше дори да е родена, не трябваше да има представа за собствената си индивидуалност или за по-широкия свят, в който съществуваше. Ора не беше обикновено бебе, това бе повече от сигурно — тя вече имаше езиковите умения на две-тригодишно дете, но също така беше невероятно всички части на ума й да се развиват с еднаква скорост. В тази миниатюрна набръчкана главичка нямаше място за прекалено големи сложнотии, възгледите й за много неща несъмнено бяха все още бебешки. Когато Васко беше с две години по-голям от нея, разбирането му за света не надхвърляше стаите на дома му. Всичко останало беше мъгливо, незначително, неразбирането му достигаше комични измерения.

Сега “Носталгия по безкрая” беше увеличила разстоянието от совалката и то вече се измерваше с няколко десетки километри. Корпусът на совалката все още не беше направен изцяло прозрачен, но на светлината от нейните двигатели младежът улови отражението на някакви приближаващи се обекти. Те не само се движеха, но потрепваха, въртяха се, разцепваха се и се съединяваха отново, отдалечаваха се и напредваха на пулсиращи вълни.

Тези неща приближаваха. Сега светлината от двигателите разкриваше тук-там очертанията на стъпаловидни структури: редици, контури, зигзагообразни ръбове. Беше същата машинария, която бяха открили в кораба на Скейд, същото нещо, което се бе спуснало от облаците и бе разкъсало корветата на парчета, но този път мащабите му бяха несравнимо по-големи — кубовете бяха почти колкото къщи и образуваха структури, простиращи се на стотици метри във всички посоки. Вълчите кубове бяха в постоянно, плъзгащо се движение: вместваха се едни в други, като се надуваха и се свиваха, по-големите структури се организираха и се разпръскваха с хипнотична подвижност. Нишки от кубове се простираха между по-големите образувания; групи от тях прелитаха от една до друга точка като посланици. Все още беше трудно да се определят мащабите, но кубовете прииждаха като че ли от всички страни и на Васко му се струваше, че вече са образували рехава черупка около совалката и “Носталгия по безкрая”. Сигурно беше обаче, че черупката се затяга, че пролуките стават все по-малки.

— Ана? — извика младежът. — Ти си виждала тези неща и преди, нали? Те са нападнали кораба ти. Така ли се започна?

— В беда сме — потвърди тя.

— Какво става по-нататък, ако не успеем да се измъкнем?

— Те влизат вътре. — Гласът й прозвуча кухо, като пукната камбана. — Нахълтват в кораба, а после и в главата ти. Не ти пожелавам да ти се случи такова нещо, Васко. Повярвай ми.

— С колко време разполагаме, ако стигнат до кораба?

— Със секунди, ако имаме късмет. Може би дори не и с толкова. — В този момент тялото й бе обзето от силна конвулсия, която я запрати в задържащата я повърхност, създадена около нея от кораба. Очите й се затвориха и после се отвориха отново, зениците й бяха насочени към тавана, бялото на очите й беше ярко и плашещо. — Убий ме. Веднага.

— Ана?

— Ора — повтори тя. — Убий ме. Убий и двете ни. Веднага.

— Не — каза той.

Погледна към Валенсин с надежда да получи някакво обяснение.

Лекарят просто поклати глава.

— Няма да го направя — заяви той. — Няма значение какво иска тя. Аз няма да отнема живот.

— Чуй ме — настоя Хури. — Това, което знам… е прекалено важно. Не трябва да го научат. Те ще разчетат умовете ни. Не мога да позволя това да се случи. Убий ни веднага.

— Не, Ора. Няма да го направя. Нито сега. Нито после. Никога — отговори Васко.

Слугите на Валенсин се приближиха още до инкубатора. Крайниците им потрепваха, тракайки при контакта с мрачните им тела. Едната от машините протегна манипулатора си към инкубатора и го хвана. След това слугата отстъпи назад, опитвайки да го изнесе от нишата.

Васко скочи към него и изтръгна бебето от машината. Тя беше по-лека, отколкото изглеждаше, но много по-силна от очакванията му. Многобройните й крайници се мятаха срещу му, твърдият метал натискаше кожата му.

— Валенсин! — извика той. — Направи нещо!

— Те са извън контрола ми — отвърна лекарят спокойно, сякаш ставащото не го засягаше.

Васко се изви назад, за да се предпази от машината и да избегне профучалия в този момент манипулатор с острие. Но се оказа, че не е достатъчно бърз. Почувства перване през дрехите си и мигновено усещане за студ, от което разбра, че е ранен. Падна назад, удари се в стената и опита да срита широката основа на слугата. Машината се стовари с трясък върху своя компаньон. Мятащите се крайници се преплетоха, ножове блеснаха срещу ножове.

Младежът докосна гърдите си, опипа срязаната плът. После поднесе длан към очите си — беше окървавена.

— Доведи Скорпион — обърна се той към Валенсин.

Скорпион обаче вече идваше. Нещо проблесна в дясната му ръка: жужаща метална мъгла, сребристо петно с форма на нож. Той видя машините, видя кръвта по пръстите на Васко. Слугите се бяха разплели и този, който беше прав, се бе заел с инкубатора, опитвайки да го отвори. Скорпион изръмжа и пъхна ножа в бронята на машината. Ножът премина през мръснозелената черупка, сякаш изобщо я нямаше. Последва съскане от срязани проводници, бръмчене от повредени механизми. Ножът изрева и се изплъзна от ръката на прасето, после падна на пода, където продължи да бръмчи.

Слугата беше повреден. Замръзна на място, с все още протегнати, но вече напълно неподвижни крайници.

Скорпион коленичи и вдигна пиезоелектрическия си нож, спря вибриращото острие и го върна в калъфа.

Стената инхибиторски машини около совалката изглеждаше толкова близо, сякаш беше достатъчно да протегнеш ръка, за да ги докоснеш.

Назъбени синьо-розови светкавици проблясваха и танцуваха между отделните им групи.

— Някой има ли нещо против да ми каже какво се случи току-що? — озъби се Скорпион.

— Ора — отвърна Васко. Обърса окървавената си ръка в крачола на панталона. — Ора опита да обърне слугите срещу себе си. — Дишаше тежко, изговаряйки с усилие всяка дума. — Искаше да я убият. Не иска кубовете да стигнат до нея, докато е жива.

Хури се закашля. Гледаше като уловено в капан животно.

— Убий ме, Скорп. Все още не е късно. Трябва да го направиш.

— След всичко, което преживяхме? — попита той.

— Трябва да отидете на Хела — продължи тя. — Да намерите Куейч. Да преговаряте със сенките. Те ще знаят.

— По дяволите! — извика Скорпион.

Васко проследи с поглед прасето, което измъкна отново ножа от калъфа. Скорпион се взря в неподвижното му в момента острие, присвил презрително устни. Наистина ли възнамеряваше да го използва, или просто размисляше дали да не го изхвърли, преди обстоятелствата да го принудят отново да го използва срещу някого или нещо, за което милее?

Въпреки себе си, макар да усещаше как силите го напускат, Васко се пресегна и хвана прасето за ръкава.

— Не — каза той. — Не го прави. Не ги убивай.

Изражението на прасето беше отвъд беса. Но Васко не го пускаше, а Скорпион не можеше да активира ножа с една ръка — анатомията му не го позволяваше.

— Малинин. Пусни ме.

— Скорп, чуй ме. Трябва да има друг начин. Цената, която платихме за нея… не можем просто да я захвърлим сега, колкото и да го иска.

— Мислиш, че не знам какво ни струва тя ли?

Младежът разтърси глава. Нямаше представа какво друго да каже. Вече нямаше почти никакви сили. Не смяташе, че е сериозно ранен, но раната беше дълбока и той се чувстваше вече ужасно уморен.

Скорпион опита да се пребори с него. На негова страна беше силата, но предимството на Васко беше пъргавината.

— Пусни ножа, Скорп.

— Ще те убия, Малинин.

— Чакайте — обади се меко Валенсин, като свали очилата си и започна да ги трие с края на туниката си. — Чакайте и двамата. Струва ми се, че трябва да погледнете навън.

Те направиха каквото им каза, като продължаваха да се борят за контрола над ножа.

Там ставаше нещо, което бяха пропуснали в разгара на спречкването. “Носталгия по безкрая” бе започнала да отвръща на удара. От корпуса му се бяха появили оръжия и надничаха през сложните сраствания на детайли, маркиращи трансформациите на Капитана. Това не бяха оръжията от оръжейната, огромните конджоинърски творения, които корабът носеше някъде дълбоко в себе си. Беше конвенционалното въоръжение, което бе пренасял почти откакто съществуваше, предназначено най-вече да сплашва клиентите и потенциалните съперници или пирати. Същите оръжия, които бяха използвани срещу колонията на Ризургам, когато се бе забавила да предаде Дан Силвест.

Скорпион пусна Васко от хватката си и бавно върна ножа в калъфа.

— Това няма да промени особено положението — рече той.

— Но ни печели време — отвърна младежът.

И пусна прасето. Двамата се изгледаха. Васко разбра, че току-що беше пресякъл друга гранична черта, която никога няма да може да прекоси обратно.

Е, така да бъде. Бе напълно сериозен, когато обеща на Клавейн да пази Ора.

Огнени линии излизаха от “Носталгия по безкрая”, прекосяваха малкото разстояние и косяха затварящата се като стена машина на вълците. Вече се намираха много високо над Арарат и беше останала много малко атмосфера, която да прави видими повече от петдесетина метра от траекторията на лъчевите оръжия. Васко предположи, че след като бе прекарал толкова дълго време сред атмосфера, големият кораб все още изпуска въздуха и водата от гънките и пукнатините в корпуса си. Наблюдаваше как тъмните петна на вълчата машинария се извъртат, за да избегнат лъчите, като железни стърготини, отблъсквани от магнит. Лъчите се движеха бързо, но кубовете бяха още по-бързи и се плъзгаха с главозамайваща скорост. Васко осъзна, макар и неохотно, че Скорпион има право. Това беше жест на предизвикателство, нищо повече. Всичко, което бяха научили за вълците от кратките си контакти с тях до този момент, сочеше, че конвенционалните човешки оръжия са почти безсилни срещу тях. Те можеха да забавят затварянето на черупката около совалката, но нищо повече.

Може би Ора все пак беше права. По-добре за нея беше да умре още сега, преди машините да са пресушили всичките познания от главата й. Беше им казала, че важната е Хела. Може би никой нямаше да остане жив, за да действа в съответствие с тази информация. Но ако някой все пак оцелееше, поне щеше да бъде в състояние да направи нещо, без вълците да узнаят точните му намерения.

Погледна към калъфа, където прасето държеше ножа си.

Не. Трябва да имаше някакъв друг начин. Ако започнеха да избиват деца, за да се сдобият с тактическо предимство, инхибиторите вече бяха спечелили войната.

— Отстъпват — възкликна Валенсин. — Гледайте. Нещо ги смущава. Но не мисля, че е “Безкраят”.

Стената от машини беше осеяна с неравномерно пръснати зеещи дупки. Карамфили от бледа бяла светлина избуяваха от сърцевината на кубичните структури. Парчета от тях се сблъскваха едно в друго или изпадаха и се губеха от поглед. Пипала от кубове се мятаха безцелно. Светлината пулсираше в грозни, петнисти форми. И внезапно през празнините се втурнаха машини.

Васко разпозна гладките, изчистени, мускулести очертания на летателен апарат, напомнящ много собствената им совалка.

— Рьомонтоар — прошепна Хури.

Зад неравномерната черупка на инхибиторските машини Васко зърна много по-голямо бойно поле, най-вероятно обхващащо много светлинни секунди от пространството около Арарат. Видя страховити светлинни изригвания, светкавици, които нарастваха и избледняваха като бавни кадри от филм. Видя как пурпурночерни сфери просто се появяват, видими само когато се образуваха на някакъв по-светъл фон, остават няколко секунди, докато набръчканите им повърхности се полюшват, преди да се спуснат и изчезнат.

Васко изгуби съзнание. Когато дойде на себе си, Валенсин оглеждаше раната му.

— Чиста е и не е много дълбока, но има нужда от лечение — съобщи той.

— Но не е сериозна, нали?

— Не. Не мисля, че Ора е искала да те нарани истински.

Младежът усети как част от напрежението напуска тялото му. Тогава си даде сметка, че Скорпион почти не се беше обадил след спречкването им за ножа.

— Скорп — започна той, — не можехме да я убием просто така.

— Лесно ти е да го кажеш сега. Важното е какво искаше тя от нас. Валенсин намаза раната му с нещо, което му защипа. Васко си пое рязко въздух.

— Какво имаше предвид тя, като спомена някакви сенки? Изражението на Скорпион не издаваше нищо. Колкото и спокоен да изглеждаше сега, Васко не вярваше, че му е простил спречкването.

— Не знам — отвърна прасето. — Знам само, че всичко това не ми харесва.

— Важното в случая е Хела — обади се Хури.

После въздъхна, потърка потъмнялата от умора кожа под очите си. Младежът предпочете да мисли, че в момента разговарят с Ана, а не с Ора.

— Ами другото… онези думи за сенките?

— Ще разберем, когато отидем там.

Откъм кабината за управление на полета пропя камбанка.

— Пристигна съобщение от “Носталгия по безкрая” — поясни пилотът. — Канят ни на борда му.

— Кой? — поинтересува се Скорпион.

— Антоанет Бакс — отговори пилотът и добави някак неуверено, след кратка пауза: — … ъъъ, с поздравленията на капитан Джон Браниган.

— Аз нямам нищо против поканата — каза Скорпион.

Васко усети как совалката се завъртя и се насочи към големия кораб. В същия момент един от малките, източени, контролирани от хора кораби се отдели от своите съседи, за да ги придружи, полагайки почти мъчителни усилия да не ги задмине.

Хела, 2727 година

Един инцидент, станал преди пристигането на кервана на Неизменния път, се запечата в съзнанието на Рашмика. Случи се ден след прекосяването на моста и керванът най-сетне беше излязъл от Пропастта на опрощението и сега се движеше по костенобялото плато Джарнсакса. На север като неравности на хоризонта се виждаха южните граници на възвишенията Западен Хирокин, а на изток, както знаеше Рашмика, се намираха сложните вулканични полета Глисънхийт и Рагнарок, които в момента не бяха активни. Затова пък равнините Джарнсакса бяха гладки като огледало и геологически стабилни. В този район нямаше разкопки за скътлъри — геологичните процеси, създали платото, бяха изтрили евентуално съществувалите скътлърови реликви в тази част на Хела — но все пак имаше доста малки общности, които се препитаваха, благодарение на близостта си до Пътя. От време на време керванът минаваше покрай някоя от тези малки мрачни махали от кацнали по земната повърхност надуваеми палатки или крайпътно светилище, издигнато в памет на скорошна, но неуточнена трагедия. Понякога виждаха поклонници, мъкнещи, като част от своето разкаяние животоподдържащите си системи по леда. На Рашмика те й напомняха завръщащи се ловци от някоя издържана в кафяви нюанси картина на Брьогел, с тежко натоварени с храна за през зимата шейни.

Сградите, светилищата и фигурите се плъзгаха от единия до другия хоризонт с неприлична бързина. Тъй като пред тях се разкриваше широк прав път, керванът имаше възможност да се движи с максимална скорост няколко часа подред и сега като че ли беше установил някакъв ритъм — неспособно да бъде спряно паническо бягство на машините. Колелата се въртяха, веригите се движеха около тях, крачещите крайници се губеха в мъгла поради бързината на ставащото. Халдора се приближаваше видимо все повече към зенита, докато, както прецени Рашмика, до Пътя не им останаха повече от петдесетина километра.

Съвсем скоро щяха да видят катедралите с техните издигащи се над хоризонта шпилове.

Но преди катедралите тя видя други машини. Появиха се като точки в далечината, изхвърлящи чисти бели облачета с бумтящите си колела. Минути наред те сякаш не се движеха. Рашмика нямаше представа дали керванът не настига други кервани, пристигащи на Пътя от различни места на Хела. Предположението изглеждаше логично, тъй като, откакто бяха излезли от Пропастта, много пътища се бяха влели в артерията, по която се движеха.

Но не след дълго видя, че въпросните превозни средства всъщност препускат към тях. Дори това обаче не й се стори заслужаващо особено внимание, но тогава усети как керванът намали скоростта и започна да се колебае от единия към другия край на пътя, сякаш не беше сигурен кой да избере. От тези отклонения й се догади. Беше почти сама в зоната за наблюдение, но малцината членове от персонала на кервана, които видя, също й се сториха притеснени от ставащото.

Другите машини продължаваха да летят към тях. Не след дълго придобиха огромни размери. Бяха много по-големи от който и да било от елементите на кервана. Рашмика виждаше мъгла от гъсенични вериги и широки колелета, носещи високи надстройки от камък и лед, боядисани в убит жълт цвят, на ивици, като пчели, върху които се въртяха предупредителни сигнални фарове. Много от елементите й бяха донякъде познати: масивни, увеличени двойници на тежките машини, с които се правеха изкопните работи в нейното село.

Разпозна изпълняваната от тях функция, макар размерите им да бяха плашещи. Бяха снабдени с остри, подобни на клещи нокти и гребла със зейнала паст, с мощни чукове и различни остриета. Наклонените под различни ъгли конвейерни ленти напомняха гръбначни стълбове на динозаври. Имаха също така и въртящи се бормашини и сонди: огромни зъбчати дискове, широки колкото отделните превозни средства на кервана. Имаха и поялници, лазери, действащи под голямо налягане водни резачки, парни свредели. Имаха миниатюрни кабинки, поставени върху високи метални рамки, обемни метални самосвали и обрамчени с решетки машини с комини, които момичето дори не беше в състояние да разпознае. Имаше също така генератори, носачи на апаратура и работни кабини, боядисани в същия убит жълт цвят.

И всичко това се движеше, машина след машина, превзело пътя само за себе си, докато керванът, наклонен на една страна, чакаше в канавката.

Рашмика усети убийствено унижение.

По-късно, когато керванът потегли отново, тя опита да разбере какво се беше случило. Надяваше се Пьотр да знае, но така и не успя да го открие. Квестор Джоунс, когато го намери, махна пренебрежително с ръка, сякаш ставаше дума за нещо съвсем безобидно. Но така или иначе не й каза това, което тя искаше да знае.

— Не беше керван като нашия — рече момичето.

— Наистина си невероятно наблюдателна.

— Може ли да попитам в такъв случай къде отиваше?

— Мислех, че е очевидно, особено като се има предвид намерението ти да работиш на Неизменния път. Повече от явно е, че тези машини са част от голям, поддържащ Пътя екип. Несъмнено отиваха да разчистват някакъв блокаж или да оправят дефект в инфраструктурата.

И квесторът скръсти ръце, сякаш въпросът беше приключен.

— В такъв случай принадлежат на някоя от църквите, нали така? Може да не знам много, но съм наясно, че всяка от работните групи е прикрепена към конкретна църква.

— Определено.

Той забарабани с пръсти по бюрото пред себе си.

— В такъв случай коя беше църквата? Наблюдавах всяка от минаващите машини, но така и не видях нито един клерикален символ.

Квесторът сви рамене, прекалено подчертано за вкуса на Рашмика.

— Работата е много мръсна… както ще се увериш скоро лично. Съмнявам се, че когато един екип се надбягва с времето, добавянето на такива детайли като отличителни знаци заема особено важно място сред неговите приоритети.

Тя си спомни колко мръсни и избелели бяха преминалите преди малко машини. Казаното от квестора несъмнено беше вярно по принцип. Рашмика обаче беше почти убедена, че нито една от въпросните машини не бе носила някога клерикален символ… поне не от последното им боядисване.

— И още нещо, квесторе.

— Да? — попита уморено той.

— Движим се надолу към Пътя, защото минахме за по-напряко през Пропастта на опрощението. Би трябвало да идваме от север. Струва ми се, че ако наистина отиваха да разчистват някакъв блокаж, тези машини надали биха се движили по същия маршрут като нас, дори и в обратната посока.

— Какво искаш да кажеш, мис Елс?

— Много по-вероятно ми се струва да са се насочили някъде другаде. Към някое място, което няма нищо общо с Пътя.

— И това е обмисленото ти мнение, така ли? Базиращо се върху многогодишен опит по въпросите на Пътя и сложността на операциите около неговото поддържане?

— Няма нужда от сарказъм, квесторе.

Той поклати глава, посегна към електронния бележник върху бюрото си и насочи прекалено съсредоточено вниманието си към работата, която тя бе прекъснала с влизането си.

— А аз, като се опирам върху ограничения си опит, смятам, че ти, мис Елс, ще направиш едно от следните две неща. Или ще стигнеш много далеч, или съвсем скоро те очаква нещастен край в привидно злощастен инцидент на леда. В едно обаче съм убеден: в процеса на осъществяването на което и да е от тези две неща, ще успееш да ядосаш мнозина.

— В такъв случай поне ще променя нещичко — отвърна тя много по-наперено, отколкото се чувстваше.

И се обърна, за да излезе.

— Мис Елс.

— Квесторе?

— Ако в някой момент все пак решиш да се върнеш в полупустинните земи… би ли ми направила една особена услуга?

— Каква?

— Намери някакъв друг начин да се придвижиш обратно — отговори квесторът и се взря отново в електронния бележник.

ТРИЙСЕТ И ЕДНО

Близо до Арарат, 2675 година

Скорпион влезе в херметичната камера веднага щом совалката зае мястото си в хангара и се застопори сигурно на място. Другият кораб, който ги беше придружил — той беше много по-малък и по-тънък, — бе паркирал малко по-нататък. Различаваше само силуета му — приличаше на издължено мастилено петно като онези, използвани понякога в психологическите тестове. Просто си стоеше на мястото, съскаше тихо и изпускаше остра, антисептична миризма като домашна аптечка. Изглеждаше двуизмерен, сякаш пресован от тънък черен метален лист.

Човек имаше усещането, че може да се пореже на него.

Милицията “Оръжие на сигурността” вече беше обградила двата летателни апарата. Членовете й бяха разпознали совалката, но не знаеха какво да мислят за другата току-що пристигнала машина. Скорпион предполагаше, че тя е получила същата покана, но охранителите все още не искаха да рискуват. Той освободи повечето от тях, като задържа само двама, в случай че корабът наистина съдържаше някаква неприятна изненада.

Повдигна ръкава си и заговори в гривната за комуникация.

— Антоанет? Наблизо ли си?

— Идвам към теб, Скорп. Ще бъда там след около минута. Как е нашият гост?

— Не знам какво да мисля.

Приближи се към черния кораб. Той не беше много по-голям от капсулата, с която беше слязла Хури. В него имаше място за един, най-много за двама души. Скорпион почука с кокалчетата на пръстите си по черната му повърхност. Беше студена на пипане. Косъмчетата на пръстите му настръхнаха от топлинния шок.

Тънка ивица розова светлина раздели черната машина по средата и част от корпуса се плъзна встрани, разкривайки слабо осветен интериор. Някакъв човек вече се освобождаваше от капана на кушетката за ускоряване и контролните табла около нея. Беше Рьомонтоар, точно както беше подозирал Скорпион. Беше малко по-стар, отколкото си го спомняше, но в общи линии същият: много слаб, много висок, плешив, облечен в тесни черни дрехи, които подчертаваха още повече приликата на крайниците му с крака на паяк. Черепът му имаше странна форма: беше издължен като сълза.

Скорпион се приведе към отвора, за да му помогне да излезе.

— Мистър Пинк, предполагам — каза Рьомонтоар.

Скорпион се поколеба. Името означаваше нещо, но асоциацията беше погребана под десетилетия. Напрегна паметта си. Спомни си как с Рьомонтоар бяха пътували инкогнито из Ръждивия пояс и Казъм Сити, издирвайки Клавейн скоро след като беше изоставил конджоинърите.

— Мистър Клок — отвърна най-сетне той, точно преди паузата да стане обезпокоително дълга.

Тогава двамата се мразеха. Подобно развитие всъщност беше неизбежно. Рьомонтоар не обичаше прасетата (в миналото му имаше нещо неприятно, някакъв инцидент, когато беше измъчван от прасе), но беше принуден да използва Скорпион, тъй като му беше полезен с много доброто познаване на региона. Скорпион не обичаше конджоинърите (никой не ги обичаше, ако самият не беше конджоинър) и особено не харесваше Рьомонтоар. Но беше изнуден да им помага в замяна на свободата си. Да откаже, означаваше да бъде предаден на властите, които вече му бяха подготвили хубаво съдебно дело за повсеместно назидание.

Не, отношенията им определено не бяха започнали приятелски, но омразата постепенно се беше изпарила и този процес беше подпомогнат от взаимното им уважение към Клавейн. Сега Скорпион дори се радваше да види Рьомонтоар, реакция, която не само щеше да го изуми, но дори да го отврати в по-младите му години.

— Двамата с теб сме истински реликви — заяви новодошлият.

Той се изправи, протегна крайниците си, завъртя ги насам-натам, сякаш за да се увери, че нито една от ставите им не е разместена.

— Страхувам се, че имам лоши новини — отвърна прасето.

— Клавейн?

— Съжалявам.

— Досетих се, разбира се. В мига, в който те видях, почувствах, че сигурно е мъртъв. Кога се случи?

— Преди няколко дни.

— И как умря?

— Ужасно. Но умря за Арарат. Остана си герой до края, Рем.

За момент Рьомонтоар като че ли се пренесе някъде другаде, в достъпен само за конджоинъри ментален пейзаж. Затвори очи, постоя така може би десетина секунди и после ги отвори отново. Сега вече те блестяха оживено и съсредоточено, без следа от тъга.

— Е, изживях болката си — обяви той.

Скорпион не се усъмни в думите му; знаеше много добре, че конджоинърите действат точно така. Мерило за уважението на Рьомонтоар към стария му приятел и съюзник беше, че изобщо му беше отделил някакъв период за тъгуване. За него нямаше да представлява нищо да нагласи автоматично съзнанието си в състояние на спокойно приемане. С преминаването през тъгата беше отдал смирено на Клавейн огромна чест. Дори това да бе отнело само десет-дванайсет секунди.

— В безопасност ли сме? — попита Скорпион.

— Засега. Планирахме бягството ви грижливо, като отвличахме вниманието им с помощта на останалите си активи. Знаехме, че вълците ще успеят да пренасочат част от ресурсите си, за да ви свалят, но предвижданията ни показваха, че можем да се справим с тях само ако тръгнете точно според графика.

— Можем ли да победим вълците?

— Не, не и да ги победим, Скорпион. — Тонът на Рьомонтоар беше поучаващ, леко назидателен. — В състояние сме да се справим с малък брой вълчи машини на конкретно място чрез използването на определена концентрация на сила. Можем да нанесем известни поражения, да ги отблъснем, да ги принудим да се прегрупират. Но това е като да замерваш с камъчета глутница кучета. Когато групата е голяма, не можем да направим кой знае какво. А в дългосрочна перспектива — както показват предвижданията ни — ще изгубим.

— Но сте оцелели досега.

— С оръжията и техниките, които ни даде Ора — да. Но този извор вече е почти пресъхнал. А вълците проявяват забележителна склонност да повтарят всичко, което правим. — Очите му блеснаха от възхищение. — Изключително ефективни са тези машини.

Скорпион се засмя. До този резултат ли беше стигнал Рьомонтоар след всичко преживяно?

— Значи работата ни е спукана, така ли?

— В дългосрочен план, поне според настоящите предвиждания, прогнозата не е добра.

Зад Рьомонтоар черният кораб се затвори и се превърна отново в тъмна сянка с изострени очертания.

— Защо тогава просто не се предадем сега?

— Защото има известен шанс, колкото и да е малък, предвижданията да се окажат погрешни.

— Мисля, че е добре да поговорим — обяви Скорпион.

— А аз знам подходящото място — обади се Антоанет, която в този момент се появи в хангара. Наклони глава към Рьомонтоар, сякаш се бяха видели само преди минути. — Последвайте ме. Мисля, че ще ви хареса.

Хела, 2727 година

Рашмика видя катедралите.

Не беше си ги представяла така, когато беше репетирала наум пристигането си на Пътя. Тогава тя винаги просто беше там, без да приближава, без да има възможност да ги зърне малки и спретнати в далечината, кацнали като украшения на хоризонта. Но ето че сега ги виждаше, все още на десетки километри, но съвсем ясно различими. Сякаш гледаше към платноходи от старите времена, чиито мачти се появяваха на хоризонта дълго преди корпуса. Можеше да протегне ръка, да разтвори юмрук и да побере която и да е от катедралите в извивката между палеца и някой от другите пръсти. Можеше да затвори едното си око, така че поради липсата на перспектива, катедралата да заприлича на прекрасна малка играчка, бижу с магическа деликатност.

И също толкова лесно можеше да си представи как затваря юмрука, в който се намираше катедралата.

Те бяха прекалено много, за да ги брои — не по-малко от трийсет-четирийсет. Някои бяха струпани на плътни групи, като обстрелващи се отблизо галеони. В такъв случай не беше лесно в настъпилото смесване на кули и шпилове, да се различат отделните структури. Някои катедрали бяха с една кула или един шпил; други наподобяваха събрани на едно място енории. Имаше приведени кули и пищни минарета. Имаше шпилове — настръхнали от шипове, подпрени на опори. Имаше високи стотици метри прозорци с витражи. Имаше розови прозорци, достатъчно широки през тях да прелети кораб. Проблясваха ценни метали, акри от приказни сплави. По някои от катедралите се катереха необясними за нея неща, чиито истински мащаби успя да прецени едва когато наближиха достатъчно, за да види, че това всъщност са сгради, струпани безразборно една върху друга.

Отново се сети за Брьогел.

Колкото повече керванът наближаваше Пътя, толкова по-голяма част от катедралата постепенно ставаше видима. Все повече се появяваха на хоризонта, далече зад тях, но Рашмика знаеше, че това е главната група: авангардът на шествието.

Отгоре Халдора се намираше точно в зенита, на върха на небесния свод.

Почти беше пристигнала.

Близо до Арарат, 2675 година

Скорпион седна на дървената маса на поляната. Огледа се, за да попие всеки детайл, като същевременно се надяваше да не изглежда прекалено поразен. Това наистина не приличаше на нито едно от местата, където се бе озовавал някога. Небето беше с чист син цвят, по-богат и по-дълбок от всичко, което помнеше от Арарат. Дърветата бяха изумително сложни, с абсолютно ясни детайли. Те дишаха. Досега беше виждал само снимки на дървета, но снимките изобщо не показваха колко сложни бяха тези неща. Така се беше почувствал, когато видя за първи път океана: пропастта между очаквания и реалност беше обширна и предизвикваща световъртеж и гадене. Това не беше просто като огромно увеличаване на нещо познато, като чаша вода. Ставаше въпрос за същината, която не беше успял да предугади.

Честно казано, дърветата го тревожеха. Бяха толкова огромни, толкова живи. Ами ако решаха, че не го харесват?

— Скорп — обади се Антоанет. — Ще си ги сложиш ли?

Той пое очилата.

— Има ли причина да го направя?

— За да можеш да разговаряш с Джон. Тези от нас, които нямат машини в главата си, през повечето време не могат да го виждат. Не се тревожи, няма да си единственият, който изглежда глупаво.

Той постави очилата на място. Бяха направени за хора, не за прасета, но не бяха съвсем неудобни, когато ги нагласи според формата на лицето си. Нищо не се случи, когато погледна през тях.

— Джон ще дойде всеки момент — успокои го Антоанет.

Срещата беше организирана много бързо. Освен Антоанет и Скорпион, около масата бяха насядали Васко Малинин и Ана Хури. Дъщеря й също беше там, все още в портативен инкубатор, който Хури беше поставила в скута си, както и д-р Валенсин и трима не толкова високопоставени представители на колонията. Те бяха просто най-високопоставените сред четиринайсетте хиляди граждани, които вече се намираха на борда на “Носталгия по безкрая”. Останалите управници — като Орка Круз, Блъд, Зейвиър Лиу — бяха все още на Арарат. Рьомонтоар седна срещу Скорпион и остана само едно празно място.

— Трябва да бъдем максимално кратки — обади се Рьомонтоар. — След по-малко от час трябва да бъда на път.

— Няма ли да останеш за обяд?

Едва след като се обади, Скорпион се сети, че Рьомонтоар няма чувство за хумор.

Конджоинърът поклати приличащата си на покрито с деликатни вени яйце глава.

— Страхувам се, че не. “Зодиакална светлина” и другите конджоинърски активи ще останат в тази система поне докато навлезете в чисто междузвездно пространство. Ние ще отвлечем инхибиторите от вас. Някои елементи може и да ви последват, но със сигурност няма да съставляват главната сила. — Беше образувал нещо като заострен църковен покрив с тънките си кокалести пръсти. — Би трябвало да можете да се справите с тях.

— Това доста ми прилича на саможертва — каза Антоанет.

— Но не е. Аз съм песимист, но не напълно лишен от надежда. Все още имаме оръжия, които не сме използвали и дори такива, каквито още не сме произвели. Някои от тях може да променят ситуацията, поне на местно ниво. — Той замълча и бръкна в някакъв невидим джоб на туниката си. Пръстите му изчезнаха в материята, сякаш изпълняващи фокус, после се появиха отново, стиснали нещо с гранитносив цвят, малко и плоско. Той го постави върху масата и го потупа с показалеца си. — Преди да съм забравил: схемите за няколко полезни във военно отношение технологии. За някои от тях Ора или Хури вече може да са ви споменали. Дължим всички тях на Ора, разбира се, но макар тя да ни показваше пътя напред и да ни ориентираше в основните принципи, пак трябваше сами да се досетим за доста неща и много да направим от нулата. Тези файлове би трябвало да бъдат съвместими със стандартните производствени протоколи.

— Ние нямаме производствени мощности — каза Антоанет. — Всички престанаха да работят още преди години.

Рьомонтоар сви устни.

— В такъв случай ще ви снабдим с нови, неуязвими за повечето вариации на чумата. Ще се погрижа да стигнат до вас, преди да напуснете системата, заедно с медицинска апаратура и елементи за оборудването за замразяване. Захраните ли ги с файловете, ще произведат оръжие и различни механизми. Ако имате въпроси, задавайте ги по подходящ начин на Ора и тя би трябвало да може да ви помогне.

— Благодаря, Рем — промълви Антоанет.

— Това е подарък — додаде той. — Даваме го безплатно, така както сме щастливи, че Ора е при вас. Сега тя е ваша. Вие обаче можете да ни дадете нещо в замяна.

— Кажи го — насърчи го Антоанет.

Рьомонтоар обаче не отговори. Погледна през рамо към приближаващата се към тях фигура, съпроводена от шумоленето на стъпките си в тревата.

— Здравей, Джон — каза Антоанет.

Скорпион се облегна вдървено назад при вида на фигурата. На пръв поглед почти не приличаше на човешко същество. Вървеше и имаше ръце, крака и глава, но приликите приключваха дотук. Половината му тяло — единият крак, едната ръка и голяма част от торса бяха, доколкото можеше да определи Скорпион, приблизително от плът и кръв. Другата половина обаче беше механична и тромава до гротескност, явно не бяха положени някакви усилия да се създаде илюзия за симетрия. Имаше бутала и огромни панти, плъзгащият се метал блестеше от постоянното лъскане и смазване. Ръката от механичната страна стигаше до коляното и завършваше със сложна система с многоцелево предназначение. Създаваше се ефект като от сблъсък с огромна скорост на изкопна машина с човек, в резултат на който те се бяха споили в едно цяло.

Главата му обаче беше почти нормална. Но това впечатление се създаваше само благодарение на контраста с останалата част на тялото. В орбитите на очите му бяха натъпкани червени многофасетъчни камери. От ноздрите му излизаха тръбички и се извиваха назад покрай лицето, за да се свържат с някакъв скрит механизъм. Овална решетка покриваше устата, пришита към лицето. Скалпът му беше почти плешив, само от темето му излизаха десетина кичурчета сплъстена коса. Бяха сплетени в плитка, която се спускаше отзад по врата. Нямаше уши. В този момент Скорпион осъзна, че Капитанът всъщност нямаше никакви отвори по главата. Може би физиологията му беше префасонирана така, за да бъде в състояние да живее във вакуум без шлем.

Гласът му като че ли се появи от решетката. Беше тънък, слаб като на счупена играчка.

— Здравейте. Цялата банда се е събрала.

— Сядай, Джон — обади се Антоанет. — Имаш ли нужда да ти преразкажем накратко станалото, за да бъдеш в течение? Рьомонтоар точно обясняваше някаква техническа размяна. Дава ни няколко готини нови играчки.

— В замяна на нещо друго, предполагам.

— Не — отговори Рьомонтоар. — Техническите планове и другите неща са всъщност подарък. Но ако желаете вие също да ни направите подарък, вече имаме нещо предвид.

Джон Браниган зае мястото си, съпроводен от свистенето и съскането на свиващите се бутала.

— Искате останалите оръжия от оръжейната — заяви той.

Рьомонтоар потвърди с кимване.

— Добре си се досетил за нашето желание.

— И защо са ви? — попита Джон Браниган.

— Предвижданията ни показват, че ще имаме нужда от тях, ако искаме да отклоним успешно вниманието на вълците. Но неизбежно съществува и елемент на несигурност. Не познаваме свойствата на всички оръжия. Но можем да направим някои полезни догадки.

— Но кой може да каже, че ние също няма да имаме нужда от тях? — попита Скорпион.

— Никой — отвърна Рьомонтоар. Както винаги беше невъзмутим, като възрастен човек, предлагащ безобидни игри на заобиколили го деца. — Напълно възможно е да имате нужда от тях. Но вие ще бягате от вълците, вече не водите битка с тях. Ако сте разумни, ще избягвате бъдещи спречквания колкото се може по-дълго.

— Но ти каза, че не е изключено въпреки всичко вълците да ни последват — припомни му Антоанет. — Как ще се справим с тях? Като ги помолим учтиво да си отидат?

Рьомонтоар потупа отново записаната информация, която беше оставил на масата.

— Това ще ви покаже как да изградите хипометрична оръжейна система. Според нашите прогнози три от тези съоръжения са достатъчни да разпръснат малък вълчи преследващ елемент.

— А ако предвижданията ви се окажат погрешни? — обади се Скорпион.

— Ще разполагате с други ресурси.

— Не е достатъчно задоволително — отговори прасето. — Въпросните оръжия от оръжейната всъщност са причината да изминем целия път до системата Ризургам. Именно те ни забъркаха в тази воняща помия. А сега предлагаш просто да ги дадем?

— Аз съм ваш съюзник — заяви Рьомонтоар. — Просто предлагам оръжията да отидат там, където ще бъдат най-полезни.

— Нещо не разбирам — каза Антоанет и кимна към електронния носител на информацията. — Вие имате средствата да правите неща, за които ние още дори не можем да мечтаем, и въпреки всичко искате тези мухлясали стари оръжия от оръжейната?

— Не можем да пренебрегваме оръжията от оръжейната — обясни Рьомонтоар. — Те са подарък от бъдещето. Преди да бъдат добре изпробвани, не можем да сме сигурни, че са на по-ниско ниво от другите неща, които ни даде Ора. Няма как да не се съгласиш и с този аргумент.

— Той има право, струва ми се — отсъди Антоанет.

Проектираната форма на Джон Браниган се раздвижи сред съскане като от локомотивна система. Това може би беше дело на въображението му, но на Скорпион му се стори, че подушва смазочно масло. Капитанът заговори отново с тънкия си глас:

— Може и да има право, но способностите на Ора също не са изпробвани. Ние поне използвахме няколко от оръжията от оръжейната и установихме, че вършат работа. Не мога да наредя да предадем на друг останалите.

— В такъв случай ще трябва да стигнем до някакъв компромис — каза Рьомонтоар.

Капитанът го погледна, скритата му зад решетките уста беше безизразна.

— Целият съм в слух — обяви той.

— Нашите предвиждания показват, че има намален, но все още статистически значителен шанс да успеем само с част от оръжията от оръжейната, с които разполагате.

— Значи желаете да вземете някои от тях, но не всичките? — поиска да уточни Антоанет.

Рьомонтоар сведе еднократно глава.

— Да, но не мислете, че сме стигнали лесно до тази позиция. Поради недостатъчния брой оръжия от оръжейната, е напълно възможно да не успеем да предотвратим след вас да не тръгне по-голям вълчи елемент.

— Да — промълви Антоанет, — но тогава пък ние ще можем да им отговорим по-подобаващо, нали така?

— Правилно — съгласи се Рьомонтоар, — но не подценявайте риска от провал.

— Поемаме този риск — обади се Скорпион.

— Почакайте — намеси се Хури. Тя трепереше; с едната ръка придържаше инкубатора в скута си, ноктите на другата беше забила в дървената повърхност на масата. — Чакайте. Аз… Ора… — От очите й се виждаше само бялото, мускулите на врата й бяха опънати. — Не — додаде тя. — Не. Определено не.

— Какво “не”? — попита Скорпион.

— Не. Не не не. Направете каквото казва Рьомонтоар. Дайте всички оръжия. Ще промени положението. Доверете му се.

Ноктите на пръстите й оставяха бели следи по дървото.

Васко се приведе напред и заговори за първи път по време на тази среща.

— Ора може би е права.

— Права съм — обади се Хури.

— Би трябвало да я послушаме — продължи младежът. — Посланието й по този повод изглежда съвсем ясно.

— И откъде може да знае? — попита Скорпион. — Тя знае някои неща, това ще приема. Никой обаче не е казвал, че може да вижда и в бъдещето.

Управниците кимнаха като един.

— Подкрепям Скорп в това отношение — заяви Антоанет. — Не можем да дадем всичките оръжия на Рем. Трябва да задържим няколко за себе си. Ами ако не успеем да накараме фабриките да заработят? Ами ако тяхното производство не проработи?

— Всичко ще проработи — увери ги Рьомонтоар, все така безкрайно спокоен и отпуснат, въпреки че на везните на дискусията се намираше съдбата на милиони.

Скорпион поклати глава.

— Не е достатъчно. Ще ви дадем някои, но не и всичките оръжия от оръжейната.

— Чудесно — каза Рьомонтоар. — Значи се споразумяхме.

— Скорпион… — обади се Васко.

Чашата на търпението на прасето преля. Това беше неговата колония, неговият кораб, неговата криза. Вдигна ръка и свали очилата, като ги счупи при този процес.

— Решено е — сопна се той.

Рьомонтоар разпери пръсти.

— В такъв случай да се договорим за детайлите. Ще изпратим влекачи за товари, за да подпомогнем пренасянето на оръжията. Друга совалка ще пристигне с новите фабрики и някои предварително изработени продукти. Ще дойдат още конджоинъри, за да помогнат при инсталирането на хипометричните оръжия и другите нови технологии. Нужно ли е да вземем от повърхността някои членове от останалия там персонал?

— Да — отговори Антоанет.

— Не може да става въпрос за масово евакуиране — уточни той. — Можем да осигурим безопасното преминаване от и към повърхността най-много два пъти — колкото за два полета със совалки, но нищо повече.

— Това ще стигне — заяви Антоанет.

— Ами останалите? — попита един от насядалите около масата управници на колонията.

— Те имаха своя шанс — отвърна Скорпион.

Рьомонтоар се усмихна превзето, сякаш някой беше допуснал нетактичност в префинена компания.

— Не е задължително да ги заплашва незабавна опасност — каза той. — Ако желаеха да унищожат биосферата на Арарат, инхибиторите вече щяха да са използвали една от многото възможности, които имаха досега.

— Но те ще са затворници там долу — поясни Антоанет. — Вълците никога няма да им позволят да напуснат планетата.

— Но все пак ще са живи — отговори Рьомонтоар. — А ние може би имаме някакъв шанс да намалим вълчето присъствие около Арарат. Но без да имаме достъп до пълния набор от оръжия от оръжейната, това няма как да бъде гарантирано.

— А можете ли да го гарантирате, ако разполагате с всички оръжия от оръжейната? — попита Скорпион.

След кратък размисъл Рьомонтоар поклати глава.

— Не. Няма гаранции дори тогава.

Скорпион огледа събраните управници, като за първи път си даде сметка, че е единственото прасе сред тях. Там, където беше седял Капитанът, сега имаше едно свободно място, и фокусът на всеобщото внимание бе насочен натам. Скорпион си помисли, че Капитанът всъщност все още бе там. Беше там и продължаваше да слуша. Дори му се струваше, че подушва смазочното му масло.

— В такъв случай няма да се притеснявам поради това — заяви той.

Антоанет дойде да се види със Скорпион след срещата. Той беше взел асансьора за горните нива на кораба, за да помогне, тъй като знаеше колко много работа има още, докато бъде обърнато внимание на всички евакуирани жители на колонията. Докъдето стигаше поглед, се виждаха хора, наблъскани из мръсните, вонящи, виещи се коридори.

Тръгна по един от тях, като поглъщаше с поглед изплашените лица, отговаряше на въпроси, когато беше в състояние да го направи, но без да казва нищо за по-дългосрочните планове за кораба и неговите пасажери. Уверяваше ги само, че за тях ще се погрижат, че част от тях ще бъдат замразени, като се полагат максимални усилия процесът да бъде възможно най-безболезнен и безопасен. Известно време той също вярваше в това. Но след като измина по този начин един коридор, си даде сметка, че досега беше видял всъщност само неколкостотин от хилядите евакуирани, които бяха качени на борда на кораба.

Срещна Антоанет там, където се пресичаха два коридора и представителите на „Оръжие на сигурността” насочваха хората към функциониращите асансьори, които щяха да ги отведат към различните центрове за замразяване, намиращи се доста по-долу.

— Всичко ще бъде наред, Скорп — каза тя.

— Толкова лесно ли мога да бъда разчетен?

— Изглеждаш разтревожен, сякаш носиш тежестта на света върху раменете си.

— Странно, но горе-долу точно така се и чувствам.

Ще се справиш. Помниш ли какво стана с Клавейн, когато бяхме в Замъка на Мадмоазел?

— Оттогава изтече доста вода.

— Е, аз си го спомням, дори ти да си забравил. Той изглеждаше точно така, както изглеждаш ти сега, Скорп, сякаш целият му живот е бил поредица от грешки, чиято кулминация беше абсолютният провал от онзи миг. Тогава за малко не се предаде. Но не го направи. Успя да се вземе в ръце. И всичко се нареди. В крайна сметка се оказа, че поредицата от грешки е всъщност комплекс от многократно направени правилни избори.

Той се усмихна.

— Благодаря за насърчителните думи, Антоанет.

— Просто исках да знаеш. Нещата са доста объркани, Скорп, и знам колко непоносимо ти става в някои минути, ако разбираш какво искам да кажа. Но грешиш. Твоето лидерство е точно това, от което се нуждаем сега: прямо до грубост и по същество. Ти не си политик, Скорп. И слава Богу. Клавейн щеше да се съгласи с мен.

— Така ли мислиш?

— Не мисля, а го знам със сигурност. Просто те моля да не изпадаш в криза заради нас. Не и сега.

— Ще се постарая да не го направя.

Тя въздъхна и го плесна игриво по ръката.

— Просто исках да го знаеш, преди да съм тръгнала.

— Да си тръгнала ли?

— Взех решение да сляза долу с една от совалките на Рьомонтоар. Зейвиър е там.

— Ще бъде рисковано — предупреди я той. — Защо просто не оставиш Рьомонтоар да докара Зейвиър тук? Той вече се съгласи да доведе Орка от Арарат. Мразя да бъда прям до грубост — съжалявам… но поне така ще загубим само единия от вас, ако вълците превземат совалката.

— Защото няма да се върна — поясни тя. — Слизам на Арарат, за да остана.

Беше му необходимо малко време, за да осъзнае какво му казва.

— Но ти успя да се измъкнеш оттам — възкликна той.

— Не, Скорп, дойдох с “Безкрая”, защото нямах избор. Моята отговорност обаче е долу, при хилядите хора, които ще оставим там. О, те всъщност нямат нужда от мен, предполагам, но определено имат нужда от Зейвиър. Той сигурно е единственият, който знае как да поправи всяко нещо, когато се развали.

— Убеден съм, че ще намериш начин да им бъдеш от полза — усмихна се Скорпион.

— Е, ако от време на време ме оставят да управлявам някоя совалка, вероятно няма да се побъркам напълно.

— Тук горе бихме могли да те използваме. Аз лично мога да се възползвам от всеки съюзник по всяко време на деня.

— Ти имаш съюзници, Скорп; просто още не го знаеш.

— Постъпката ти е много смела.

— Мястото не е толкова ужасно — отвърна Антоанет. — Не ме изкарвай чак такава мъченица. В действителност никога не съм имала нищо против Арарат. Харесвам залезите му. Струва ми се, че след всички тези години дори започнах да ценя вкуса на чая от морски водорасли. Всъщност не правя кой знае какво — просто си оставам у дома.

— Ще ни липсваш.

Тя сведе поглед. Стори му се, че не може да го погледне в лицето.

— Не знам какво ще стане сега, Скорп. Може би ще закараш този кораб до Хела, както настоява Ора. Може би ще отидете някъде другаде. Но ми се струва, че няма да се видим никога повече. Светът е огромен и вероятността пътищата ни да се пресекат отново…

— Огромен е — съгласи се той, — но, от друга страна, именно големите му мащаби правят възможни някои съвпадения.

— За някои хора — може би, но не и за такива като теб и мен, Скорп. — Антоанет вдигна поглед и се вгледа съсредоточено в очите му. — Когато се запознахме, ме беше страх от теб. Нямам нищо против да го призная сега. Бях уплашена и невежа. Но сега се радвам, че нещата се развиха именно по този начин. Радвам се, че имах възможността да те опозная и да работя с теб няколко години.

— Тези години бяха половината ми живот.

— Бяха хубави години, Скорп. Няма да ги забравя. — Отново погледна надолу. Той се запита дали не се беше загледала в малките му обувки с детски размери. Изведнъж усети, че му се иска да е по-едър, да прилича по-малко на прасе и повече — на мъж. — Совалката на Рьомонтоар ще бъде готова скоро — додаде тя. — Трябва да тръгвам. Ще се грижиш за себе си, нали? Ти си добър човек. Добро прасе.

— Старая се — промълви Скорпион.

Антоанет го прегърна и целуна.

После си тръгна. Не я видя никога повече.

ТРИЙСЕТ И ДВЕ

Хела, 2727 година

Керванът се носеше по бордюра на Пътя, изпреварвайки катедрала след катедрала. Чудовищните машини се извисяваха над Рашмика. Беше прекалено изумена, за да поеме всичко, затова задържаше само някакво замъглено впечатление за огромни тъмносиви механизми, издигащи се до нечовешки размери. Докато керванът се провираше между тях, катедралите изглеждаха абсолютно неподвижни, пуснали корени в пейзажа като сградите, които беше видяла на платото в равнината Джарнсакса. Само дето тези сгради бяха истински небостъргачи, насочили назъбените си пръсти към лицето на Халдора. А неподвижността, както знаеше много добре, беше само илюзия, създадена от скоростта на движение на кервана. Ако спряха, някоя от катедралите щеше да мине отгоре им след броени минути.

Говореха, че катедралите не спират никога. Говореше се също, че рядко се отклоняват от пътя си, освен ако препятствието не е прекалено голямо, за да го смажат безопасно под двигателните си механизми.

Пътят се оказа много по-тесен, отколкото очакваше. Спомни си какво беше казал квестор Джоунс: че ширината му никога не надвишава двеста метра, но обикновено е много по-малка. Разстоянието се определяше трудно при липсата на познат забележителен земен обект, но според Рашмика ширината на Пътя до този момент не беше надвишила в нито една точка сто метра. Някои от по-големите катедрали бяха почти толкова широки и се бяха разположили по цялата ширина като механични градински жаби. По-малките катедрали успяваха да се движат по две, почти долепени една до друга, но в такъв случай някои от техните свръхструктури надвисваха над края на Пътя. Но тук това всъщност нямаше значение: Пътят представляваше просто една по-загладена и изчистена лента от плоската равнина Джарнсакса, където препятствията бяха рядкост. Всяка от катедралите можеше да се отклони от него и да продължи да се движи по леко по-неравната повърхност от двете му страни. Но очевидно днес никой нямаше намерение да предприема подобен риск и сравнителният ред сред процесията, изглежда, нямаше да бъде нарушен. Такова беше нормалното развитие на нещата: жокейските прояви, турнирите и мръсните номера, за които бяха слушали в полупустинните земи, бяха по-скоро изключение, отколкото правило, а и, както винаги беше подозирала Рашмика, подобни истории съдържаха доста преувеличения.

Засега флотата от катедрали се движеше по Пътя във вид на повече или по-малко установена формация. Ако мислеше за тях като за градове държави, сега очевидно беше период на търговия и дипломация, а не на война. Несъмнено не липсваше шпиониране и надлъгване и несъмнено непрекъснато се правеха планове за бъдещи непредвидени обстоятелства. Но за момента преобладаваше състоянието на сърдечна любезност, съпроводено от вдървената учтивост, която обикновено се очаква в отношенията между исторически съперници.

Това устройваше Рашмика: достатъчно трудно щеше да й бъде да намери своето място в отряда по ремонтните работи, за да трябва да се справя с допълнителни кризи и усложнения.

Беше получила заповед да си събере вещите и да чака в едно от превозните средства на кервана. Причината скоро се изясни, когато керванът внезапно се раздели на по-малки компоненти. Момичето наблюдаваше как работниците на квестора скачат от една машина на друга, откачайки свръзките с видимо безразличие към очевидните рискове.

Някои от така получените по-малки кервани включваха няколко превозни средства. Тя наблюдаваше как новите кервани се насочват към катедралите или струпвания на катедрали. В превозното средство заедно с нея бяха насядали десетина поклонници и пътуващи работници. За нейно разочарование обаче машината, в която трябваше да остане, потегли сама. Затова изгуби всяка надежда, че може да се запъти към “Желязната Катрин”, тъй като се беше оказало, че тя е сред най-големите катедрали и съответно нямаше как да заслужи само толкова незначителна част от кервана.

Е, трябваше да започне отнякъде, както беше казал квесторът.

Машината бързо изоставаше от големите катедрали, като подскачаше по канавките и дупките, оставени от тях.

— Ей, вие — обърна се Рашмика към останалите пътници, застанала пред тях с ръце на хълбоците. — Коя е “Лейди Моруина”?

Един от спътниците й избърса петното от слуз върху горната си устна.

— Никоя, скъпа.

— Все пак трябва да е някоя от тях — отвърна тя. — Тук се събират всичките. Тук е важното място.

— Така е, всички се събират тук, но никой не е казал, че “Лейди Моруина” е сред тях.

— Сега увърташ нарочно.

— Чуй я само — обади се друг от пътниците. — Глупава надута крава.

— Добре де — не се предаваше Рашмика. — След като “Лейди Моруина” не е тук, къде може да е?

— Защо те интересува толкова? — осведоми се първият.

— Това е най-старата катедрала на Пътя. Струва ми се малко странно да не искам да я видя, а?

— На нас единственото ни желание е да работим, скъпа. Няма значение при коя. Шибаният лед, който трябва да ринем от пътя, е все същият.

— Е, а мен все пак ме интересува — настоя тя.

— Тя не е сред онези катедрали — намеси се друг глас, отегчен, но не глуповат. Собственикът му лежеше по-назад върху кушетка, с цигара в едната ръка, пъхнал другата дълбоко в панталоните си, където бърникаше и се чешеше. — Но можеш да я видиш.

— Къде?

— Ей там, момиченце.

Тя пристъпи към мъжа.

— Внимавай с него — обади се друг глас. — Преди да разбереш какво става, ще се лепне отгоре ти като обрив.

Рашмика се поколеба. Мъжът й махна с цигарата си. Измъкна ръката си от панталоните. Завършваше с грубовата метална длан. Той прехвърли цигарата си в нея и я повика със здравата си ръка.

— Всичко е наред. Мириша малко, но не хапя. Искам само да ти покажа Лейди Мор, нищо повече.

— Знам — отвърна тя.

Запристъпва през другите натръшкани тела.

Мъжът посочи към малкото мръсно прозорче до себе си. Избърса го с ръкав.

— Погледни през него. Можеш да видиш върха на шпила й.

Момичето се вгледа, но не успя да различи нищо освен самия пейзаж.

— Не мога…

— Ей там. — Непознатият побутна брадичката й, докато я накара да погледне накъдето трябва. Миришеше на оцет. — Между онези стръмнини, не виждаш ли да стърчи нещо?

— Нещо наистина стърчи — обади се някой.

— Млъкни — сопна се Рашмика.

В тона й явно имаше нещо, защото постигна желания ефект.

— Сега виждаш ли го?

— Да. Какво прави чак там? Това изобщо не може да е на Неизменния път.

— На него е — увери я мъжът. — Просто не на онази част, която следваме обикновено.

— Тя не знае ли? — попита друг глас.

— Ако знаех, нямаше да питам — отвърна троснато момичето.

— Пътят се разклонява малко по-нататък — отвърна мъжът с тон, с който се обяснява на дете. Рашмика реши, че все пак не го харесва. Той наистина й помагаше, но начинът, по който го правеше, също беше от значение. Понякога отказът беше за предпочитане пред неохотната помощ. — Катедралите обикновено се движат по единия от тях, който ги отвежда чак до Дяволската стълба.

— Знам за това. Зигзаговидни полегати пътеки, изсечени отстрани на Пропастта. Катедралите се движат по тях до дъното на Пропастта, после се изкачват от другата й страна, след като я прекосят.

— Правилно. Иска ли ти се да отгатнеш къде ги отвежда другият?

— Предполагам, че по моста.

— Умно момиченце си.

Тя се отдръпна от прозореца.

— Ако Пътят има разклонение от моста дотук, защо не го следвахме?

— Защото това не е най-бързият път за един керван. Керваните могат да секат ъгли, да се катерят по стръмнини и да вземат стръмни завои. Катедралите не могат. Те трябва да минат по дългия път и да заобикалят всичко, което не могат да премажат. Във всеки случай, пътят към моста не се поддържа особено. Може и да не забележиш, че е част от Неизменния път, дори да се движиш по него.

— В такъв случай “Лейди Моруина” ще се отдалечава все повече и повече от главното сборище на катедралите — възкликна момичето. — Това не означава ли, че Халдора няма да бъде вече отгоре й?

— Не точно — отвърна мъжът. Почеса се по бузата и металният наконечник на ръката му застърга по добре наболата брада. — Но пък Дяволската стълба не е на екватора. Били са принудени да я изкопаят там, където са могли, а не където би трябвало да стигне. И още нещо: който слиза по Дяволската стълба, трябва да се бори с висящия отгоре лед. Не е хубаво за наблюдателите: блокира гледката им към планетата. А Стълбата дава най-голям шанс на катедралите да се изпреварят. Но ако някоя от тях някога беше успяла да мине по моста, щеше да мине толкова напред, че щеше да й се наложи да спре, за да дочака останалите. След това нищо вече няма да може да застава пред нея. Ще може да се разраства колкото си ще. Да не говорим за славата от преминаването на моста. Тя ще управлява Пътя.

— Никоя катедрала обаче не е прекосявала моста. — Спомни си разбитите останки, които беше видяла от покрива на кервана. — Знам, че една веднъж опитала, но…

— Никой не казва, че това не е било лудост, скъпа, но такъв е старият първосвещеник Куейч с изхвръкналите очи. Трябва да се радваш, че ще бъдеш на Желязната Кейти. Казват, че плъховете вече започнали да напускат Лейди Мор.

— Първосвещеникът явно мисли, че има доста голям шанс да успее — рече тя.

— Или е побъркан. — Мъжът се ухили насреща й, жълтите му зъби напомняха очукани надгробни камъни. — Избирай кое от двете.

— Не е нужно. Защо го наричаш с “изхвръкналите очи”?

Всички наоколо се разсмяха. Един от тях изобрази нещо като очила с длани около очите си.

— Това момиче явно има да учи много — обади се някой.

“Желязната Катрин” беше една от най-малките катедрали в процесията. Пътуваше сама няколко километра след главната група. По-назад имаше още катедрали, но от тях не се виждаше почти нищо друго, освен шпилове на хоризонта. Несъмнено те полагаха усилия да догонят предните, твърдо решени да се приближат колкото може повече до абстрактната движеща се точка от Пътя, която отговаряше точно на намиращата се горе Халдора. Върховният срам, от гледна точка на катедралите, беше да изостанеш толкова, че дори случайният наблюдател да разбере, че Халдора не е съвсем в зенита си. А още по-лошо, неизразимо по-лошо, беше петното, надминаващо дори срама. То се лепваше върху катедралите, които напълно изгубваха Халдора от поглед. Ето защо работата на поддържащите Неизменния път групи се смяташе за толкова важна. Еднодневното забавяне от време на време не беше нищо, но много подобни забавяния можеха да се отразят катастрофално върху напредъка на катедралата.

Машината, в която пътуваше Рашмика, намали скорост, щом наближи “Желязната Катрин”, после направи завой, за да мине откъм задната й страна. Частичната обиколка даде на Рашмика възможност да огледа доста добре бъдещия си дом. Макар несъмнено да беше малка, тази катедрала беше типичен пример за общия стил.

Плоската й основа представляваше правоъгълник, широк трийсет и дълъг около сто метра. Над тази основа се издигаше горната структура; под нея, частично скрити от метални листове, се намираха машинното отделение и двигателните системи. Катедралата се движеше с помощта на няколко успоредни една на друга гъсенични вериги. В момента от едната й страна една от тези вериги беше вдигната на десетина метра над леда. Облечени в костюми работници бяха закрепени към неподвижната долна страна на една от плочите на гъсеничната верига, поялниците и режещите им инструменти изпускаха красиви виолетово-сини пламъци при извършването на ремонтните работи. Рашмика никога досега не си беше задавала въпроса как се справят катедралите с този тип ремонти и кървавата безмилостност на решението — поправянето на тази част от машината по време на движение — по-скоро я впечатли.

Сега всъщност забеляза, че такава активност кипи около цялата катедрала; подобия на скелета покриваха голяма част от суперструктурата. Малки фигурки се трудеха навсякъде, накъдето погледнеше. Начинът, по който изскачаха от или се скриваха в различни отвори високо над земята, я караше да се сеща за часовников механизъм.

Над плоската основа катедралата съответстваше повече или по-малко на традиционните архитектурни очаквания. Гледана отгоре, тя имаше горе-долу форма на кръст, направен от дълъг кораб с два по-набити трансепта, стърчащи от двете страни, и по-малък параклис към върха на кръста. Там, където корабът се пресичаше със своите трансепти, се издигаше кула с квадратна основа. Тя се извисяваше на около сто метра височина, приблизително колкото дължината на катедралата, преди да се заостри до четвъртит шпил, който се издигаше на още петдесет метра. Ръбовете на шпила бяха нарязани, а на самия му връх имаше ансамбъл от чинии за комуникация и сигнални огледала. От основата навътре под ъгъл се издигаха десетина подпори, които се събираха при горната част на кораба. Една-две от тях бяха непълни или изобщо липсваха. Голяма част от катедралата изглеждаше всъщност доста безредна, като случаен сбор от различни елементи, много малко от които бяха в сравнителна хармония помежду си. Цели части от тях сякаш бяха заменени набързо, с минимални разходи или при съчетанието и на двете. Шпилът като че ли се отклоняваше леко от истинската вертикала. Беше подпрян от едната страна със скеле.

Рашмика не знаеше дали да изпита тъга или облекчение. Сега, след последното, което беше научила за плановете на първосвещеник Куейч във връзка с “Лейди Моруина”, тя се радваше, че не е зачислена към нея. Можеше да си фантазира каквото иска, но нямаше никакъв шанс да спаси брат си преди “Лейди Моруина” да стигне моста. Истински късмет щеше да бъде, ако дотогава успееше да проникне в някое от нивата на йерархията на катедралата.

Мисълта за инфилтрирането прозвуча като камбанка в главата й. Сякаш беше влязла в резонанс с нещо лично и близко, с нещо, проникващо дълбоко в нея като костен мозък. Защо тази идея беше придобила така внезапно подобна мощ? Вероятно мисията й беше някаква форма на инфилтриране от мига, в който беше напуснала селото, за да настигне кервана. Работата по проникването в катедралата, докато открие Харбин, беше само по-късен, по-опасен аспект на начинанието, което вече беше предприела. Беше направила първата стъпка преди седмици, когато за първи път беше чула за минаващия толкова близко до полупустинните земи керван.

Но този процес всъщност беше започнал по-рано.

Много по-рано.

На Рашмика й се зави свят. Беше зърнала там нещо, миг на яснота, който се беше отворил и затворил за секунди. Тя самата го беше затворила с трясък, така както човек затръшва вратата, за да се изолира от силен шум или ярка светлина. Беше съзряла план, проект за инфилтриране, извън онзи, който мислеше, че познава. Извън и отвъд, така че го обгръщаше изцяло. План за инфилтриране, толкова всеобхватен, толкова амбициозен, че дори този пробег по повърхността на Хела беше само една глава в нещо много по-голямо.

План, в който тя не беше просто марионетката, а и кукловодът. Една мисъл проблесна с болезнена яснота: “ти си докара това”.

“Ти искаше да стане така.”

Откъсна съзнанието си от този ред на мисли. С усилие на волята го принуди да се върне отново към предстоящото в момента. Само миг невнимание сега можеше да промени всичко.

Върху машината падна сянка. Тя се намираше под “Желязната Катрин”, движеше се между грамадните редици гъсенични вериги. Колелата и веригите се въртяха неумолимо бавно; невъзможно беше да бъдат спрени. Собственото й невнимание сега нямаше значение; трябваше да се довери на шофьора.

Отиде в другия край на кабината. Отпред, нагъната от долната страна на катедралата, имаше рампа, чиито краища бяха отбелязани с пулсиращи червени светлини. Долният й край стържеше по земята, оставяйки равна диря. Самотната машина от кервана тръгна по нагорнището, колелата й се завъртяха за момент на празни обороти, и после се заизкачва по рампата. Рашмика се хвана здраво за една от дръжките, когато тръгнаха нагоре. Усещаше мъчителните усилия на трансмисията по металния под на кабината.

Скоро стигнаха горния край на рампата. Самотната машина от кервана тръгна по хоризонтална плоскост и се озова в слабо осветен паркинг. Там бяха паркирани други две превозни средства и голямо количество неразгадаема апаратура с доста древен вид. Наоколо се движеха фигури в скафандри. Три от тях прикрепиха портативна херметична кабина към новопристигналата машина, след като се суетиха известно време около местата за свръзка, сякаш правеха подобно свързване за първи път.

После Рашмика чу тъпи удари и съскане, последвани от гласове. Спътниците й събраха вещите си и се насочиха към херметичната камера. Тя взе вързопа с нещата си и се изправи, готова да ги последва. Известно време не се случи нищо. Гласовете ставаха все по-силни, сякаш спореха за нещо. Тя застана до прозореца, за да вижда по-добре навън. Видя неподвижна фигура, която не правеше нищо. Успя да зърне лицето през визьора на каската в стил рококо: беше безизразно, но нещо в него й се стори познато.

Мъжът, който и да беше той, наблюдаваше процедурата, подпрял едната си ръка на бастун.

Суматохата продължи още малко, преди да започне да затихва. Най-сетне Рашмика и нейните спътници можаха да минат през херметичната камера, като слагаха по пътя каските си. Съвсем не изглеждаха толкова оживени, колкото само допреди пет минути. Бяха пристигнали в “Желязната Катрин” и пътуването им бе приключило. Ако можеше да се съди по изражението им, слабо осветеното помещение с мрачен вид, с разхвърляни навсякъде вехтории и работници с отегчен вид не отговаряше съвсем на представите, с които бяха тръгнали. Тя обаче помнеше думите на квестора, че първосвещеникът на “Желязната Катрин” е справедлив човек, който се отнася добре към своите работници и поклонници. В такъв случай всички трябваше да се смятат за късметлии. Предпочиташе да работи в западнала, но управлявана от добър човек катедрала, отколкото в обявената за лудница “Лейди Моруина”, въпреки че рано или късно все пак трябваше да стигне и до нея.

На прага някаква ръка я докосна по ребрата, за да я накара да спре. Срещна погледа на дебелобузест адвентистки чиновник.

— Рашмика Елс? — попита той.

— Да.

— Планът се промени — обяви той. — Налага се да останете в кервана.

Отведоха я от “Желязната Катрин”, от равния Неизменен път. Сега в самотната машина от кервана имаше само двама пасажери — тя самата и човекът със скафандър и бастун. Той стоеше неподвижно на мястото си и почукваше с бастуна по токовете на ботушите си. През повечето време не виждаше лицето му.

Колата подскачаше по ледените коловози, доста далеч от главното сборище на катедрали.

— Отиваме на “Лейди Моруина”, нали? — попита Рашмика, макар да не очакваше отговор.

Не го и получи. Непознатият просто стисна по-силно бастуна си и наклони глава, така че отразената светлина се превърна в маска, закриваща напълно визьора му. Беше започнало да й се гади, когато стигнаха по-равен терен и тръгнаха покрай катедралите. Неразположението й се дължеше не само на друсането, но и на засилващото се усещане, че се е озовала в капан. Беше искала да отиде в “Лейди Моруина”. Но не и “Лейди Моруина” да я притегли към себе си против волята й.

Машината спря до бавното движещата се планина, на каквато приличаше катедралата. Докато “Желязната Катрин” се движеше с гъсенични вериги, “Лейди Моруина” вървеше, служейки си с двайсет големи, трапецовидни крака. Цялата маса на главната структура, която се извисяваше високо нагоре, беше свързана със стъпалата от огромните, телескопични колони на подпорите на катедралата. Това всъщност изобщо не бяха подпори, а краката на трапецовидните стъпала: сложни механизми, с бутала и стави, осеяни като с вени с кабели и захранващи жици. Задвижваха се от стълбове, стърчащи от стените на главната постройка като хоризонтални гребла на използващ робски труд галеон. Всяко стъпало се издигаше на три-четири метра над повърхността на Пътя, придвижваше се известно разстояние напред и се спускаше обратно към земята. В резултат катедралата се плъзгаше гладко със скорост една трета от метъра в секунда.

Рашмика знаеше, че е много стара. Беше се разраснала от семенцето, посято през първите дни на заселването на Хела от хората. Накъдето и да погледнеше, виждаше повредени и ремонтирани места, както и индикации за промени в първоначалния план и по-късно осъществени разширения. Напомняше по-скоро град, отколкото сграда, град, подложен на грандиозни градоустройствени проекти, всеки от които добавян към стария план. С машината водеше съвместно съществуване цяла армия от скулптурни форми: горгони и грифони, змейове и демони, издълбани в зидарията или излети от метал лица. Някои бяха оживени от движещите се механизми на краката, така че челюстите на изваяните фигури ту зейваха широко, ту се затваряха с ясен звук при всяка крачка на катедралата.

Рашмика погледна по-високо, напрягайки се да види прозорците на превозното средство. Голямата зала на катедралата се намираше много по-високо от точката, където подпорите с множество стави се извиваха, за да се съберат в нея. Огромни прозорци с витражи се извисяваха над нея и гледаха към лицето на Халдора. Върху отделни елементи от постройката бяха наклякали грифони или други хералдични същества. А Клоктауър можеше да засрами дори залата. Напомняше заострен, полюшващ се железен пръст, по-висок от всичко, което беше виждала досега. В кулата можеше да се прочете историята на катедралата, слоевете от периодите на растеж показваха как голямата постройка беше достигнала настоящите си размери. Не липсваха безразсъдства и изоставени схеми, стърчащи лакти, които не отиваха наникъде. Имаше странни изравнявания, създаващи впечатлението, че шпилът завършва там, след което той се издигаше още стотина метра. А някъде около самия връх — трудно можеше да се определи от този ъгъл — се виждаше купол, в който горяха непогрешимите жълти светлини на обитавано място.

Машината от кервана се приближи с полюшване към бавно стъпващите стъпала. Чу се дрънчене и те се отделиха от земята също като айсджамъра на Крозе, когато бяха стигнали до кервана.

Човекът в скафандъра започна да разкопчава каската си. Направи го с маниакално търпение, сякаш самият акт беше необходим жест на покаяние.

Свали каската си. Прокара скритата си в ръкавицата на костюма длан по белите си коси, за да оправи сплесканата им форма. Погледна я; лицето му беше издължено, с плоски черти и й напомни муцуна на булдог. Сега вече беше убедена, че го е виждала и преди, но не беше в състояние да си спомни нищо по-конкретно.

— Добре дошли в “Лейди Моруина”, мис Елс — каза той.

— Не знам кой сте, нито защо съм тук.

— Аз съм главният лекар Грьолие. А сте тук, защото ние искаме да бъдете тук.

Каквото и да означаваше това, той казваше истината.

— А сега елате с мен — продължи Грьолие. — Трябва да се видите с един човек. След това можем да обсъдим условията, при които ще работите.

— Ще работя ли?

— Нали за това сте дошли — за да работите?

Момичето кимна кротко.

— Да.

— В такъв случай може би имаме какво да ви предложим.

ТРИЙСЕТ И ТРИ

Близо до Арарат, 2675 година

Скорпион се надяваше да има възможност да си почине малко. Но дните непосредствено след заминаването на Антоанет бяха също толкова уморителни, както и предшестващите ги. Налагаше се да будува почти през цялото време, да наблюдава пристигането и отлитането на совалки и влекачи, да надзирава процедурите около евакуираните и движението на техническия персонал на Рьомонтоар.

Напрежението беше нечовешко и неведнъж го обземаше силното усещане, че всеки момент ще се сгромоляса. Но въпреки всичко продължаваше да си върши работата, поддържан от думите на Антоанет и собствената си твърда решимост да не показва и сянка на слабост, когато се намира край хора. Не му беше никак лесно. Все по-често му се струваше, че те притежават енергия, каквато той няма; че те никога не достигат толкова близко до пълното изтощение или грохване като него. В младостта му положението съвсем не беше такова. Тогава беше истински барутен погреб, който никой не беше в състояние да спре, по-силен не само от хората, съставляващи част от неговата група, но също така от много от прасетата. Глупаво беше да си мисли, че ще е така през целия му живот, че винаги ще ги превъзхожда в това отношение. Така и не забеляза момента, в който започна да се изравнява с тях. Може би се беше случило преди месеци или години, но сега беше убеден, че хората го бяха надминали. За кратки периоди той все още можеше да разчита на импулсивен прилив на необуздана сила, каквато те нямаха, но каква беше ползата сега от това гангстерско предимство? Важни бяха бавно изгарящата, премерена сила, издръжливостта и присъствието на духа. Хората имаха по-бърза мисъл от него и грешаха по-рядко. Дали си даваха сметка за това? Може би не веднага, защото той полагаше големи усилия, за да компенсира вродените си слабости. Но рано или късно всички тези усилия щяха да дадат своето отражение и тогава те щяха да започнат да виждат недостатъците му. Много от тях — съюзниците, за които беше говорила Антоанет — щяха да правят всичко възможно да не обръщат внимание на нарастващата му неадекватност и да намират извинения за пропуските. Но този процес не можеше да продължава дълго. Неизбежно щеше да дойде момент, когато щяха да се възползват от въпросните слабости и да ги употребят срещу него. Питаше се дали ще има смелост да напусне този пост, преди да станат прекалено очевидни. Не знаеше. Прекалено трудно му беше да мисли, защото стигаше твърде близко до същината на това, което беше, и на онова, което никога нямаше да бъде.

Антоанет не искаше да бъде жестока, когато определи прекараните на Арарат години като “добри времена”. Мислеше го искрено, а двайсет и три години не бяха малък отрязък от живота на когото и да било. Но тя беше човек. Наистина не бе имала достъп до процедурите за удължаване на живота, масово прилагани само допреди двеста години. Вече никой не прибягваше до тях. Но въпреки всичко тя имаше предимства, с които Скорпион не можеше да се похвали. Нейните гени бяха модифицирани преди няколко века и много от най-разпространените причини за смъртоносните болести бяха отстранени от тях. Очакваната й продължителност на живота беше около два пъти по-голяма, отколкото на нейните предци, които не се бяха подлагали на тези генни манипулации. Не беше немислимо да живее сто и петдесет години. Ако имаше особено голям късмет, можеше да достигне дори двестата си година. Може би щеше да живее достатъчно дълго, за да стане свидетел и евентуално да се възползва от възраждането на посветилата се на удължаването на живота медицина и нейните средства, които се бяха превърнали в изключителна рядкост след появата на Смесената чума. Настоящата криза, разбира се, намаляваше подобна възможност, но съвсем не я изключваше.

Скорпион беше вече на петдесет години. Щеше да е истински късметлия, ако доживееше до шейсет години. Не беше чувал за прасе, живяло повече от седемдесет и пет години, а най-старото прасе, което беше срещал, беше на седемдесет и една. Въпросното прасе беше умряло една година след това в резултат на подобно на бомба със закъснител съзвездие от болести, което го беше довършило за няколко месеца.

Но дори ако, по някакво невероятно щастливо стечение на обстоятелствата, откриеше медицинско заведение, което все още имаше достъп до процедурите за удължаване на живота, те щяха да се окажат безполезни за него, тъй като бяха прекалено тясно съобразени с човешката биохимия. Беше чувал за прасета, които ги бяха опитали и чиито усилия неизменно бяха завършвали с неуспех. В повечето случаи дори бяха умирали преждевременно, защото процедурите предизвиквали фатални странични ефекти.

Това определено не беше решение. Единствената възможност, която стоеше пред него, беше да умре през някоя от следващите десет, най-много петнайсет години. Двайсет, ако имаше невероятен късмет. И дори тогава щеше да става дума за по-малко време от онова, което бе прекарал на Арарат.

“Това беше половината ми живот” — беше й отговорил той. Но не мислеше, че Антоанет беше разбрала какво точно има предвид. Не просто половината му живот до този момент, но и значителна част от живота, който можеше да се надява да преживее. Така или иначе първите двайсет години почти не се брояха. Беше се родил истински едва когато насочи лазера към рамото си и изгори зеления скорпион, от което му беше останал белег за вечни времена. Хората правеха планове за десетилетия напред. Той мислеше в рамките на години и дори тогава не можеше да разчита на нищо.

Въпросът беше дали има смелостта да признае това. Ако сега им изяснеше, че това е резултат от генетичното му наследство, от преждевременната смърт, която беше неизменна част от свинската генетика, никой нямаше да го критикува. Щяха да го разберат и да си спечели симпатиите им. Ами ако не трябваше да се отказва от властта сега, само защото усещаше сянката върху себе си? Сянката беше все още едва доловима. Най-вероятно единствен той я беше видял ясно. Определено щеше да бъде признак на малодушие да се предаде сега, когато можеше да служи и да бъде от полза още пет-десет години. Определено дължеше на Арарат… на бежанците от Арарат нещо повече. Може да беше инат, буен, верен, но никога не се беше проявявал като страхливец.

Тогава се сети за Ора. Осъзна с пределна яснота, че със сигурност ще я преследват. Това дете говореше за непостижими за него неща. То вече беше спасило живота на хиляди хора, като бе разубедило Скорпион да атакува джъглърите, когато опитваха да издърпат “Носталгия по безкрая” на по-безопасно разстояние от Първи лагер. Ора знаеше коя е правилната постъпка.

Сега тя беше миниатюрно създание, свито в прозрачния инкубатор, но тепърва щеше да порасне. Каква ли щеше да бъде след десет години?

Болезнено беше да мисли в толкова далечна перспектива. Въпреки това го направи. И я зърна за миг — изглеждаше по-възрастна за годините си, изражението й се колебаеше между спокойна увереност и застиналата маска на фанатик, несмущавано дори от миг на съмнение. Щеше да бъде красива, от човешка гледна точка, и щеше да има последователи. Видя я с ризницата на Скейд, ризницата такава, каквато беше, когато я бяха открили в смазания кораб, настроена към белия цвят на леда наоколо, завинаги запечатана в съзнанието му в този камуфлаж.

Може би тя имаше право. Може би знаеше точно какво да правят, за да променят шансовете си срещу инхибиторите. Скорпион се надяваше горещо да е така, имайки предвид каква цена бяха платили за нея. Но ако все пак тя грешеше? Ако се окажеше оръжие, имплантирано в сърцевината им? Ако единствената й функция беше в крайна сметка да доведе до тяхното изтребване с най-ефикасните средства?

Това също му се струваше малко вероятно. В противен случай вече щеше да я е убил, а после може би щеше да убие и себе си. Но все още имаха шанс. Не беше изключено обаче тя да е невинна и пак да греши. В известен смисъл тази вероятност беше дори още по-опасна.

Васко Малинин вече беше взел нейната страна. Както и някои от управниците. Други може би щяха да направят своя избор в нейна полза в най-скоро време. Срещу това, срещу неустоимия магнетизъм на момичето трябваше да има някаква уравновесяваща сила, нещо солидно и лишено от въображение, трудно поддаващо се на настроенията на фанатичните привърженици, водещи неизменно до кръстоносни войни или до обожествяване. Не можеше да се откаже сега. Оставането му на този път вероятно щеше да доведе до по-бързото му износване, но той трябваше да се задържи на поста си. Не непременно като антагонист на Ора, но като нейна спирачка. А ако се стигнеше до конфронтация с нея или с някой от нейните поддръжници (вече ги виждаше как се събират около момичето в бяла броня), това само щеше да докаже колко правилно е постъпил, като е останал.

Едно от нещата, които знаеше за себе си, беше, че веднъж щом вземеше решение, го удържаше докрай, каквото и да му струва. В това отношение приличаше много на Клавейн. Клавейн мислеше в по-дългосрочна перспектива от него, но в крайна сметка, когато беше срещнал смъртта си в айсберга, целият му живот можеше да бъде изразен чрез поредица от твърдоглаво отстоявани позиции.

Това, според Скорпион, не беше най-лошият начин да живееш.

— Май си щастлив от това? — попита Рьомонтоар.

Бяха седнали в инспекционна зала на паякови крака, закрепена за подобната на скала повърхност на ускоряващия кораб. От отвора под тях — входа към помещението за приземяване, ограден от наподобяващи гръбначни прешлени структури — разтоварваха оръжията от оръжейната. Операцията беше достатъчно деликатна дори за несравнимо по-благоприятни условия, но като се имаше предвид, че “Носталгия по безкрая” продължаваше да ускорява, следвайки уточнената от Рьомонтоар траектория, вниманието към всеки детайл трябваше да бъде удвоено.

— Щастлив съм — отвърна Скорпион. — Мислех, че ти ще имаш възражения, Рем. Нали ги искаше всичките. А аз не ти ги давам всичките. Това не ти ли е неприятно?

— Да ми е неприятно ли, Скорп? — На лицето на събеседника му се поява лека, разбираща усмивка. Рьомонтоар беше приготвил една манерка с чай и сега го разливаше в миниатюрни чашки. — И защо да ми е неприятно? Вашият шанс за оцеляване, поне според нашите предвиждания, сега е намален значително. Съжалявам за това, естествено, но разбирам нежеланието ви да ни предадете всичките оръжия. Това би искало безпрецедентна проява на доверие.

— Аз не съм по свързаните с вярата и доверието неща.

— Честно казано, оръжията от оръжейната може би няма да променят кой знае колко изхода на събитията в дългосрочна перспектива. Не го казах нарочно досега, за да не обезсърчавам нашите съюзници, но не е изключено предвижданията ни да са прекалено оптимистични. Когато Иля Вольова насочи “Буревестник” към сърцето на вълчата концентрация около Делта Павонис, оръжията от оръжейната, които използва, не промениха почти с нищо нещата.

— Доколкото знаем. Може би тя позабави нещата.

— Или пък не ги използва по най-ефикасния начин — все пак тогава тя беше болна; или това не бяха най-опасните оръжия от арсенала. Никога няма да разберем.

— А какво мислиш за другите — попита Скорпион. — Онези, които произвеждат сега за нас?

— Хипометричните ли? Те доказаха, че са полезни. Видя как се разпръснаха вълчите концентрации около вашата совалка и “Носталгия по безкрая”. Използвах хипометрично оръжие и срещу вълчето сборище, което ви причиняваше трудности, когато бяхте на Арарат.

Скорпион отпи от чая си, стиснал малката чашка — тя беше малко по-голяма от напръстник — в несръчните си ръце. Струваше му се, че всеки момент ще чуе трясък от разбито стъкло.

— Това ли са оръжията, които Ора ви показа как да правите?

— Да.

— И все още не знаете как действат някои от тях?

— Нека кажем просто, че теорията изостава от практиката.

— Добре. Не че щях да разбера, дори да знаехте. Но ми мина през ума едно нещо. Ако те са толкова полезни, защо вълците не ги използват срещу нас?

— Не знаем — призна Рьомонтоар.

— Това не те ли притеснява? Не се ли тревожиш, че тази нова технология е свързана с някакъв проблем в дългосрочен план, за който не знаем?

Рьомонтоар повдигна вежди.

— Ти мислиш напред, Скорпион? Какво още да очаквам?

— Притеснението ми е напълно основателно.

— Съгласен съм. И да, това е едно от нещата, което ме тревожи. Но като се има предвид, че трябва да избираме между унищожението ни сега и справянето с някакъв неясен проблем в по-късен момент… е, при тези условия изборът не е толкова труден, нали? — Рьомонтоар се взря през кехлибареното стъкло на миниатюрната си чаша, което увеличи доста едното му око. — Има обаче и друга възможност. Не е изключено вълците да не познават тази технология.

Скорпион видя как през обрамченото с месинг око на единия от люковете се появи едно от оръжията от оръжейната. Беше цялото в лъскави бронзовозелени ръбове в стил ар деко, поставено в рамка с няколко управляващи реактивни двигателя. Към рамката бяха прикрепени четири конджоинърски влекача.

— Откъде идва тогава тази технология?

— От мъртвите. От колективните спомени на безброй унищожени култури, събрани в матрицата с неутронна кора на компютъра Хадес. Очевидно това не е било достатъчно да промени нещо за въпросните унищожени видове; може би никоя от другите техники, които ни дава Ора, няма да промени окончателното ни бъдеще. Но може би са послужили за забавяне на процеса. Може би единственото, от което се нуждаем, е време. Ако там има нещо друго — нещо по-значимо, нещо по-мощно от вълците, — тогава се нуждаем единствено от време, за да го открием.

— Мислиш, че е Хела, нали?

— Това не те ли интригува, Скорпион? Не искаш ли да отидеш там и да видиш какво ще намериш?

— Ние се осведомихме, Рем. Хела е ледена топка, дом на шепа религиозни лунатици, превърнали се в нещо като наркомани за заразената кръв на един носител на индоктринален вирус.

— Но говорят за чудеса.

— Някаква планета, която изчезвала. Само дето никой, на който би поверил поправката на закопчалката на скафандър, не го е видял да се случва.

— Отиди и разбери. Системата е Писциум 107. По всичко изглежда, че инхибиторите все още не са стигнали до нея.

— Благодаря за информацията.

— Решението е твое, Скорпион. Вече знаеш какво препоръчва Ора, но не трябва да се люшкаш насам-натам заради това.

— Няма.

— Имай предвид обаче следното: Писциум 107 е отдалечена система. Информацията за нахлуването на вълците в човешкото пространство е в най-добрия случай фрагментарна, но можеш да бъдеш сигурен, че когато го направят, ще паднат първо намиращите се в сърцевината му колонии — световете, които се намират на десетина светлинни години от Земята. Ето как действат те: идентифицирай сърцевината, атакувай и унищожи. Тогава ще се захванат със сателитните колонии и всички, които опитват да полетят по-дълбоко в галактиката.

Скорпион сви рамене.

— Значи никъде не е безопасно.

— Не. Но като се имат предвид твоите отговорности — сега от твоите грижи зависят седемнайсет хиляди души — много по-безопасно би било да се насочите навън към периферията, вместо обратно към намиращите се в центъра светове. Усещам обаче, че ти може би чувстваш нещата другояче.

— Имам недовършена работа вкъщи — отвърна прасето.

— Нямаш предвид Арарат, нали?

— Говоря за Йелоустоун. За Ръждивия пояс. За Казъм Сити и Мълч.

Рьомонтоар привърши чая си, като погълна и последната капка с взискателната чистота на котка.

— Разбирам, че все още се чувстваш емоционално свързан с това място, но не подценявай опасността от завръщането там. Ако вълците са събрали информация за нас, няма да им е нужно много време, за да разпознаят в Йелоустоун един от най-големите центрове на човешката цивилизация. И той ще заеме едно от първите места в списъка с техните приоритети. Нищо чудно дори вече да са там и да изграждат певец, както направиха край Делта Павонис.

— В такъв случай много хора ще трябва да се махнат оттам.

— Това няма да промени почти нищо и следователно рискът няма да бъде оправдан.

— Но все пак мога да опитам. — Скорпион посочи към надвисналия кораб през прозореца на паяка. — “Безкраят” доведе сто и шейсет хиляди души от Ризургам. Може да не съм кой знае какъв математик, но тъй като сега на борда му има едва седемнайсет хиляди човека, се налага изводът, че не сме използвали целия му капацитет.

— Така ще рискуваш живота на всички, които вече спасихме.

— Знам — отвърна прасето.

— Ще пропилееш предимствата, които ще натрупаш през следващите няколко дни, когато отклоним вниманието на машините от вас.

— Знам — повтори то.

— Ще изложиш на риск и своя живот.

— Знам и това, но то няма да промени абсолютно нищо, Рем. Колкото повече опитваш да ме разубедиш, толкова повече се убеждавам, че ще го направя.

— Ако получиш подкрепата на управниците.

— Те или трябва да ме подкрепят, или да ме уволнят. Изборът зависи от тях.

— Ще имаш нужда също така от съгласието и на кораба.

— Ще го помоля учтиво — каза Скорпион.

Влекачите бяха издърпали оръжието от оръжейната на безопасно разстояние от кораба. Прасето очакваше главните им двигатели да проблеснат, да пръснат ярки светлинни лъчи, но целият ансамбъл продължаваше да се отдалечава, увеличавайки скоростта си, сякаш движен от невидима ръка.

— Не съм съгласен с твоята позиция — заяви Рьомонтоар, — но я уважавам. Напомняш ми Невил в някои отношения.

Скорпион си спомни абсурдно краткия период на “тъгуване”, през който беше преминал събеседникът му.

— Мислех, че вече си го прежалил.

— Никой от нас не го е прежалил — отвърна рязко Рьомонтоар. После посочи отново към манерката и настроението му видимо се разведри. — Още чай, мистър Пинк?

Скорпион не знаеше какво да каже. Погледна безизразното лице на събеседника си и сви рамене.

— Ако нямате нищо против, мистър Клок.

Хела, 2727 година

Главният лекар помъкна Рашмика през подобната на лабиринт “Лейди Моруина”. Очевидно придвижването им нямаше за цел да я запознае с обстановката. Въпреки че тя се разтакаваше, където беше възможно — забавяше крачка, за да хвърли поглед към прозорците или нещо също толкова интересно, — Грьолие неизменно я пришпорваше с учтива настоятелност, като почукваше с бастуна си по пода и стените, за да подчертае спешността на мисията си.

— Времето е от огромно значение, мис Елс — повтаряше той. Както и: — Налага се да побързаме.

— Щеше да е от полза да ми кажете за какво е всичко това — рече тя.

— Не, нямаше. И защо щеше да е от полза? Вие сте тук и ние сме се запътили накъдето трябва.

Той имаше право. Само дето на нея това не й допадаше особено.

— Какво се случи с “Желязната Катрин”? — попита тя, решила да не се предава лесно.

— Нищо, доколкото знам. Най-обикновено прехвърляне на друг обект. Нищо от значение. Пак ще бъдете наета от Първата адвентистка църква. Просто сте преместена от една катедрала в друга. — Потупа се лекичко отстрани по носа, сякаш споделяше извънредно поверителна информация. — Честно казано, провървяло ви е. Нямате представа колко трудно е вече да се добереш до Лейди Мор. Всички искат да работят на най-историческите катедрали на Пътя.

— Дочух, че популярността й спаднала напоследък.

Грьолие я изгледа.

— Какво искате да кажете, мис Елс?

— Първосвещеникът я управлявал доста неразумно. Поне така говорят хората.

— И ако случаят е такъв?

— Не бих се изненадала, ако не изгарят от желание да бъдат в тази катедрала. Колко ни остава до прекосяването, господин главен лекар?

— Навигацията не е силната ми страна.

— Знаете съвсем точно на какво разстояние се намираме — увери го тя.

Той й се усмихна в отговор. Тя реши, че тази усмивка никак не й допада. Изглеждаше прекалено хищническа.

— Добра сте, мис Елс. Толкова добра, колкото се надявах.

— Добра ли, господин главен лекар?

— По въпроса за лъжата. Способността да разчитате лица. Това е вашата разменна стока, нали? Малкият ви парти фокус?

Бяха стигнали до това, което според Рашмика беше основата на Клоктауър. Грьолие извади ключ, пъхна го в ключалката до някаква дървена врата и двамата се озоваха в нещо, което имаше вид на лична собственост. Стените бяха покрити с железни решетки. Той натисна няколко месингови бутона и започнаха да се изкачват. Рашмика гледаше плъзгането на стените на асансьорната шахта през железните решетки. После стените станаха от цветно стъкло, което променяше светлината, щом преминаваха през съответната цветна фасета: от зелена в червена, от червена в златна, от златна в кобалтовосиня, от която бялата коса на главния лекар заблестя, сякаш през нея преминаваше електрически ток.

— Все още не знам за какво е всичко това — настоя тя.

— Уплашена ли сте?

— Малко.

— Не е нужно. — Тя видя, че той казва истината, поне такава, каквато я разбираше. Това я поуспокои донякъде. — Ние ще се отнасяме към вас много добре — додаде той. — Прекалено ценна сте, за да правим друго.

— А ако реша, че не искам да стоя тук?

Той отмести погледа си към прозореца. Светлината очерта контурите на лицето му с гаснещ огън. В него имаше нещо — мускулестата стегнатост на тялото му, лице като на булдог, което я караше да се сеща за цирковите изпълнители, които беше гледала в полупустинните земи; това бяха всъщност безработни миньори, обикалящи от село в село, за да си докарат някакви доходи. Той можеше да бъде гълтач на огън или акробат.

— Можеш да си тръгнеш — отвърна той, като се обърна към нея. — Няма никакъв смисъл да те държим тук без твоето съгласие. Ползата ти за нас зависи единствено от твоята добра воля.

Може би го разчиташе неправилно, но според нея главният лекар отново говореше истината.

— Все още не виждам… — започна тя.

— Аз си изпълних домашната работа — прекъсна я Грьолие. — Вие сте гага avis[7], мис Елс. Вашият талант се среща при по-малко от един на хиляда души. А при вас той е достигнал забележителни измерения. Другите не могат да се сравняват с вас. Съмнявам се, че на Хела има още някой като вас.

— Просто виждам, когато хората лъжат.

— Виждате повече от това. Погледнете ме сега. — Усмихна й се отново. — Тази усмивка изява на истинско щастие ли е, мис Елс?

Беше същата хищническа усмивка, която беше видяла и преди малко.

— Не мисля.

— Правилно. Знаете ли защо можете да го определите?

— Защото е очевидно.

— Но не за всички. Когато се усмихвам по принуда, както направих току-що, използвам само един мускул на лицето си, големия зигоматичен[8] мускул. Когато се усмихвам спонтанно — което, признавам, не ми се случва много често, — участва не само големият зигоматичен мускул, а и окулярният орбикуларен мускул, страничната му част. — Грьолие докосна слепоочието си. — Това е мускулът около всяко око. Повечето от нас не могат да го свиват волево. Аз определено не мога. По същия начин мнозинството хора не са в състояние да предотвратят контракцията му, когато са истински доволни. — Усмихна се отново. Асансьорът започна да забавя скоростта си. — Много хора не виждат разликата. А ако все пак я забележат, това става на подсъзнателно ниво и информацията се изгубва сред другите постъпващи сетивни данни. Така се пренебрегват изключително важни факти. При вас обаче тези неща все едно крещят с пълно гърло. Звучат като тромпети. И вие няма как да не им обръщате внимание.

— Сега вече си ви спомних — заяви тя.

— Присъствах, когато интервюираха брат ви, да. Помня каква сцена направихте, когато го излъгаха.

— Тогава те наистина излъгаха.

— И вие през цялото време го знаехте.

Тя го погледна право в лицето, осъзнавайки всеки нюанс.

— Знаете ли какво се случи с Харбин?

— Да — отвърна той.

Асансьорът от железни решетки спря.

Грьолие я поведе към мансардната стая на първосвещеника. Помещението с шест стени беше като живо заради многото огледала. Посрещна я стреснатото й изражение, фрагментирано като кубистки портрет. Объркването от десетките отражения й попречи да забележи веднага първосвещеника. Зърна гледката през прозореца, бялата извивка на хоризонта й напомни колко малък беше нейният свят; видя също така костюма — странен, грубо запоен — който познаваше от адвентистката емблема. Кожата й настръхна: дори само видът му я разстройваше. В него имаше нещо, усещане за зло, излъчващо се на невидими приливи, заливащи стаята; мощно усещане за някакво присъствие, сякаш костюмът въплъщаваше друг посетител в мансардата.

Рашмика мина покрай него. Когато наближи, усещането за зло стана забележимо по-силно, сякаш невидими лъчи на зложелателност минаха през главата й и си проправиха път през скритите подземия на съзнанието й. Не беше в стила й да реагира така необяснимо на нещо очевидно неодушевено, но мощта на костюма не можеше да се отрече. Може би в него бе поставен механизъм за пораждане на безпокойство. Беше чувала за такива неща: изключително важни инструменти в някои области на преговаряне. Те стимулираха онези участъци от главния мозък, които отговаряха за страха и за регистрирането на скрито присъствие.

Тази мисъл й помогна да не се впечатлява толкова от силата на костюма, която усещаше. Въпреки това изпита радост, когато се озова от другата страна на мансардата, пред първосвещеника. Първо го помисли за мъртъв. Той лежеше по гръб на кушетката си с кръстосани пръсти на поставените върху гърдите си длани, позата на мъртъвците. Но в този момент гръдният му кош се раздвижи. А очите — отворени като за преглед — бяха ужасяващо живи. Те потрепваха като малки топли яйца, на път да се излюпят.

— Мис Елс — обади се първосвещеникът. — Надявам се, че пътуването ви дотук мина приятно.

Не можеше да повярва, че се намира в неговото присъствие.

— Първосвещеник Куейч — запелтечи тя. — Чух… мислех…

— Че съм мъртъв ли? — Гласът му приличаше на драскане, на звука, издаван от насекомо, драскащо пъргаво по хитинова повърхност. — Никога не съм превръщал в тайна продължителното си съществуване, мис Елс… през всичките тези години. Паството ме вижда редовно.

— Слуховете са разбираеми — обади се Грьолие. Той беше отворил аптечното шкафче на стената и сега бъркаше из него. — Вие не си подавате носа извън “Лейди Моруина”, откъде тогава може да знае останалото население?

— Трудно ми е да пътувам. — Куейч посочи малката шестоъгълна масичка, поставена сред набор от огледала. — Вземете си чай, мис Елс. И седнете, отнемете тежестта от краката си. Имаме да говорим за много неща.

— Нямам представа защо съм тук, господин първосвещеник.

— Грьолие нищо ли не ви каза? Казах ти да запознаеш накратко младата дама, Грьолие. Казах ти да не я държиш на тъмно.

Грьолие се обърна от стената и тръгна към Куейч с шишенца и тампони в ръцете.

— Казах й точно това, което ме помолихте: че имаме нужда от нейните услуги и е полезна за нас именно поради умението си да разчита микроизраженията на лицето.

— Какво друго й казахте?

— Абсолютно нищо.

Рашмика седна и си наля чай. Не виждаше смисъл да отказва. А сега, когато й предложиха нещо за пиене, си даде сметка колко жадна беше в действителност.

— Доколкото разбирам, искате да ви помагам — обади се тя. — Имате нужда от моето умение поради една или друга причина. Има човек, на когото не сте сигурни дали можете да вярвате. — Каквото и да мислеше за своите домакини, чаят имаше доста приличен вкус. — Близо ли съм?

— Повече от близо, мис Елс — отбеляза първосвещеникът. — Винаги ли сте били толкова проницателна?

— Ако бях наистина проницателна, сигурно сега нямаше да седя тук.

Грьолие се приведе над Куейч и започна да потупва лекичко с тампоните очните му ябълки. Момичето не виждаше лицата им.

— Говорите така, сякаш съжалявате за нещо — рече първосвещеникът. — Всичко обаче показваше, че изгаряте от желание да се доберете до “Лейди Моруина”.

— Това беше, преди да разбера накъде се е насочила. Колко остава до моста, господин първосвещеник? Ако нямате нищо против въпроса ми.

— Двеста петдесет и шест километра — отвърна той.

Рашмика си позволи да си отдъхне за миг. Отпи отново от чая. Като се имаше предвид пълзенето на катедралата, все още се намираха достатъчно далеч, за да не бъде прекосяването на моста сред най-належащите й тревоги. Но още докато се отдаваше на тази утеха, друга част от ума й я информира тихичко, че всъщност мостът беше много по-близо, отколкото се беше страхувала. Една трета метър в секунда може и да не създаваше впечатление за особено голяма скорост, но денят имаше много секунди.

— Ще бъдем там след десет дни — добави първосвещеникът.

Момичето остави чая си.

— Десет дни не са много, господин първосвещеник. Верен ли е слухът, че смятате да минете с “Лейди Моруина” над Пропастта на опрощението?

— Ако е рекъл Господ.

Това беше последното, което искаше да чуе.

— Простете, господин първосвещеник, но когато идвах насам, нямах никакво намерение да умирам поради някаква самоубийствена лудост.

— Никой няма да умре — увери я той. — Доказано е, че мостът е в състояние да издържи тежестта на цял керван, натоварен със стока. Измерванията никога не са установили изкривяване дори от един ангстрьом под каквато и да било тежест.

— Но нито една катедрала не го е пресичала.

— Само една се е опитвала и се е провалила поради лошия управленски контрол, а не поради някакъв структурен проблем на моста.

— И мислите, че вие ще имате по-голям успех, така ли да разбирам?

— Аз разполагам с най-добрите катедрални инженери на Пътя. И с най-хубавата катедрала. Да, ние ще се справим, мис Елс. Ще успеем и един ден вие ще разказвате на децата си каква късметлийка сте били да ви наема точно в такъв исторически момент.

— Искрено се надявам да сте прав.

— Грьолие каза ли ви, че можете да си тръгнете по всяко време?

— Да — отвърна колебливо тя.

— Това е истина. Вървете сега, мис Елс. Допийте си чая и вървете. Никой няма да ви спре, а аз ще уредя да ви наемат на Катрин. И то на хубава работа.

За малко не го попита дали на същата хубава работа, която бяха обещали на брат й. Но се удържа. Прекалено рано беше, за да задава друг въпрос във връзка с Харбин. Беше стигнала дотук и извънредният късмет или извънредният малшанс я беше отвел право в сърцето на ордена на Куейч. Все още не беше наясно точно какво искат от нея, но знаеше, че й е даден шанс, който не трябва да захвърля с някакъв недомислен въпрос. Освен това имаше още една причина да не пита: страхуваше се от отговора.

— Оставам — заяви тя и побърза да добави: — Засега. Докато поговорим както трябва по въпроса.

— Много мъдро, мис Елс — отсъди Куейч. — А сега бихте ли ми направили една малка услуга?

— Зависи каква.

— Искам просто да седнете тук и да си изпиете чая. Ще дойде един господин и двамата ще поговорим. Искам да наблюдавате въпросния господин… и да ми докладвате наблюденията си за него, след като си тръгне. Няма да отнеме много време и не е нужно да казвате каквото и да било, докато господинът е тук. Всъщност, по-добре е да не правите нищо.

— За това ли ви трябвам?

— Това е част от задачата ви, да. Можем да обсъдим условията за работата ви по-късно. Помислете върху тази част от вашето интервю.

— А ако се проваля?

— Това не е тест. Уменията ви вече са изпробвани, мис Елс. И издържахте изпитите с пълно отличие. В този случай искам само честно наблюдаване. Грьолие, свършихте ли вече? Престанете да се суетите. Като някое момиченце сте, което си играе с куклата.

Главният лекар започна да прибира мехлемите и тинктурите.

— Приключих — обяви лаконично той. — От абсцеса вече почти не изтича гной.

— Ще искате ли още чай, преди да е дошъл господинът, мис Елс?

— Това ми е достатъчно — отвърна тя, хванала празната си чаша.

— Грьолие, разкарай се оттук, после кажи да поканят онзи представител на ултрите.

Главният лекар заключи аптечното шкафче, каза довиждане на Рашмика и излезе от друга врата, а не през тази, през която бяха дошли. Почукването на бастуна му се отдалечи постепенно.

Рашмика зачака. Сега, след като Грьолие си беше тръгнал, се чувстваше неловко в присъствието на Куейч. Не знаеше какво да каже. Никога не беше искала да стигне конкретно до него. Дори идеята й се струваше неприятна. Желанието й беше да проникне в неговия орден, и то само колкото беше необходимо, за да открие брат си. Наистина не я интересуваше колко вреди ще нанесе при осъществяването на целта си, но самият Куейч никога не беше представлявал интерес за нея. Мисията й беше егоистична, единствената й грижа беше съдбата на Харбин. Ако Адвентистката църква продължаваше да носи мизерия и лишения на населението на Хела, това бе негов, а не неин проблем. То беше съучастно в това и бе не по-малка част от проблема от самия Куейч. И тя не беше дошла, за да променя това положение, освен ако то не застанеше на пътя й.

Най-сетне представителят на ултрите се появи. Рашмика проследи с поглед влизането му, без да забравя, че не трябва да казва нищо. Предположи, че това означава дори да не поздрави новодошлия.

— Влизайте, триумвир — обади се Куейч и кушетката му се издигна до близка до нормалната седяща позиция. — Влизайте и не се притеснявайте. Триумвир, това е Рашмика Елс, моята помощничка. Рашмика, това е триумвир Гуро Харлаке от лайтхъгъра “Онова, което отминава”, пристигнал неотдавна от Края на небето.

Ултрата се появи в тътрещо се червено приспособление за придвижване. Кожата му имаше гладката белота на новородено влечуго, тук-там с някоя и друга люспа, а очите му бяха отчасти скрити зад тесни жълти контактни лещи. Късата бяла коса падаше върху лицето му във вид на твърд, контешки бретон. Ноктите му бяха дълги, зелени, неприятно напомнящи коси и непрекъснато потракваха по арматурата на приспособлението за придвижване.

— Нашият кораб беше последният при евакуирането — обяви триумвирът. — След нас имаше други кораби, но те не успяха.

— Колко системи паднаха досега? — попита Куейч.

— Осем… девет. Вече може би и повече. За достигането на всяка новина са нужни десетилетия. Казват, че Земята все още не е докосната, но е потвърдено, че Марс и държавите на Юпитер са атакувани, включително Европейските демаршисти и Гилгамешовата Изида. Никой не е чувал нищо за Цион или Проспект. Казват, че в крайна сметка всички системи ще паднат. Въпрос на време е да ни открият.

— В такъв случай защо спряхте тук? Нямаше ли да бъде по-добре да продължите пътя си нататък, по-далеч от заплахата?

— Нямахме избор — отвърна ултрата. Гласът му се бе оказал по-дълбок от очакванията на Рашмика. — Договорът ни изискваше да закараме пасажерите си на Хела. Договорите означават изключително много за нас.

— Почтен ултра? Какво става с този свят?

— Не всички сме вампири. Във всеки случай, трябваше да спрем и поради друга причина, а не само защото замразените ни пътници искаха да дойдат тук като поклонници. Появиха се затруднения с щита. Не можем да отлетим отново в междузвездното пространство, без преди това да направим основен ремонт.

— И скъпоструващ, вероятно — допълни първосвещеникът.

Триумвирът кимна.

— Точно поради това водим този разговор, първосвещеник Куейч. Чухме, че се нуждаете от услугите на добър кораб. Нещо свързано със защитата. Чувствате се заплашени.

— Не става въпрос, че се чувстваме заплашени — уточни Куейч. — Просто в тези времена… би било глупаво от наша страна да не искаме да защитаваме активите си, нали?

— Вълци пред прага.

— Вълци ли?

— Така са нарекли инхибиторските машини конджоинърите непосредствено преди да напуснат човешкото пространство. Това е станало преди един век. Ако имахме малко разум, щяхме да ги последваме.

— Господ ще ни пази — отвърна Куейч. — Вярвате в това, нали? Дори вие да не вярвате, пасажерите ви го вярват, след като са предприели това поклонение. Те знаят, че ще се случи нещо, триумвир. Поредицата изчезвания, на които станахме свидетели тук, са просто предшественик, нещо като броене в обратен ред до нулата, възвестяващо някакво истинско чудо.

— Или истински катаклизъм — доуточни ултрата. — Господин първосвещеник, не сме дошли да обсъждаме интерпретациите на един аномален астрономически феномен. Ние сме позитивно настроени личности. Вярваме само в нашия кораб и в разходите по неговото поддържане. И се нуждаем страшно много от нов щит. Какви са вашите условия?

— Да приближите кораба си до близката орбита около Хела. Оръжието ви ще бъде инспектирано за оперативната му ефективност. Естествено група адвентистки делегати ще се настанят на борда му, докато трае контрактът. Те ще имат пълен контрол над оръжието и ще решават кой и какво представлява заплаха за сигурността на Хела. Няма да ви се пречкат в никакво друго отношение. А като наши защитници, вие ще се намирате в най-изгодна позиция, когато става въпрос за търговия. — Куейч махна с ръка, сякаш за да прогони насекомо. — Можете да си тръгнете оттук с много повече от нов щит, ако използвате както трябва картите си.

— Звучи наистина изкусително. — Ултрата забарабани с нокти по нагръдната плоча на приспособлението си за придвижване. — Не подценявайте обаче риска от прекаленото приближаване на кораба до Хела. Всички знаем какво се е случило с… — Направи пауза. — С “Гностично възкачване”.

— Затова условията ни са толкова великодушни.

— А въпросът с адвентистките делегати? Би трябвало да знаете колко необичайно е някой да бъде допуснат до наш кораб. Бихме могли евентуално да настаним двама-трима подбрани от нас представители, но само след като бъдат подложени на щателно сканиране…

— Тази част не подлежи на по-нататъшни преговори — отсече Куейч. — Съжалявам, триумвир, но всичко зависи само от едно: доколко се нуждаете от този щит.

— Ще трябва да помислим върху това — отговори ултрата.

След разговора Куейч подкани Рашмика да сподели наблюденията си. Тя му каза какво беше доловила, ограничавайки забележките си до нещата, за които беше сигурна, и избягвайки онова, което й се струваше неопределена проява на интуиция.

— Той говореше каквото мислеше — каза тя, — докато споменахте оръжията му. Тогава започна да крие нещо. Изражението му се промени, само за миг. Не мога да ви кажа какво точно беше, но знам какво означава.

— Вероятно контракция на големия зигоматичен мускул — обади се Грьолие, който седеше със сплетени пред лицето пръсти. Беше свалил скафандъра си по време на своето отсъствие и сега носеше сиво адвентистко расо. — Съчетано с леко увисване на ъгълчетата на устата с помощта на мускула на смеха. И извиване на мускула на брадичката, водещ до нейното леко повдигане.

— Вие видяхте ли всичко това, господин главен лекар? — попита Рашмика.

— Само след като забавих наблюдателната камера и проведох скучно изследване на лицевите му изражения, на което на всичкото отгоре не може да се разчита особено. За ултра той беше доста изразителен. Но това не стана в реално време и дори когато програмата установи това, аз не го видях. Не по начина, по който го виждаш ти, Рашмика: мигновено, сякаш изписано с огнени букви.

— Той криеше нещо — повтори тя. — Ако го бяхте притиснали по повод оръжията, щеше да ви излъже право в лицето.

— Значи оръжията му не са това, за което ги представя — заяви Куейч.

— В такъв случай нямаме полза от него — отсъди Грьолие. — Зачеркни го от списъка.

— Ще го оставим за всеки случай. Главното е корабът. Винаги можем да увеличим оръжията му, ако решим, че се налага.

Грьолие погледна към господаря си през пролуките, образувани от сплетените му пръсти.

— Това не проваля ли целта?

— Може би. — Куейч изглеждаше раздразнен от своя главен лекар. — Във всеки случай има и други кандидати. В катедралата в момента чакат още двама. Да разбирам ли, Рашмика, че си готова да останеш и по време на следващите две интервюта?

Момичето си наля още чай.

— Изпратете да ги извикат — отвърна то. — И без това нямам какво друго да правя.

ТРИЙСЕТ И ЧЕТИРИ

Междузвездното пространство, близо до пе Еридани 40, 2675 година

Скорпион обикаляше из кораба от часове. На горните нива, където се намираха последните пристигнали, все още цареше хаос. Безредие се наблюдаваше и на още десетина места, но те бяха значително по-малки по размери. “Носталгия по безкрая” обаче беше наистина огромен кораб и беше невероятно колко малко доказателства имаше за присъствието на седемнайсетте хиляди пътници веднъж щом излезеше от зоната, където се разпределяха новодошлите. По-голямата част на него изглеждаше празна и ехтяща както обикновено, сякаш всички тези евакуиращи се хора бяха родени от въображението му призраци.

Корабът обаче не беше абсолютно изоставен, дори извън зоните за оформяне документацията на бежанците. Скорпион спря пред един прозорец, гледащ към дълбока вертикална шахта. Червена светлина къпеше вътрешността и хвърляше розов оттенък върху металната структура в нея. Структурата беше абсолютно непозната и същевременно му напомняше нещо — едно от дърветата, които беше видял на поляната. Само дето това дърво беше изградено от безброй части, подобни на остриета, тънки като фолио листа, подредени спираловидно около тясна сърцевина, заемаща цялата дължина на шахтата. Детайлите бяха прекалено много; геометричните фигури бяха прекалено много; перспективата беше прекалено сложна. Главата го заболя от вглеждането в подобния на дърво обект, сякаш цялата скулптурна форма имаше за цел да разстройва възприятията.

Слуги се щураха между листата като черни буболечки, движенията им бяха методични и предпазливи, а човешки фигури в черни костюми висяха на специални ремъци на безопасно разстояние от деликатните спирали на формиращата се структура. Слугите носеха части от метално фолио на гърба си и ги пъхаха в точно изрязани отвори. Хората — това бяха конджоинъри — като че ли не правеха почти нищо друго, освен да висят на ремъците и да наблюдават машините. Но те несъмнено насочваха ставащото на фундаментално ниво, силно концентрирани, умовете им извършваха работа на много нива с успоредни мисловни нишки.

Това беше само част от конджоинърите на борда на кораба. Имаше още десетки от тях. Дори стотици. Трудно му беше да ги различава. Като се изключеха дребните вариации в нюансите на кожата, костната структура и полът, всички сякаш бяха излезли от една и също поточна линия. Бяха от разновидността с гребени, особено напреднали индивиди от работната сила на Скейд. Те не говореха помежду си и не се чувстваха комфортно, когато се налагаше да разговарят с тези, които не бяха конджоинъри. Тогава започваха да пелтечат и да допускат елементарни граматически, синтактични или свързани с произношението грешки: неща, от които би се засрамило и едно прасе. Скорпион знаеше, че функционират и общуват помежду си на несловесно ниво. За тях говорната комуникация, дори когато беше ускорена от специалната връзка между умовете, беше също толкова примитивна, колкото и даването на сигнали с дим от огън. До тях Клавейн и Рьомонтоар изглеждаха като мърморещи реликви от каменната ера. Дори Скейд сигурно се беше чувствала не съвсем на ниво до тези лъскави нови същества.

Скорпион се запита дали ако вълците загубеха, но единствените останали хора бяха тези мълчаливи конджоинъри, победата щеше да има смисъл.

Не беше лесно да се отговори на този въпрос.

Много повече от безсловесната странност, от вдървените икономични движения и пълната липса на изразност в конджоинърите го смразяваше игривата лекота, с която бяха прехвърлили лоялността си върху Рьомонтоар. В нито един момент не признаха, че подчинението им на Скейд е било грешка. Както обясниха, те просто следвали пътя на най-малкото съпротивление, когато ставало въпрос за доброто на Майка Нест. За известно време тази пътека била свързана със сътрудничеството със Скейд и нейните планове. Сега обаче бяха доволни да се присъединят към Рьомонтоар. Скорпион се чудеше доколко това бе свързано с чистите изисквания на ситуацията и доколко — с уважение към традициите и историята на Нест. Сега, когато Галиана и Клавейн бяха мъртви, Рьомонтоар беше вероятно най-старият жив конджоинър.

Скорпион нямаше друг избор, освен да приеме конджоинърите. Във всеки случай присъствието им нямаше да е вечно; те трябваше да си тръгнат след по-малко от осем дни, ако искаха да се върнат в “Зодиакална светлина” и останалите си кораби. Броят им вече беше намалял в сравнение с първите дни.

Бяха помогнали за инсталирането на монотехнологичните фабрики, защитени от чумата, така че да бъдат в състояние да функционират дори в заразения “Носталгия по безкрая”. Снабдени с планове и суровини, те бълваха бляскави нови технологии, чиито функции бяха непознати в по-голямата си част. Същите планове показваха как новоизсечените компоненти могат да се съберат в дори още по-големи — но също толкова непознати — нови форми. В изпразнените шахти, простиращи се по цялата дължина на “Носталгия по безкрая”, като тази, в която се взираше в момента, тези приспособления се разрастваха все повече и повече. Това, което изглеждаше като издължено сребърно дърво — или главозамайваща турбина, или причудлив, извънземен макет на ДНК, — беше хипометрично оръжие. Може би усетил важността им, Капитанът понасяше цялата тази активност, въпреки че беше възможно във всеки момент да реши да преустрои вътрешната си архитектура и при този процес да смачка шахтите, така че да изчезнат напълно.

Конджоинърите пълзяха навсякъде из кораба, инсталирайки мрежа от криоаритметични двигатели. Малките като сърца двигатели с форма на мида нанасяха кървава рана в класическата термодинамика. Скорпион помнеше какво се бе случило с корветата на Скейд, когато криоаритметичните двигатели се бяха развалили. Излязлото извън контрол изстудяване вероятно беше започнало с миниатюрно парченце лед, по-малко от снежинка. Но то се беше разраствало, когато машините преминаха в маниакален, носещ се все по-главоломно към бездната режим на работа, унищожавайки все повече топлина с всеки следващ цикъл, и студът захранваше още по-голям студ. Ако в този момент бе летял в космоса, корабът щеше да изстине почти до абсолютната нула. Но тъй като бе на Арарат, сред океан, той бе образувал цял айсберг около себе си.

Конджоинъри пълзяха сред оригиналните двигатели на кораба и бърникаха реакторите в сърцевината им. Други бяха навън, по корпуса, закрепени за израстъците на Капитана. Те инсталираха допълнителни оръжия и подсилващи бронята съоръжения. Трета група, изолирана дълбоко в недрата на кораба, далеч от всяка друга активност, сглобяваше потискащите инерцията съоръжения, изпробвани по време на преследването на “Зодиакална светлина” от Йелоустоун до Ризургам. Скорпион знаеше, че тази технология е извънземна и хората се бяха сдобили с нея без сътрудничеството на Ора. Но не бяха успели да я накарат да работи така, че на нея да може да се разчита напълно. Ора им беше казала как да я модифицират, за да функционира сравнително безопасно. В отчаянието си Скейд беше опитала да я използва, за да се движи с по-голяма от светлинната скорост. Усилията й бяха завършили катастрофално, а Ора беше отказала да разкрие каквито и да било тайни, които биха направили възможен друг подобен опит. Сред подаръците, които им даваше, не трябваше да фигурират технологии, свързани с по-голяма от светлинната скорост.

Скорпион видя как слугите пъхнаха поредния плосък лист на мястото му. Съоръжението изглеждаше завършено още преди един ден, но оттогава бяха добавили към него почти три пъти по толкова материал. Въпреки това, колкото и странно да беше, структурата изглеждаше дори още по-ефирна и дантелообразна отпреди. Интересно кога щеше да бъде завършена и какво точно щеше да прави тогава. Прасето отмести поглед от прозореца с намерението да продължи пътя си. С натежало от грижи сърце.

— Скорп.

Не очакваше, че има компания, затова се изненада, като чу името си. Изненада се дори още повече, когато видя Васко Малинин.

— Васко — усмихна се без особен ентусиазъм той. — Какво те води тук?

— Търсех теб.

Васко носеше униформа на „Оръжие на сигурността”, която изглеждаше съвсем нова. Дори ботушите му бяха чисти, истинско чудо на борда на “Носталгия по безкрая”.

— И успя.

— Казаха ми, че най-вероятно си някъде тук долу. — Лицето му беше осветено отстрани от червеното сияние, излизащо от шахтата с хипометричното оръжие. Това му придаваше последователно ту съвсем младежки, ту хищнически вид. Младежът погледна през прозореца. — Изглежда голяма работа, а?

— Ще повярвам, че действа, когато видя, че прави нещо друго, освен да стои насреща ни с хубавичък вид.

— Пак ли скептицизъм?

— Все някой трябва да бъде скептичен.

Чак сега Скорпион си даде сметка, че Васко не е сам. Зад него стоеше някаква фигура. Преди години щеше да види човека съвсем ясно; сега му беше трудно да различава детайлите на слаба светлина.

Той премигна.

— Ана?

Хури пристъпи на залятия от червената светлина участък. Беше облечена с тежко палто и ръкавици, огромни ботуши покриваха краката й до коленете — бяха много по-мръсни от Васковите — и носеше нещо в сгънатата си в лакътя ръка. Беше някакъв вързоп, огънат в сребристо юрганче. В горния край на вързопа имаше малък отвор.

— Ора? — попита стреснато той.

— Тя вече няма нужда от инкубатора — поясни Ана.

— Може да няма нужда от него, но…

— Доктор Валенсин каза, че задържал развитието й, Скорп. Тя е вече достатъчно силна и той й вреди повече, отколкото й помага. — Хури изви глава към отворения край на одеялцето, погледът й срещна скритите от Скорпион очи на дъщеря й. — Тя също ми каза, че иска да излезе от него.

— Надявам се, че Валенсин знае какво прави — промърмори Скорпион.

— Знае, Скорп. И още по-важно — Ора също знае.

— Тя е само едно дете — отвърна той, като се стараеше да говори тихо. — Даже още не е дете, а бебе.

Ана пристъпи напред.

— Вземи я.

Вече му подаваше вързопчето. Искаше му се да откаже. И не само защото нямаше доверие на себе си, че може да държи както трябва нещо толкова безценно и уязвимо като малко дете. Имаше още нещо: някакъв глас го предупреждаваше да не създава този физически контакт с нея. Друг глас — по-тих — му напомни, че вече е свързан с нея чрез кръвта. Какво повече от това можеше да има?

Пое Ора. Притисна я към гърдите си, колкото да се увери, че я държи достатъчно сигурно. Беше учудващо лека. Изуми го мисълта, че това момиченце, този актив, заради чието придобиване бяха загубили лидера си, може да изглежда толкова нереално.

— Скорпион.

Гласът не беше на Хури. Не беше глас на възрастен, дори не съвсем и на дете. Приличаше по-скоро на гукащо грачене, наподобяващо звуково името му.

Той погледна към вързопчето, в отвора. Лицето на Ора беше обърнато нагоре. Очите й представляваха все така плътно затворени цепки. От устата й се бе появило балонче.

— Не, тя не ми каза името — промърмори невярващо той.

— Казах го — потвърди момиченцето.

За малко не пусна вързопчето. В ръцете му лежеше нещо, което нямаше право да съществува на този свят. После срамният рефлекс отмина, толкова бързо, колкото беше дошъл. Скорпион отдели погледа си от мъничкото розово-червено личице и го насочи към майката.

— Тя не може дори да ме види — промълви той.

— Така е, Скорп, не може — съгласи се Хури. — Очите й още не функционират. Но моите функционират. А единствено това има значение.

Из целия кораб техниците на Скорпион денонощно поставяха апаратура за слушане. Залепваха новопроизведени микрофони и барометри на стени и тавани, после развиваха километри кабели, които прекарваха през естествените тунели от анатомията на Капитана, свързваха ги, чрез възли, сплитаха ги на дебели плитки, водещи обратно към централните точки за обработване на информацията. Техниците изпробваха съоръженията, правеха отвори в стълбове и прегради, отваряха и затваряха изолиращи врати, за да създадат внезапни въздушни течения от една към друга част на кораба. Капитанът не само ги търпеше, но даже правеше всичко възможно да улесни усилията им. Но невинаги беше в състояние да контролира напълно процесите си на реформиране. Фиброоптичните линии неведнъж биваха прекъсвани, микрофони и барометри биваха абсорбирани и се налагаше да бъдат поставяни отново. Техниците приемаха това стоически, слизаха обратно в недрата на кораба, за да сложат отново километър кабели, с чието поставяне бяха приключили току-що; понякога се налагаше да повтарят процеса по три-четири пъти, докато открият по-подходящ и не толкова уязвим маршрут.

Те обаче нито веднъж не попитаха защо вършат това. Скорпион им беше казал да не питат, че не е необходимо да знаят и даже ако го попитат, няма да им каже истината. Не и преди причината за тази работа да е приключила и нещата да станат отново сравнително безопасни.

Той обаче знаеше защо и всеки път, когато се сетеше какво предстои да стане, им завиждаше за неосведомеността.

Хела, 2727 година

Интервютата с ултрите продължаваха. Рашмика седеше и наблюдаваше. Отпиваше чай и гледаше как собственото й раздробено отражение плува в огледалата. Мислеше, че всеки следващ час я доближава с повече от километър до Пропастта на опрощението. В мансардата обаче нямаше часовници и следователно не можеше да преценява точно напредването на катедралата.

След всяко интервю казваше на Куейч какво мисли, че е видяла, като внимаваше да не украсява и да не пропуска нищо, което би могло да бъде от особена важност. В края на третото интервю вече беше добила представа за ставащото. Куейч искаше ултрите да доближат някой от своите кораби до орбитата около Хела, за да му служат като пазачи.

Не можа да отгатне точно от какво се страхува той. Първосвещеникът обясняваше на ултрите, че иска защита от пътуващи из космическото пространство елементи, че в последно време е осуетил няколко опита да се установи контрол над Хела и да се изтръгнат скътлърови реликви от адвентистките управници. Но ако в орбитата на планетата имаше добре въоръжен лайтхъгър, твърдеше той, враговете му щяха да се позамислят, преди да решат да се набъркват в делата му. Ултрите, на свой ред, щяха да се радват на специални привилегии в областта на търговията, необходима компенсация за риска, с който беше свързано приближаването на безценния им кораб до планетата, което беше унищожило “Гностично възкачване”. Рашмика подушваше нервността им: те слизаха на Хела със совалки, оставили главния си кораб безопасно паркиран в края на системата, и не желаеха да прекарат нито минута повече от нужното в “Лейди Моруина”.

Рашмика подозираше, че планът на Куейч не се ограничава само с въпросната защита. Беше сигурна, че първосвещеникът крие нещо. Този път ставаше въпрос за подозрение, а не за нещо, което виждаше на лицето му. Той не се поддаваше на разчитане. Не само заради механичните приспособления, които държаха очите му отворени и скриваха нюансите в изражението. Лицето му се отличаваше също така с особена апатичност и бездушие, сякаш беше маска или нервите, свързани с мускулите му, бяха повредени. Всеки път, когато го погледнеше крадешком, не виждаше никакво изражение. Физиономиите му бяха вдървени и преувеличени като израженията на кукла-ръкавица. Иронично беше, че беше доведена да разчита изражения от човек, чието лице беше напълно непроницаемо за нейните умения. Всъщност почти преднамерено непроницаемо.

Най-сетне интервютата за деня приключиха. Тя сподели с Куейч откритията си, които той изслуша с внимание. Нямаше как да отгатне какво говореше собствената му интуиция, но той нито веднъж не постави под въпрос и не отрече което и да е от нейните наблюдения. Просто кимаше благо и й казваше, че му помага много.

Накрая я увери, че ще бъдат интервюирани още ултри, но че са приключили за деня.

— Сега можете да си вървите, мис Елс. Дори да напуснете катедралата веднага, пак ще сте ми били от голяма полза и аз ще се погрижа усилията ви да бъдат възнаградени. Споменах ли за добър пост в “Желязната Катрин”?

— Да, господин първосвещеник.

— Това е една от възможностите. Другата е да се върнете във вашите Вигридски земи. Там имате семейство, както разбирам?

— Да — отговори тя, но още докато думите излизаха от устата й, нейното семейство й се стори някак много далечно и абстрактно, като нещо, за което само беше чувала.

Спомняше си стаите в своя дом, лицата и гласовете на родителите си, но спомените бяха някак бледи, почти прозрачни, като фасетки на витражи.

— Можете да се върнете с хубав бонус… да речем от пет хиляди екю. Как ви се струва това?

— Би било извънредно щедро — отговори момичето.

— Другата възможност — предпочитаната от мен — е да останете в “Лейди Моруина” и да продължите да ми помагате при интервюирането на ултри. За това ще ви плащам две хиляди екю за всеки ден работа. Докато стигнем моста, ще сте изкарали двойно повече от това, което можете да отнесете в дома си, ако си тръгнете днес. И не е нужно да спирате там. За вас ще има работа, докато искате. Помислете само какво бихте спечелили за една година служба.

— Не струвам толкова много за никого.

— Напротив, струвате, мис Елс. Не чухте ли какво каза Грьолие? Един на хиляда. Един на милион може би, с вашата степен на чувствителност. Според мен това ви прави достойна за две хиляди екю на ден.

— Ами ако съветите ми не са правилни? — попита Рашмика. — Аз съм само човек. И допускам грешки.

— В това няма да допуснете грешка — увери я той с по-голяма сигурност, отколкото би й се искало. — Аз имам вяра в малко неща освен в Господ. Но вие сте едно от тях. Съдбата ви доведе до моята катедрала. Почти като Божи дар. Би било глупаво да не го приема, нали?

— Не се чувствам като дар от никого.

— Като какво се чувствате в такъв случай?

Прииска й се да каже: „Като ангел отмъстител”. Вместо това отговори:

— Чувствам се уморена и далеч от дома си, и не съм сигурна какво би трябвало да направя.

— Работете с мен. Вижте как ще тръгнат нещата. Ако не ви хареса, винаги можете да си тръгнете.

— Това обещание ли е, господин първосвещеник?

— Господ ми е свидетел.

Но тя не можеше да разбере дали я лъже. Грьолие се изправи до Куейч с пукане на коленните стави. Прокара длан през електриково бялата си остра коса.

— В такъв случай ще ви заведа до стаята ви — обяви той. — Доколкото разбирам, сте съгласна да останете?

— Засега — отговори Рашмика.

— Добре. Правилен избор. Тук ще ви хареса, убеден съм. Първосвещеникът е прав: вие наистина имате изключителната привилегия да пристигнете в такъв благоприятен момент. — Подаде ръка. — Добре дошли на борда.

— Това ли е всичко? — учуди се тя, като стисна подадената ръка. — Без никакви формалности? Без инициационни ритуали?

— Не и за вас — отвърна главният лекар. — Вие сте светски специалист, мис Елс, също като мен. Не бихме искали да замъгляваме мозъка ви с всички тези религиозни празнословия, нали така?

Тя погледна към Куейч. Лицето му с метални рамки все така не се поддаваше на разчитане.

— Предполагам.

— Има само още нещо — додаде Грьолие. — Ще трябва да ви взема малко кръв, ако не възразявате.

— Кръв ли? — попита тя, внезапно обзета от нервност.

Главният лекар кимна.

— Изключително за медицински цели. В наши дни има какви ли не ужасни бактерии, особено във Вигридския и Хирокинския регион. Но не се притеснявайте. — Тръгна към аптечния шкаф на стената. — Ще ми трябва съвсем малко.

Междузвездното пространство,

близо до пе Еридани 40, 2675 година

Енергии раздираха пространството около Арарат. Скорпион следеше далечната битка от наблюдателната капсула с форма на паяк, чувствайки се сигурен сред топлината и плюша в нея.

Карамфили от светлина разцъфваха и увяхваха в продължение на доста секунди, като се застояваха, бавни и проточени като цигулкови акорди. Светлините бяха концентрирани в тесен, строго сферичен обем, съсредоточени около планетата. Те бяха обгърнати от всички страни от мрак. Бавното просветляване и отмиране на светлината, приятната произволност на процеса, събуждаха някакви спомени, вероятно вторични, за морски създания, общуващи в дълбините посредством изхвърлянето на биолуминисцентност. Това сякаш не беше битка, а рядка сбирка на близки същества, празненство на тържеството на живота над студения мрак в дълбокия океан.

В началните фази на междузвездната война в системата пе Еридани А, битката се водеше при господстващия модел за максимална потайност. И двете страни, както инхибитори, така и хора, прикриваха дейността си с помощта на двигатели, инструменти и оръжия, излъчващи енергия — ако изобщо излъчваха нещо — само в тесните ивици на мъртвите точки между ортодоксалните сензорни ленти. Както я беше описал Рьомонтоар, тя напомняше двама мъже в тъмна стая, които се промъкват безшумно и си нанасят удари с ножа слепешком, наслуки. Ако някой бъдеше ранен, не си позволяваше да извика, от страх да не разкрие местоположението си. Нито можеше да си позволи да прокърви или да окаже осезаема съпротива на преминаващото през тялото му острие. Нанеслият удара пък трябваше да измъкне ножа си светкавично, за да не сигнализира за позицията си. Аналогичната ситуация беше с широка светлинни часове стая, а вместо мъжете — контролирани от хора междузвездни кораби от една страна, и вълчи машини — от друга, а мащабите и радиусът на действие на оръжието нарастваха с всяка маневра и с всяко отбиване на удара. Корабите бяха потъмнили корпусите си в съответствие космическата температура; маскираха емисиите от двигателите; използваха оръжие, което се плъзгаше в мрака, без да може да бъде различено, и убиваха със същата дискретност.

Въпреки това неизбежно се стигна до момент, когато за едната или другата страна стана по-удобно да се откаже от цялата тази потайност. Тогава и съответният противник беше принуден да направи същото. Сега войната се водеше с максимална прозрачност. Оръжие, машини и сили се хвърляха невъздържано едни срещу други.

Докато гледаше битката през наблюдателната капсула, Скорпион си спомни нещо, което Клавейн беше казвал неведнъж, наблюдавайки далечен сблъсък, а именно че войната е красива, ако имаш късмет да не си въвлечен в нея. Тогава тя представлява звук и мощ, цвят и движение, масово щурмуване на сетивата. Беше бравурна и театрална, нещо, което те кара да ахкаш. Беше вълнуваща и романтична, когато си зрител. Но, напомни си Скорпион, сега те бяха въвлечени. Не директно в битката, която се водеше в околностите на Арарат, но от нейния изход зависеше съдбата им. И до голяма степен той беше отговорен за това. Рьомонтоар беше поискал да му предадат всички оръжия от оръжейната, а той беше отказал. Поради това Рьомонтоар не можеше да гарантира, че опитът да прикрият потеглянето им ще е успешен.

От конзолата долетя звук на камбанка, сигнализиращ, че покрай “Носталгия по безкрая” току-що е преминала конкретна лента гравитационна радиация.

— Това беше то — обади се Васко, едновременно приглушено и делово. — Последното оръжие от оръжейната, стига да не сме объркали сметката.

— Не трябваше да ги използва толкова скоро — каза Хури. Тя седеше с него в наблюдателната капсула с Ора на ръце. — Мисля, че нещо не е наред.

— Почакай и ще разбереш — отвърна Скорпион. — Нищо чудно Рьомонтоар просто да е променил плана, тъй като му е дошла наум по-добра стратегия.

Видяха как лъч от нещо — излъчваше светлина във видимия диапазон настрани, така че ставаше достъпна за зрението дори във вакуум — се носи елегантно бавно из бойния театър. Имаше нещо непристойно в начина, по който се разтягаше и отиваше към някаква невидима цел в далечния край на бойното поле. На Скорпион не му се мислеше колко ярък ще е този лъч по-отблизо, след като се виждаше оттук без оптически увеличителни уреди. Беше угасил осветлението в наблюдателната капсула и намалил яркостта на светлинните индикатори на навигационното табло, за да виждат възможно най-добре бойните действия. Бяха разположили грижливо щитове, които да екранират блясъка и радиацията на двигателите.

Капсулата подскочи и нещо се отдели със сила от по-големия кораб. Скорпион се беше научил да не трепва, когато се случи нещо подобно. Изчака капсулата да се преориентира, след като подбере ново място за закрепване, и с невъзмутимото спокойствие на тарантула да последва наставленията на някакъв древен алгоритъм за избягване на сблъсъци.

Хури погледна през един от прозорците, насочила Ора натам, макар очите на бебето да бяха все така затворени.

— Там долу корабът изглежда странно — рече тя. — Не прилича на никоя друга негова част. Кой го е направил — Капитанът или морето?

— Морето, струва ми се — отговори Скорпион, — макар да не знам дали джъглърите имат нещо общо с това. Под джъглърите съществува цяла морска екология, както на всяка друга водна планета.

— Защо шепнеш? — попита Васко. — Той може ли да ни чуе тук?

— Шепна, защото е красиво и странно — поясни Скорпион. — Освен това ме боли глава. Прасешки проблем. Причината е, че черепите ни са малко малки за мозъците в тях. И проблемът се задълбочава с възрастта. Зрителните ни нерви се притискат и ние ослепяваме, ако преди това не ни порази дегенерацията на макулата. — Усмихна се в мрака. — Красива гледка, нали?

— Само попитах.

— Ти не отговори на въпроса му — намеси се Ана. — Той може ли да ни чуе?

— Джон ли? — Скорпион сви рамене. — Не знам. Склонен съм да се съмнявам. Чиста учтивост, нали?

— Не смятах, че си “бил” учтив — рече Хури.

Ора изгука.

Капсулата изпъна крака, избута се по-близко до кораба с деликатно подрънкване по контактните повърхности. Увисна под плоската долна страна на големия кораб, която бе почивала години наред върху морското дъно на Арарат. Цялата беше покрита с чудновати коралоподобни образувания в тъмни пастелни цветове. Имаше сиво-зелени структури, големи колкото кораби, гори от чепати, сочещи надолу пръсти, като каменни полилеи. Всички тези образувания се бяха формирали през двайсет и три годишния престой на тази част на кораба под водата и представляваха очарователни градински двойници на бруталните трансформации, причинени на корпуса от дължащите се на чумата преобразуващи процеси на Капитана. Те бяха останали цели дори когато джъглърите замъкнаха “Носталгия по безкрая” по-навътре в океана, бяха оцелели и след потеглянето от Арарат, и след последвалата атака на вълчите сили. Несъмнено Джон Браниган можеше да ги отстрани, така както беше променил долната част на кораба, за да направи възможно кацането му на Арарат. Целият кораб беше външна изява на неговата психика, сграда, издялана от чувство за вина, от ужас и копнеж за опрощение.

Не се виждаха обаче признаци за по-нататъшни трансформации. Може би, размишляваше Скорпион, Капитана го устройваше да носи тези брадавици и струпеи от мъртви морски животи, така както Скорпион го устройваше да носи белега на рамото си, останал след отстраняването на татуировката във вид на скорпион. Ако отстранеше физическото доказателство за този белег, щеше всъщност да премахне част от онова, което го беше направило Скорпион. Арарат, на свой ред, беше променил Капитана. Скорпион беше убеден в това, така както беше убеден и че Капитанът си дава сметка за този факт. Но как точно го беше променил? Скоро щеше да се наложи да го подложат на тест.

Скорпион вече беше направил необходимото. В джоба си имаше шепа яркочервена пръст.

Васко се размърда, тапицерията изскърца.

— Да, може би си струва да бъдеш учтив с него — заяви той. — Все пак тук нищо не може да се случи без неговото съгласие. Струва ми се, че всички сме наясно с това.

— Говориш така, сякаш очакваш сблъсък на мнения — отвърна Скорпион.

Той не изпускаше от очи разтягащия се лъч на оръжието от оръжейната, който оставяше ярка диря през бойната сцена. Там, където се беше намирало оръжието, породило дирята, сега бе останало само избледняващо петно умираща материя. Оръжието от оръжейната бе предназначено за еднократна употреба.

— А ти мислиш, че няма да има? — поинтересува се Васко.

— Аз съм оптимист. Мисля, че всички ще проявим разум.

— Ти спечели битката за оръжията от оръжейната — рече младежът. — И Рьомонтоар, и корабът приеха решението ти. Това не ме изненада: корабът се чувства по-сигурен с оръжията, отколкото без тях. Но все още не знаем дали постъпихме правилно. Какво обаче ще стане следващия път?

— Следващия път ли? Не виждам на хоризонта да се задават спорове — отвърна Скорпион.

Но в действителност виждаше и се чувстваше изолиран сега, след като Рьомонтоар и Антоанет си бяха тръгнали. Рьомонтоар и последният от конджоинърите бяха заминали предишния ден, отвеждайки своите слуги и машини, както и последните от отстъпените им оръжия от оръжейната. След себе си бяха оставили работещи производствени мощности и огромните бляскави неща, които Скорпион ги бе наблюдавал да правят. Рьомонтоар беше обяснил, че оръжията и механизмите са изпробвани в доста ограничени рамки. Преди да могат да се използват, трябваше да се направят редица настройки, изискващи време, търпение и точно следване на инструкциите, оставени от конджоинърските техници. Те нямаше как да останат и да довършат настройките: ако изчакаха още малко, совалките им нямаше да могат да се върнат при основната бойна група около Арарат. Въпреки потискащите инерцията системи пак бяха ужасно ограничени от изисквания като резервите от гориво. Все още се налагаше да се съобразяват с физическите закони. Интересуваше ги не собственото им оцеляване, а ползата, която можеха да допринесат за Майка Нест. Затова бяха тръгнали заедно с единствения човек, който според Скорпион щеше да има волята да се противопостави на Ора, ако се наложи.

“При това положение оставам само аз” — помисли си той.

— Мога да предвидя поне един диспут в близко бъдеще — заяви Васко.

— Осветли ме.

— Ще трябва да се споразумеем накъде отиваме — дали навън, към Хела, или обратно към Йелоустоун. Всички знаем какво мислиш ти по въпроса.

— Значи станахте “ние”, така ли?

— Ти си от малцинството, Скорп. Сега просто заявявам един факт.

— Не е задължително да се стига до конфронтация — обади се Хури. Гласът й беше тих и действаше успокояващо. — Васко иска да каже само, че според повечето управници Ора разполага с привилегирована информация и трябва да се отнасяме сериозно към онова, което ни казва.

— Което не означава, че са прави. Не означава, че ще намерим нещо от полза, когато стигнем до Хела — отвърна Скорпион.

— Трябва да има нещо в тази система — рече Васко. — Въпросните изчезвания… все трябва да означават нещо.

— Означават масова хипноза — каза Скорпион. — Означават, че хората виждат какво ли не, когато са отчаяни. Мислите, че на онази планета има нещо полезно? Чудесно. Отидете да разберете. И да ми обясните защо то не е променило с нищо положението на местните.

— Наричат ги “скътлъри” — поясни младежът.

— Изобщо не ме интересува как ги наричат. Важното е, че са унищожени. Това не ви ли говори нещичко? Не мислите ли, че ако в тази система имаше нещо полезно, те вече щяха да са го използвали и щяха да са още живи?

— Може би не е толкова лесно да бъде използвано — отговори Васко.

— Супер. И ти искаш да отидеш там и да видиш какво е това, което толкова са се страхували да използват, въпреки че алтернативата е била тяхното унищожение? Заповядай, върви. И ми изпрати картичка оттам. Аз ще бъда на двайсетина светлинни години.

— Уплашен ли си, Скорпион? — попита Васко.

— Не, не съм уплашен — отвърна прасето със спокойствие, което изненада дори самото него. — Просто съм предпазлив. Има разлика. Ще я разбереш някой ден.

— Васко искаше да каже само, че не можем да гадаем какво се е случило там, преди да посетим самото място — намеси се Хури. — Засега не знаем почти нищо за Хела и скътлърите. Църквите няма да позволят обичайните научни екипи да се приближат дотам. Ултрите не си пъхат носа прекалено дълбоко, защото печелят порядъчно от износа на безполезни скътлърови реликви. Но ние трябва да знаем повече.

— Повече — повтори Ора и после се засмя.

— Ако тя знае, че трябва да отидем там, защо не ни обясни причината? — възкликна Скорпион. И кимна към неопределената млечносива форма на детето. — Всичко това трябва да се намира някъде там, нали така?

— Тя не знае — отвърна Ана.

— Какво имаш предвид: че няма да ни каже засега или че никога няма да научи?

— Нито едното, нито другото, Скорп. Имах предвид, че това все още не й е разкрито.

— Не разбирам — промълви той.

— Предадох ти какво каза Валенсин: всеки ден, когато погледне Ора, стига до различен извод за нейното развитие. Ако беше нормално дете, все още нямаше да е родена. Нямаше да говори. Нямаше дори да диша. През някои дни тя като че ли има езиковите умения на тригодишно дете. През други дни сякаш едва е навършила годинка. Той вижда как различни мозъчни структури се образуват и изчезват, също като облаци, Скорп. Тя се променя дори докато седим сега тук. Главата й е като фурна. Като имаш предвид всичко това, все още ли си изненадан, че не е в състояние да ти обясни точно защо трябва да отидем на Хела? Все едно да попиташ някое дете защо има нужда от храна. То може да ти каже само, че е гладно. Нищо повече.

— Какво искаше да кажеш с думата “заключено”?

— Искам да кажа, че всичко е там вътре — отвърна Хури, — всички отговори или поне всичко, което трябва да знаем, за да стигнем до тях. Но те са кодирани, сбити прекалено нагъсто, за да бъдат разгърнати от мозъка на едно дете, дори да е на две или три години. Тя ще започне да използва съзнателно тези спомени, след като поотрасне.

— Ти обаче си пораснала — заяви Скорпион. — И можеш да надзърташ в главата й. Разгърни ги ти.

— Не става така. Аз виждам само онова, което тя разбира. Онова, което получавам от нея — във всеки случай през повечето време, — са детински възгледи за нещата. Простички, кристално ясни, ярки. Единствено в основните цветове. — В полумрака Скорпион видя усмивката й. — Само да можеше да видиш колко ярки са цветовете за децата.

— Аз по принцип не виждам особено добре цветовете.

— Можеш ли за пет минути да престанеш да мислиш, че си прасе? — попита Хури. — Наистина ще е много добре, ако всичко не се свежда непрестанно до това.

— За мен обаче се свежда. Съжалявам, ако ти е неприятно.

Чу въздишката й.

— Искам да кажа само, че не можем да гадаем доколко важна е Хела, преди да отидем там. И ще трябва да го направим предпазливо, а не с развети знамена. Ще трябва да разберем от какво се нуждаем, преди да го поискаме. И ще трябва да бъдем готови да го вземем, ако е необходимо, и при това да се погрижим да го направим както трябва още от първия път. Но първо трябва да отидем там.

— Ами ако се окаже, че най-лошото, което сме можели да направим, е да отидем там? Ако всичко това е капан, улесняващ задачата на инхибиторите?

— Тя работи за нас, Скорп, не за тях.

— Това е само наше предположение.

— Тя ми е дъщеря. Не мислиш ли, че все пак имам някаква представа за намеренията й?

Васко ги прекъсна, като докосна Скорпион по рамото.

— Мисля, че е добре да видите това — каза той.

Прасето погледна към бойното поле и веднага видя онова, което бе забелязал младежът. И то не беше добро. Първоначалната траектория на лъча на оръжието от оръжейната беше изкривена, сякаш бе достигнал до водна повърхност. Не се виждаше абсолютно нищо в точката, където лъчът променяше посоката си, но не беше нужно кой знае какво въображение, за да се стигне до извода, че там се намира някакъв скрит фокус на инхибиторска енергия. От оръжието не беше останало нищо, за да се промени целта и да се стреля отново; сега не оставаше нищо друго, освен да стоят и да гледат какво ще стане с отклонения лъч.

Скорпион разбра, че той няма да се насочи просто към междузвездното пространство и да изчезне в нощта, без да причини никаква вреда.

Врагът не действаше по този начин.

Не се наложи да чакат дълго. Лъчът одраска края на най-близката до Арарат луна, проправяйки си път през стотици километри от нейната кора, и излезе от другата страна. Луната започна да се разпада на части като пъзел. Нажежена до червено огнена маса бликна от раната, бавно като насън. Ставащото приличаше на ускорено прожектиране на разтварянето на цвете с червена сърцевина при изгрева на слънцето.

— Не е на добро — обади се Хури.

— Все още ли мислиш, че това се случва в съответствие с някакъв план? — попита Васко.

От поразената луна до орбитата й се проточи вишневочервено пипало. Скорпион наблюдаваше изумен, питайки се какво ще означава това за хората на повърхността на Арарат. Изсипването дори само на няколко милиона тона чакъл в океана щеше да има ужасни последствия за останалите там, но отломките от луната щяха да бъдат несравнимо повече.

— Не знам — отвърна Скорпион.

Малко по-късно от конзолата се чу друго позвъняване.

— Кодирано включване на Рьомонтоар — обяви Васко. — Да го свържа ли?

Скорпион кимна в знак на съгласие. На конзолата се появи замъгленият, потрепващ образ на Рьомонтоар. Трансмисията беше силно компресирана, образът често замръзваше неподвижно, докато Рьомонтоар продължаваше да говори.

— Съжалявам — каза той, — но не се получи така добре, както се надявах.

— Много ли е зле? — произнесе само с устни Скорпион.

Рьомонтоар все едно не го чу.

— Както изглежда, преследва ви малка група инхибиторски машини — продължи той. — Не толкова голяма, колкото глутницата, която ни погна от Делта Павонис, но не е и нещо, на което може да не обръщате внимание. Приключихте ли с тестването на хипометричното оръжие? Сега това трябва да стане приоритетната ви задача. Няма да е лоша идея да включите в действие и останалата част от машинарията. — Рьомонтоар направи пауза, образът му се разкъса и после отново се събра. — Има нещо, което трябва да знаете — додаде той. — Провалът беше мой. Няма нищо общо с броя на оръжията от оръжейната в нашия арсенал. Дори да ми ги бяхте дали всичките, изходът щеше да е същият. Всъщност стана по-добре, че не ми ги дадохте. Инстинктът ти свърши добра работа, мистър Пинк. Радвам се, че можахме да поговорим, преди да тръгна. Все още имате шанс. — Усмихна се; изражението му изглеждаше насилено както винаги, но Скорпион го посрещна с благодарност. — Може да се изкушите да отговорите на тази трансмисия. Препоръчвам ви да не го правите. Вълците ще опитват да установят по-точно позицията ви и един ясен сигнал няма да ви направи добра услуга. Довиждане и късмет.

Това беше краят на предаването.

— Мистър Пинк ли? — учуди се Васко. — Кой е мистър Пинк?

— С него се познаваме отдавна — промълви Скорпион.

— Той не каза нищо за себе си — намеси се Хури. — Не каза какво мисли да прави.

— Не мисля, че го е сметнал за уместно — поясни Скорпион. — Ние не можем да направим нищо, за да им помогнем. А те направиха каквото могат за нас.

— Но то не беше достатъчно добро — заяви Малинин.

— Може би — отвърна Скорпион. — Но въпреки това беше по-добро от нищо, ако питаш мен.

— Той спомена за някакъв разговор — каза Хури. — С какво беше свързан?

— С мен и мистър Клок — отговори Скорпион.

Хела, 2727 година

След като й взе кръв, главният лекар я заведе до стаята й. Беше малко помещение, намиращо се на около една трета от височината на Клоктауър. Имаше прозорец с витраж, малко легло със спартански вид и нощна масичка. Към стаята имаше малко разширение с умивалник и тоалетна.

— Надявам се, не сте очаквали лукс — каза Грьолие.

— Не съм очаквала нищо — увери го Рашмика. — Допреди няколко часа очаквах, че ще работя в ремонтна група за “Желязната Катрин”.

— В такъв случай не можете да се оплачете, нали?

— Не съм имала подобни намерения.

— Изиграйте правилно картите си и ще ви осигурим нещо по-добро.

— Това е всичко, от което се нуждая.

Грьолие се усмихна и си тръгна. Тя не каза нищо, когато той излезе. Не й хареса, че й взе кръв, но нямаше как да откаже. Не ставаше въпрос само за това, че й се гадеше от цялата работа около църквите и кръвта — знаеше прекалено много за индоктриналните вируси, които бяха неотменна част от адвентистката вяра — а и за нещо друго, нещо, свързано със собствената й кръв и усещането, че е била насилена, когато изтеглиха част от нея за изследване. Спринцовката беше празна, преди да изтегли кръвта, което означаваше — но само при условие че иглата беше стерилна, — че не беше опитал да вкара във вените й индоктриналния вирус. Това щеше да бъде насилие от друг тип, но не непременно по-лошо от първото. Мисълта, че беше взел от кръвта й, беше не по-малко разстройваща.

Но защо този факт я притесняваше толкова? Постъпката беше съвсем логична, поне на територията на “Лейди Моруина”. Всичко тук се управляваше от кръвта, затова нямаше как да се възпротиви на искането да й вземат кръв за изследване. Трябваше да бъде благодарна, че бяха спрели дотук.

Но не изпитваше благодарност. По-скоро изпитваше страх, без да знае защо.

Седна в самота. Сред тишината в стаята, окъпана в гробовната светлина, влизаща през цветните стъкла на прозореца, Рашмика се почувства отчайващо самотна. Дали всичко дотук не беше грешка? Сега, след като се беше озовала в самото й сърце, църквата вече не й се струваше толкова далечен, абстрактен обект. Приличаше й повече на машина, на нещо, способно да вреди на онези, които се отклоняват прекалено близо до собствените й движещи се части. Въпреки че никога не се беше стремила конкретно към Куейч, беше станало очевидно, че само някой от намиращите се особено високо в адвентистката йерархия ще е в състояние да разкрие истината за Харбин. Беше предвидила обаче, че пътят дотам ще е опасен и ще изисква много време. Беше се примирила, че я чака дълго, бавно, обезсилващо волята разследване, трудно напредване през пластовете на администрацията. Очакваше да започне като работник, разчистващ пътя, от възможно най-ниската позиция.

Но се беше озовала тук, в пряка служба на Куейч. Трябваше да е щастлива от късмета си. Вместо това се чувстваше манипулирана, сякаш се беше подготвила да играе честно някаква игра, но друг бе замижал, за да й даде възможност да победи. На едно ниво й се искаше да обвини Грьолие, но знаеше, че той не е единственият. Имаше още нещо. Дали беше изминала целия този път, за да намери Харбин или за да се срещне с Куейч?

За първи път не беше съвсем сигурна.

Започна да прелиства куейчистката литература, търсейки нещо, което да й помогне да разкрие загадката. Но литературата представляваше обичайният боклук, който беше презряла от момента, когато се бе научила да чете: изчезванията на Халдора като послания от Бог, наближаване на някакво неопределено събитие, чиято природа зависеше от функцията на текста, в който се споменаваше за него.

Ръката й се поколеба върху корицата на една от брошурите. Тук беше изобразен адвентисткият символ: странният скафандър, излъчващ светлина, видян като силует на фона на изгряващото слънце, като светлинните лъчи се удрят в отворите му. Скафандърът имаше любопитен изглед, сякаш беше запоен и нямаше видими снадки или шевове. Сега вече в нея не остана никакво съмнение, че това бе същият костюм, който видя в мансардата на първосвещеника.

После се замисли за името на катедралата: “Лейди Моруина”.

Разбира се. Всичко дойде на мястото си в главата й с ослепителна яснота. Моруина беше любимата на Куейч преди идването му на Хела. Всеки, който беше чел тяхното писание, го знаеше. Всички знаеха също така, че с нея се беше случило нещо ужасно, докато била затворена в някакъв странен скафандър. Скафандър, който бил всъщност инструмент за наказание, изобретен от ултрите, за които бяха работили Куейч и Моруина.

Същият костюм, който беше видяла в мансардата; същият, който я беше накарал да се почувства толкова зле.

Тогава беше прогонила този страх като необясним, но сега, докато стоеше съвсем сама, мисълта, че се намира в една и съща сграда с костюма, я изпълни с ужас. Искаше й се да бъде колкото се може по-далеч от него.

“В него има нещо” — помисли си Рашмика. Той беше нещо повече от прост инструмент за сплашване на идващите да преговарят.

Един глас се обади:

[Да. Да, Рашмика. Ние сме вътре в костюма.]

Тя изтърва брошурата и ахна от ужас. Гласът не беше плод на въображението й. Беше тих, но съвсем ясен, абсолютно точен. А липсата на резонанс показваше, че бе прозвучал в главата й, а не в стаята.

— Нямам нужда от това — произнесе на глас тя, с надеждата да разруши магията. — Грьолие, копеле такова, в онази игла имаше нещо, нали?

[На иглата нямаше нищо. Ние не сме халюцинация. Нямаме нищо общо с Куейч или неговото писание.]

— Тогава кои сте, дяволите да ви вземат?

[Кои сме ли? Знаеш кои сме, Рашмика. Ние сме тези, заради чието намиране измина целия този път. Ние сме сенките. Ти дойде да преговаряш с нас. Не си ли спомняш?]

Тя изруга, после заудря главата си във възглавницата върху леглото.

[Това няма да доведе до нищо добро. Моля те, престани, преди да си се наранила.]

Тя изръмжа и затисна с юмруци главата си от двете страни.

[Това също няма да помогне, Рашмика. Наистина ли все още не разбираш? Ти не полудяваш. Ние просто намерихме начин да стигнем до главата ти. Разговаряме също така и с Куейч, но цялата тази машинария в главата му не му помага. Трябва да бъдем дискретни, да му шепнем, когато е сам. Но ти си различна.]

— В моята глава няма никаква машинария. И не знам нищо за никакви сенки.

Гласът промени тона си, настройвайки тембъра и резонанса така, че да звучи сякаш малък, спокоен приятел шепне поверителни неща в ухото й.

[Но ти наистина знаеш, Рашмика. Просто още не си си припомнила. Ние виждаме всички барикади в главата ти. Те започват да падат, но все още е нужно известно време. Всичко обаче е наред. Дълго чакахме, докато намерим приятел. Можем да почакаме още малко.]

— Мисля, че се налага да повикам Грьолие — заяви Рашмика.

Преди да излезе, главният лекар й беше показал как да получава достъп до пневматичната система за интеркома на катедралата. Тя се приведе над леглото, към нощната масичка. Над нея имаше закрито с решетка табло.

[Не, Рашмика] — предупреди я гласът. — [Не го викай. Той просто ще се вторачи още по-съсредоточено върху теб, а ти не искаш това, нали?]

— И защо? — попита момичето.

[Защото тогава ще открие, че не си тази, за която се представяш. А точно това не искаш в никакъв случай.]

Ръката й се поколеба над бутона. Защо да не го натисне и да не повика главния лекар? Копелето определено не й харесваше, но гласовете в главата й й допадаха още по-малко.

Но това, което спомена гласът, й напомни за взетата кръв. Представи си Грьолие, докато изтегляше червената същност от тялото й за изследванията си.

[Да, Рашмика, това е само част от всичко. Все още не го виждаш, но след като анализира кръвта ти, го очаква истински шок. Но може да остави нещата дотук. Нали не ти се иска да започне да се прокрадва в главата ти със скенери? Тогава ще намери нещо действително интересно.]

Ръката й все още висеше над интеркома, но Рашмика вече знаеше, че няма да натисне бутона. Гласът имаше право: онова, което наистина не желаеше, беше Грьолие да прояви още по-голям интерес към нея, който не се ограничава само с вземането на кръвни проби. Не знаеше причината за това; достатъчно беше обаче да знае, че не иска.

— Страх ме е — призна тя и отдръпна ръка от нощната масичка.

[Не е нужно. Ние сме тук, за да ти помагаме, Рашмика.]

— На мен ли? — учуди се тя.

[На всички вас] — отвърна гласът. Тя усети как той се отдръпва и я оставя сама. — [Единственото, което искаме в замяна, е една малка услуга.]

След това тя опита да заспи.

Междузвездното пространство, 2675 година

Скорпион надникна през рамото на техника. Към едната стена беше залепен голям подвижен екран, съвсем ново производство на фабриките. На него се виждаше напречно сечение на кораба, подкрепено от последния вариант на начертаната на ръка карта, използвана за проследяване появите на капитана. Вместо на космически кораб, тя напомняше увеличена средновековна илюстрация по анатомия. Техникът постави кръстче в близост до мястото, където се събираха няколко тунела, недалеч от един от пунктовете за слушане.

— Нещо приятно за съобщаване? — попита Скорпион.

Другото прасе издаде уклончив звук.

— Вероятно не. Цял ден получаваме фалшиви сигнали от този участък. Близо до сектора има гореща трюмна помпа. Непрекъснато трака и активира нашите “слушалки”.

— Все пак по-добре да проверявате какво става, за всеки случай — посъветва Скорпион.

— Един екип вече слиза натам. Всъщност те изобщо не са били далеч.

Скорпион знаеше, че екипът ще отиде там със скафандри, защото не се знаеше дали няма да се натъкнат на пробив, дори дълбоко в кораба.

— Кажи им да бъдат внимателни — рече той.

— Казах им, Скорп, но биха могли да бъдат дори още по-внимателни, ако знаеха за какво точно трябва да внимават.

— Не е нужно да знаят.

Техникът-прасе сви рамене и се върна към работата си в очакване на дисплея му да се появи друг акустичен или барометричен сигнал.

Мислите на Скорпион полетяха към хипометричното оръжие, което се движеше в своята шахта, подобно на тирбушон съоръжение с безброй тънки сребърни плочки. Дори когато беше неподвижно, то изглеждаше някак не на мястото си тук — дисхармонично присъствие в кораба. Беше като снимка на невъзможна твърда маса, един от онези изкривени триъгълници или вечно издигащи се нагоре стълби; нещо, което изглежда достатъчно правдоподобно на пръв поглед, но при по-внимателно взиране създава впечатление за нож, забит и извит в определена част на главния мозък — област, отговаряща за справяне с изображенията от външния свят, област, боравеща с механиката на това, което работи и не работи. Най-лошо беше, когато се движеше. Скорпион трудно успяваше да гледа мятащата се, извиваща се, невероятно сложна многосъставност на оръжието. Някъде сред това бляскаво движение имаше точка или област, където се извършваше нещо подло с основната структура на пространство-времето. Тя се подлагаше на малтретиране.

Скорпион не се изненада, че технологията е извънземна. Оръжието — и другите две като него — беше сглобено в съответствие с указанията, предадени на конджоинърите от Ора, преди Скейд да я открадне от утробата на Хури. Указанията бяха точни и обстойни, поредица от недвусмислени математически предписания, в които обаче липсваше какъвто и да било контекст — нямаше и намек за това как функционира оръжието или какъв модел на реалността трябва да се приложи, за да може да функционира. Инструкциите казваха просто как да се построи и настрои, за да работи. По-добре обаче беше да не се пита как или защо, тъй като дори да бяха в състояние да разберат отговорите, те несъмнено щяха да са доста разстройващи.

Единственият друг намек за контекст беше следният: хипометричното оръжие представляваше общ клас технологии, обикновено разработвани от галактически култури от прединхибиторския период през второто или третото милионолетие от тяхната история. Информацията на Ора намекваше, че зад тях лежат пластове други технологии, които обаче не могат да бъдат събрани с човешки средства. Оръжията в този теоретичен арсенал имаха същото абстрактно родство с хипометричното съоръжение, както изтънченият компютърен вирус с каменната брадва. Дори само проумяването как такива оръжия са по някакъв начин вредни за нещо донякъде аналогично на неприятел изискваше толкова обемно префасониране на човешкото съзнание, че щеше да бъде безсмислено да го наричат повече “човешко”.

Посланието беше: правете най-доброто с това, което имате.

— Екипите са там — обяви другото прасе и притисна някакъв микрофон до малкото си, напомнящо сладкиш ухо.

— Откриха ли нещо?

— Отново трюмната помпа.

— Спрете я — каза Скорпион. — Ще се оправим с нея по-късно.

— Да я спрем ли, сър? Тази помпа е от списък едно.

— Знам. Вероятно ще ми кажеш, че не е изключвана от двайсет и три години.

— Изключвана е, сър, но винаги след като изпълняваната от нея дейност бъде поета от заместник. В момента не разполагаме с подходящ заместник, а докато свалим долу друга помпа ще минат дни. Всички екипи са заети с други задачи.

— Колко зле може да се отрази това?

— Много. Ако не инсталираме помпа, която да я замества, ще изгубим три-четири нива за броени часове.

— В такъв случай явно ще се наложи да ги изгубим. Оборудването ви достатъчно добро ли е, за да улавя звуците от въпросните нива, след като бъдат наводнени?

Техникът се поколеба за момент, но Скорпион знаеше, че професионалната гордост в крайна сметка ще победи.

— Това не би трябвало да е проблем.

— Тогава нека насочим вниманието си към светлата страна. Тази течност трябва да дойде отнякъде. Най-вероятно ще отнемем част от товара от някои други помпи.

— Да, сър — отвърна прасето, по-скоро примирено, отколкото убедено.

То даде заповед на екипа да пожертва въпросните нива. Наложи се да повтори инструкциите няколко пъти, преди работниците да се убедят, че говори сериозно и действа по нареждане на Скорпион.

Скорпион разбираше резервите му. Поддръжката на трюмните помпи беше много сериозно нещо на борда на “Носталгия по безкрая” и изключването на някоя от тях никога не се правеше току-така. Веднъж щом дадено ниво бъдеше наводнено с химическите течности и ексудати на Капитана, обикновено беше много трудно да бъде върнато в състояние, годно за употреба от хората. Сега обаче настройката на оръжието беше по-важна. Изключването на помпата беше по-логично от изключването на подслушващата апаратура в сектора. Ако загубата на три-четири нива означаваше да имат реалистична надежда да разгромят преследващите ги вълци, цената нямаше да е много висока.

Светлините отслабнаха, дори постоянният фонов шум от трюмните помпи стана по-приглушен. Оръжието произведе изстрел.

Докато се въртеше, набирайки нужната скорост, то се превърна в безшумна, подобна на колона мъгла от движещи се части, в бляскава вихрушка. Във вакуум то се движеше с ужасяваща бързина. Изчисленията бяха показали, че дефектът само в една миниатюрна частица на хипометричното оръжие стига “Носталгия по безкрая” да бъде разкъсана на парчета. Скорпион помнеше колко грижливо го бяха сглобявали конджоинърите и сега разбираше защо.

Следваха дословно инструкциите за настройката. Тъй като тя зависеше извънредно много от поносимостта на атомно ниво, поне така беше обяснил Рьомонтоар, не можеше да има две напълно еднакви версии на оръжието. Също като ръчно изработените пушки, всяко щеше да има свой откат, неизбежен ефект при производството, който трябваше да бъде пресметнат и след това — компенсиран. Но при хипометричното оръжие не ставаше въпрос само за компенсиране, а по-скоро да се намери връзка между причина и следствие в определени граници на очакванията. Веднъж щом този модел бъдеше определен, оръжието можеше на теория да произведе своя ефект почти навсякъде, като пушка, способна да стреля във всички посоки.

Скорпион вече го беше виждал в действие. Не беше необходимо да разбира как работи, а само какво прави. Беше чул звуковите гръмове, при които сферични обеми от атмосферата на Арарат преставаха да съществуват (или, както можеше да се предположи, се трансформираха или се разпределяха някъде другаде). Беше видял как от морето беше отделено полусферично парче; споменът за надвисналата водна стена го караше — дори сега — да потреперва от необяснимото, противоестествено явление, на което бе станал свидетел.

Технологията, както беше обяснил Рьомонтоар, беше невероятно опасна и непредсказуема. Дори когато беше правилно произведено и настроено, хипометричното оръжие можеше да се обърне срещу своя създател. Донякъде беше като да стиснеш кобра за опашката и да шибаш с нея враговете си, като се надяваш змията да не се извие и да не ухапе ръката, която я държи.

Проблемът беше, че се нуждаеха от тази змия.

Слава Богу, не всички аспекти от функционирането на хипометричното оръжие бяха съвсем непредвидими. Обсегът му на действие беше ограничен до няколко светлинни часа от самото оръжие и съществуваше приемливо добре определена връзка между скоростта на въртене на оръжието около собствената му ос (измерена посредством параметър, за който Скорпион дори не желаеше да мисли) и радиален обсег в дадена посока. По-трудно можеше да се предвиди посоката, в която ще бъде изстрелян унищожителният мехур и физическите измерения на действието на въпросния мехур.

Процедурата по тестването изискваше да се установи ефектът от изстрелването. Това не би било трудно, ако се намираха на планета: строителите на оръжието просто щяха да настроят скоростта на въртенето му около оста така, че ефектът да се прояви на безопасно разстояние, а след това да предположат какви ще са неговите измерения и посока на действие. След осъществяването на изстрел щяха да изследват предсказаната зона на действие за индикации, показващи, че сферичен пространствено-времеви мехур — в това число и материята в него — просто е престанал да съществува.

В открития космос обаче настройването на хипометричното оръжие беше много по-трудна задача. Не съществуваха сензори, способни да доловят изчезването на няколко атома междузвезден газ в няколко кубически метра вакуум. Следователно, единственото практическо решение беше да опитат да настроят оръжието вътре в самия кораб. Разбира се, това беше страшно опасно: ако мехурът се появеше в сърцевината на някой от конджоинърските двигатели, корабът щеше да бъде унищожен на мига. Но настройване на оръжие по време на полет беше правено и преди, по думите на Рьомонтоар, и при този процес нито един от корабите му не беше пострадал.

Единственото, което не бяха направили веднага, беше да изберат цел вътре в кораба. Възнамеряваха да изпробват действието му върху обвивката на кораба, на безопасно разстояние от жизненоважните му системи. В такъв случай процедурата трябваше да предизвика оръжието, все още с оригиналните си координати, да генерира малък, незабелязан мехур на унищожение извън корпуса. След това щяха да стрелят многократно с него, настройвайки всеки път по мъничко скоростта на въртене около оста му, като намаляват радиалното разстояние и така приближават мехура все повече до корпуса. Там навън не можеха да го видят; можеха само да предполагат, че се приближава, без никога да са сигурни дали всеки момент ще засегне корпуса на кораба или е все още на стотици метри разстояние. Все едно канеха зъл дух на спиритичен сеанс: моментът на появата му пораждаше едновременно очакване и страх.

Районът на изпробването около оръжието беше изолиран до самата обвивка на кораба, без автоматичните контролни системи. Всички, които все още не бяха замразени, бяха преместени възможно най-далеч от него. След всеки изстрел, тоест след всеки наподобяващ гърчене и съпроводен с отскачане колапс на мятащите се механизми, техниците на Скорпион обмисляха задълбочено събраните факти, за да преценят дали някакво сферично парче от кораба с диаметър един метър току-що не бе престанало да съществува. Процесът на фината настройка продължаваше по този начин, техниците променяха отново и отново по мъничко параметрите на оръжието и се вслушваха в резултатите.

Осветлението притъмня отново.

— Долавям нещо — обади се миг по-късно техникът. Скорпион видя, че на екрана му се появиха множество червени индикатори. — Идват сигнали от…

Но техникът не успя да довърши изречението си. Думите му бяха заглушени от надигащ се рев, шум, който не приличаше на нищо, което Скорпион бе чувал досега в “Носталгия по безкрая”. Това не беше писъкът на въздуха, излизащ през намиращ се наблизо пробив, не беше стон от разбита структура. Много повече напомняше ниски, изпълнени с агония вокали, издадени от някакъв огромен звяр, който е ранен.

Стонът започна да отслабва, като отзвучаваща гръмотевица.

— Мисля, че постигнахте желания ефект — рече Скорпион.

Слезе долу да го види лично. Оказа се много по-лошо, отколкото се бе опасявал: не ставаше въпрос за откъсването на еднометрово парченце от кораба, а за зейнала, широка петнайсет метра рана, чиито току-що срязани ръбове блестяха в ярък сребърен цвят. Зеленикави течности валяха из празнината от прекъснатите тръби; един електрически кабел се мяташе напред-назад из празното пространство, пръскайки във всички посоки искри всеки път, когато се допреше до метална повърхност.

“Можеше да бъде и по-лошо” — рече си Скорпион. Унищожената част от кораба не включваше нито едно от обитаемите пространства или жизненоважните системи. Усещаше се лека загуба на въздушно налягане, тъй като въздухът на това място бе изчезнал, но иначе оръжието не беше нанесло кой знае какви поражения на кораба. Но това очевидно не можеше да се каже и за Капитана. Някаква част от нервната му система явно бе минавала през засегнатия обем и станалото несъмнено му бе причинило болка. Силата й можеше да се определи трудно, както и дали беше преминала или все още продължаваше. Може би нямаше точен човешки аналог. А ако имаше, Скорпион не беше сигурен, че иска да го разбере, защото за първи път му беше дошла наум следната смущаваща мисъл: ако Капитанът беше усетил такава болка от увреждането на нищожна част от кораба, какво щеше да стане, ако се случеше нещо много по-лошо?

Да, можеше да бъде и по-лошо.

Посети техниците, които настройваха оръжието, попивайки с поглед нервните им изражения и жестове. Очакваха мъмрене, в най-добрия случай.

— Изглежда, се оказа доста по-голямо от метър — рече той.

— Никога не сме били сигурни какво точно ще стане — обади се ръководителката им. — Можехме само да гадаем и да се надяваме…

— Знам — прекъсна го Скорпион. — Никой не е казвал, че ще е лесно. Но сега, след като вече разполагате с тази информация, можете ли да настроите оръжието така, че да служи на по-практически цели?

На лицето на жената се изписаха едновременно облекчение и съмнение, сякаш все още не вярваше, че Скорпион няма намерение да я наказва.

— Така мисля… благодарение на току-що наблюдавания резултат… разбира се, все още няма гаранции…

— Аз и не очаквам да има такива. Очаквам само да правите най-доброто, което можете.

Тя кимна.

— Разбира се. А изпробването?

— Продължавайте. Няма как, нуждаем се от това оръжие, колкото и неприятно да е да го използваме.

ТРИЙСЕТ И ПЕТ

Хела, 2727 година

Първосвещеникът я беше извикал в мансардата си. Когато пристигна, Рашмика видя с облекчение, че е сам и от главния лекар няма и следа. Не си падаше по компанията на първосвещеника, но дебнещото внимание на личния му лекар й беше още по-неприятно. Подозираше, че той се промъква някъде из “Лейди Моруина”, зает с кръвните си дела или с някоя от другите неописуеми практики, които му приписваха.

— Добре ли се настанихте? — попита Куейч, след като тя зае мястото си сред гората от огледала. — Надявам се да е така. Много съм впечатлен от вашата проницателност, мис Елс. Грьолие е бил осенен от истинско вдъхновение, като предложи да ви извикаме тук.

— Радвам се, че мога да ви бъда от полза — отговори Рашмика.

Беше си приготвила малко чай. Пое с треперещи ръце порцелановата чаша. Нямаше апетит — мисълта, че се намира в една стая с железния костюм беше достатъчна да я изнерви, — но трябваше да създава впечатление, че е спокойна.

— Да, имахме истински късмет — додаде Куейч. Беше почти неподвижен, мърдаха само устните му. Въздухът в мансардата беше по-хладен от обикновено и при всяка негова дума от устата му излизаше пара. — Почти прекалено голям, може да се каже.

— Не разбирам какво искате да кажете, господин първосвещеник?

— Погледнете към масата — отвърна той. — Малахитовата кутия до чаения сервиз.

Рашмика не я беше забелязала до този момент, но беше сигурна, че тя не бе там при предишните й посещения мансардата. Кутията стоеше на малки крачета, напомнящи кучешки лапички. Вдигна я — стори й се по-лека, отколкото беше очаквала — и се зае с металните катарами със златен цвят. Капакът се отвори. Вътре имаше много хартия: листове и пликове с всякакви цветове и надписи, подредени спретнато и хванати с ластик.

— Отворете ги — каза първосвещеникът. — Хвърлете им един поглед.

Момичето взе връзката, свали ластика. Хартията се пръсна по масата. Избра един лист напосоки и го разгъна. Лилавата хартия беше толкова тънка, толкова прозрачна, че беше изписана само от едната страна. Разпозна четливо подредените букви още щом ги видя от обратната страна. Тъмноаленият почерк беше нейният: детински, но въпреки това нямаше как да го сбърка.

— Това е моята кореспонденция — промълви Рашмика. — Писмата ми до спонсорираната от църквата група за археологически изследвания.

— Изненадана ли сте да ги видите тук?

— Изненадана съм, че са били събрани и предложени на вашето внимание — отвърна тя, — но не и че това е могло да се случи. Все пак са адресирани до тяло, зависещо от адвентистката църква.

— Ядосана ли сте?

— Зависи. — Беше ядосана, но това съвсем не беше единствената й емоция. — Чел ли ги е някой от изследователската група?

— Първите няколко — отговори Куейч. — Но почти всички останали бяха пренасочвани, преди да стигнат до изследователите. Не го приемайте лично: те и така получават предостатъчно ексцентрична литература. Ако трябваше да отговарят на всичко, нямаше да им остава време да правят нищо друго.

— Аз не съм ексцентричка — заяви момичето.

— Така е, но ако се съди по съдържанието на тези писма, излагате доста неортодоксална позиция по въпроса за скътлърите, не смятате ли?

— Ако смятате истината за неортодоксална позиция.

— Вие не сте единствената. Научният екип получава много писма от добронамерени любители. Повечето наистина са без каквато и да било стойност. Всеки си има любима теорийка относно скътлърите. За жалост никой от тях няма и представа от научни методи.

— Горе-долу същото казвам и аз за изследователските екипи — заяви Рашмика.

Дързостта й го разсмя.

— Не ви липсва самоувереност, а, мис Елс?

Тя събра хартията в не особено спретната купчинка и я напъха обратно в кутията.

— Не съм нарушила никакви правила с това — каза момичето. — Не ви казах за кореспонденцията си, защото никой не ме попита.

— Никога не съм казвал, че сте нарушили някакви правила. Това просто ме заинтригува, нищо повече. Прочетох писмата, видях как доводите ви съзряват с времето. Честно казано, мисля, че някои от повдигнатите от вас въпроси заслужават внимание.

— Много ми е приятно да го чуя.

— Не говорете толкова изкуствено. Аз съм напълно искрен.

— Това вас изобщо не ви интересува, господин първосвещеник. Никой в църквата не го интересува. А и защо да го интересува? Доктрината не позволява никакви други обяснения освен онова, за което четем в брошурите.

— Което е? — попита игриво Куейч.

— Че скътлърите са несъществена подробност, че унищожението им не е свързано с изчезванията. Ако изпълняват някаква теологична функция, тя е само за да се използват като напомняне да не сме надменни и да се подчертае спешната нужда от спасение.

— Унищожената извънземна култура в наши дни вече не е кой знае каква загадка, нали?

— Тук е станало нещо различно — настоя момичето. — Случилото се със скътлърите не е същото като случилото се с амарантинците или с която и да било от другите мъртви култури.

— Това ли е същината на вашето мнение?

— Мисля, че ще ни е от полза да знаем какво е станало — каза Рашмика и почука с нокти по капака на кутията. — Те са били изтребени, но никъде не личат отличителните белези на инхибиторите. Онзи, който е направил това, не е оставил почти никакви улики.

— Може би инхибиторите са бързали. Може би е било достатъчно, че са премахнали скътлърите, за да не се тревожат за останалите от тях културни придобивки.

— Те не действат така. Знам какво са направили с амарантинците. На Ризургам не е оцеляло нищо, което не се е намирало на десетки метри под скалите, умишлено поставено там. Знам какво е представлявало това, господин първосвещеник: била съм там.

Светлината се отрази в инструментите, които държаха очите му вечно отворени, когато той се обърна към нея.

— Били сте там?

— Исках да кажа — побърза да се поправи тя, — че съм чела толкова много за това и толкова съм размишлявала върху него, сякаш съм била там.

Потръпна: когато беше изрекла думите, бе изпитала абсолютната убеденост, че са верни.

— Проблемът е — рече Куейч, — че ако отстраним инхибиторите като вероятен агент в унищожението на Хела, трябва да бъде намерен друг отговорен за станалото. От философска гледна точка ние не обичаме да действаме така.

— Може и да не е елегантно — отвърна Рашмика, — но ако истината налага да се приеме наличието на друго… всъщност на трето действащо лице, би трябвало да имаме смелост да приемем доказателствата.

— И вие имате представа кое може да е въпросното трето действащо лице, доколкото разбирам?

Тя не се удържа и хвърли поглед към запоения скафандър. Първосвещеникът надали щеше да забележи това неволно отклонение на вниманието й, но въпреки това се ядоса на себе си. Чудесно щеше да е, ако можеше да контролира собствените си реакции така добре, както умееше да разчита другите хора.

— Нямам. Но имам известни подозрения.

Кушетката на първосвещеника се размърда и през огледалата премина вълна от съответни движения.

— Когато ми съобщи за първи път за вас — когато се появи вероятност да ми бъдете от полза, — Грьолие каза, че сте тръгнали на нещо като личен кръстоносен поход.

— Така ли?

— Според него той бил свързан с брат ви. Вярно ли е?

— Брат ми тръгна за катедралите — отвърна момичето.

— И вие се страхувахте за него, тревожихте се, защото известно време нямахте вести от него, и решихте да тръгнете по следите му. Това ли е историята?

Нещо в начина, по който произнесе “история”, не й допадна.

— Защо да не е това?

— Защото се питам доколко всъщност ви интересува брат ви. Наистина ли той е причината да изминете целия този път, Рашмика, или той просто ви даде възможност да оправдаете търсенията си, за да не изглеждат толкова тщеславни?

— Не знам какво имате предвид.

— Мисля, че сте се отказали от брат си още преди години. Мисля, че в сърцето си вече сте знаели, че него го няма. Онова, което ви интересува всъщност, са скътлърите и вашите идеи за тях.

— Това е нелепо.

— Тази връзка писма говори друго. Говори за мания, пуснала дълбоки корени, доста непривична за едно дете.

— Дойдох тук заради Харбин.

Той говореше със спокойната настойчивост на учител по латински, наблягащ върху някаква граматическа особеност.

— Дошла си тук заради мен, Рашмика. Дошла си на Пътя с намерението да се изкачиш до върха на управлението на катедралата, убедена, че само аз мога да дам отговор на твоите въпроси, отговорите, за които копнееш като наркоманка.

— Не аз се поканих тук — отговори тя с подобна на неговата настойчивост. — Вие ме доведохте тук, от “Желязната Катрин”.

— Ти щеше да намериш начин да стигнеш тук рано или късно, като къртица, която си пробива път до повърхността. Щеше да станеш полезна в някоя изследователска група и оттам да се свържеш с мен. Това щеше да ти отнеме месеци, може би — години. Но Грьолие — благословено да е подлото му сърчице — ускори нещо, което вече беше започнало.

— Лъжете се — заяви тя, усещайки, че ръцете й треперят. — Не съм искала да ви видя. Не исках да идвам тук. Защо това би означавало толкова много за мен?

— Защото си си набила в главата, че аз знам някои неща. Неща, които биха променили едно-друго.

Тя заопипва масата за кутията, без да поглежда натам.

— Ще я взема — обяви Рашмика. — Все пак тя си е моя.

— Писмата са твои. А кутията можеш да задържиш.

— Значи вече е свършено?

Той я погледна изненадано.

— Свършено ли, мис Елс?

— Споразумението. Периодът на службата ми.

— Не виждам защо да е свършено — отвърна първосвещеникът. — Както отбелязахте сама, никой не ви е задължавал да споменавате за интересите си към скътлърите. Не е извършено престъпление; не е предадена ничия вяра.

Дланите й оставяха потни петна по кутията. Не беше очаквала, че ще й позволи да я задържи. Цялата тази изгубена кореспонденция: тъжни, искрени послания от някогашната й личност към нейното настояще.

— Мислех, че ще останете недоволен — промълви тя.

— Но въпреки това мога да ви използвам. Между другото, в скоро време очаквам още ултри. Ще искам мнението ви за тях, вашите прозрения и наблюдения, мис Елс. Все още сте в състояние да правите това за мен, нали?

Тя се изправи, стиснала кутията. От тона на гласа му беше станало ясно, че аудиенцията й за деня е приключила.

— Може ли да попитам едно нещо? — промълви почти със заекване тя.

— Аз ви зададох доста въпроси. Не виждам защо и вие да не го направите.

Рашмика се поколеба. Още докато оформяше въпроса в главата си, възнамеряваше той да бъде свързан с Харбин. Първосвещеникът сигурно знаеше какво се е случило с него: не му струваше нищо да разбере истината от документацията на катедралата, дори никога да не бе виждал брат й. Но сега, когато моментът беше настъпил и първосвещеникът й бе разрешил да зададе въпроса си, тя разбра, че няма сила да стигне до края. И не просто защото се страхуваше да чуе истината: тя вече подозираше каква ще бъде. Плашеше я реакцията й, когато истината се разкриеше. Ами ако се окажеше, че действително не се интересуваше от Харбин чак толкова, колкото твърдеше? Ами ако казаното от първосвещеника беше вярно и Харбин наистина беше само извинение, прикриващо истинската причина за издирванията й?

Можеше ли да понесе това?

Рашмика преглътна с усилие. Почувства се съвсем малка, съвсем сама.

— Исках да ви попитам дали сте чували за сенките — произнесе тя.

Но първосвещеникът не каза нищо. И чак сега тя си даде сметка, че той не й беше обещал да отговори.

Междузвездното пространство, 2675 година

Три дни по-късно инхибиторската група навлезе в радиуса на действие на оръжието. Техниците смятаха, че се налага да направят още някои настройки, да изследват още от пространствените му параметри. От време на време оръжието правеше нещо чудновато и плашещо, отхапваше парче от нещо близко, когато се очакваше да се заеме с отстоящ на няколко астрономически единици обект. Понякога, което беше и най-плашещото, резултатите като че ли нямаха нищо общо с вложената енергия. Това оръжие подкопаваше времето и пространството, действайки според невероятно сложни и очевидно непрекъснато променящи се правила. Нищо чудно, че вълците нямаха в арсенала си нещо от този род. Може би бяха решили, че неприятностите от него са повече от ползата. Същата логика вероятно се отнасяше и за по-бързия от светлината двигател на Скейд. Страшно много неща бяха възможни на този свят, много повече, отколкото изглеждаше на пръв поглед. Много от тях обаче бяха вредни, както на индивидуално, така и на видово/галактическо културно ниво.

Светлините обаче продължаваха да отслабват, а оръжието продължаваше да действа, докато Скорпион водеше все така несмущавано вътрешния си диалог. Оръжието може и да правеше гротескни неща със самите основи на реалността, но единственото, което го интересуваше сега, беше какво ще направи с вълците. А то бавно отхапваше хапка след хапка от преследващия ги рояк.

Той не побеждаваше. Той оцеляваше. Засега това беше достатъчно.

Увита в обичайното сребристо юрганче, Ора лежеше в скута на майка си. На Скорпион тя все още изглеждаше плашещо дребна, подобна на кукла, чието място е на закътано в някой шкаф, а не изложена на всякакви опасности във външния свят. Имаше обаче още нещо: невъзмутимо усещане за неуязвимост, от което косъмчетата на тила му настръхваха. Усети го едва сега, когато очите й се отвориха напълно. Фокусирани и светли, като очите на хищна птица, попиващи всичко наоколо. Бяха златистокафяви, осеяни със златни и бронзови петънца, както и с точици, чийто цвят наподобяваше електриково синьо. Тя не се обръщаше. Те сондираха и извличаха. Те надзираваха.

Скорпион и останалите ръководители се бяха събрали в обичайната съвещателна зала и бяха насядали около тъмната огледална повърхност на масата. Той ги изучаваше един по един, изброяваше наум своите съюзници и съперници, както и онези, които все още не се бяха определили. Можеше да разчита на Антоанет, но тя се беше върнала на Арарат. Беше сигурен, че Блъд също би гледал на нещата като него самия, не непременно защото ги обмисляше, а защото за нелоялността се искаше въображение, а въображението не беше сред силните му страни. Той вече му липсваше. Налагаше се непрекъснато да си напомня, че някогашният му заместник не е мъртъв, а е просто недосегаем.

Бяха минали две седмици, откакто напуснаха Арарат. “Носталгия по безкрая” се отдалечаваше от системата на планетата с постоянно ускорение, като се плъзгаше между острите зъби на битката. През първата седмица корабът се бе отдалечил на дванайсет астрономически единици от планетата, достигайки една петдесета от скоростта на светлината. В края на втората седмица се движеше вече с една двайсет и пета от скоростта на светлината, а от Арарат я деляха почти петдесет астрономически единици. Скорпион вече усещаше това разстояние: като погледнеше назад, виждаше вместо Яркото слънце на Арарат, пе Еридани А, което ги беше топлило през последните двайсет и три години — само една доста ярка звезда, сто хиляди пъти по-бледа от това, което бяха съзирали от повърхността на планетата. Сега тя не изглеждаше по-ярка от бинарния си двойник, Бледото слънце или пе Еридани Б. Приличаха на две кехлибарени очи, изоставащи все по-назад зад лайтхъгъра, който напредваше през междузвездното пространство. Не можеше да види вълците — единствено сензорите успяваха да ги доловят едва-едва, при това с доста ограничена степен на сигурност. Нямаше обаче никакво съмнение, че те са зад тях. Трите хипометрични оръжия, с които вече разполагаха, непрекъснато правеха дупки сред преследващите ги елементи, но не бяха унищожили всички вълци.

Нямаше връщане назад. До този момент обаче курсът им се диктуваше единствено от плана на Рьомонтоар. Единствената цел на предначертаната от него траектория беше да им даде възможност да се отдалечат максимално от вълците при минимална вероятност пътищата им да се пресекат в някоя точка. Чак сега, две седмици по-късно, имаха възможност да променят курса си. Преследващите ги вълци нямаше да повлияят върху решението: Скорпион предполагаше, че в крайна сметка те ще бъдат изтребени до крак, дълго преди корабът да достигне целта си.

Изправи се и изчака да се възцари тишина. Без да казва нищо, извади ножа на Клавейн от калъфа. Приведе се и без да го включва, изряза с него два знака върху масата, по един от всяка страна на централната линия. Единият беше буквата “Й”, а другата “X”. Издълбаните в тъмния лак на масата букви имаха цвят на свинска кожа.

Всички го наблюдаваха, очаквайки от него да каже нещо. Вместо това Скорпион върна ножа в калъфа и седна на мястото си. После сплете пръсти зад врата си и кимна към Орка Круз.

Орка беше единственият останал му съюзник от дните в Казъм Сити. Тя изгледа един по един насядалите около масата, насочвайки подред към тях единственото си око. Черните й нокти драскаха по масата, докато изясняваше позицията си.

— Последните няколко седмици не бяха леки — започна Орка. — Всички бяхме принудени да жертваме едно или друго, плановете на всички ни бяха преобърнати. Някои изгубиха любимите си хора или станаха свидетели на разделянето на семействата си. Всичко, в което бяхме сигурни само преди месец, беше разбито на пух и прах. Навлизаме все по-дълбоко в непозната територия и не разполагаме с карта. Още по-зле — човекът, на когото имахме доверие, човекът, който щеше да прозре верния път, вече не е с нас. — Тя вторачи погледа си в Скорпион и изчака всички да погледнат към него. — Но въпреки всичко пак имаме лидер — продължи Орка. — Въпреки всичко имаме дяволски добър лидер, на когото Клавейн вярваше достатъчно, за да му повери управлението на Арарат по време на своето отсъствие. Човек, на когото би трябвало да се доверим да ни води, сега повече от всякога. Клавейн имаше вяра в неговата преценка. Мисля, че е време да последваме примера на стареца.

Уртон от „Оръжие на сигурността” поклати глава.

— Всичко това звучи добре, Орка. Никой от нас няма проблем с лидерството на Скорпион. — Тя произнесе думата “лидерство” силно натъртено, давайки възможност на присъстващите сами да си направят изводите какви проблеми можеха да имат с прасето. — Сега обаче искаме да чуем къде според теб би трябвало да отидем.

— Съвсем просто е — отвърна Орка Круз. — Трябва да отидем на Хела.

Уртон опита неуспешно да прикрие изненадата си.

— В такъв случай сме единодушни.

— Но само след като минем през Йелоустоун — допълни Круз. — Хела е… доста рисковано начинание, в най-добрия случай. Нямаме представа какво ще заварим там, ако изобщо има нещо. Затова пък знаем, че можем да спечелим от минаването си през Йелоустоун. Имаме капацитет да вземем още десетки хиляди замразени. Без проблеми още сто и петдесет хиляди. Става въпрос за човешки живот, Уртон. Там има хора, които можем да спасим. Съдбата ни дари с този кораб. Трябва да направим нещо с него.

— Вече евакуирахме системата Ризургам — отговори Уртон. — Да не говорим за седемнайсетте хиляди души от тази система. Ако питате мен, това е достатъчно.

— Подобно нещо никога не е достатъчно — заяви Круз.

Уртон махна с ръка през масата.

— Забравяш нещо. Системите в сърцевината на галактиката бъкат от ултри. Във всяка система, която ти дойде наум, има десетки, стотици кораби със същия капацитет за пренос на замразени хора, който има и “Безкраят”.

— Ти би ли поверила нечий живот на ултри? Значи си по-тъпа, отколкото изглеждаш — отсъди Орка.

— Разбира се, че бих им поверила — каза Уртон.

Ора се изсмя.

— Защо го направи? — попита Уртон.

— Защото излъга — обади се Хури. — Тя може да различи лъжата. Винаги я различава.

Един от представителите на бежанците, на име Ринцен, се изкашля тактично. Усмихна се, правейки всичко възможно да помири двете страни.

— Уртон искаше да каже, че това просто не е нейна работа. Мотивите и методите на ултрите може да са съмнителни — всички го знаем, — но остава фактът, че имат кораби и желание за клиенти. Ако положението в централните системи стане критично, тогава, ако мога да се изразя така, ще станем свидетели на класически случай, при който предлагането се определя от търсенето.

Круз поклати глава. Изглеждаше отвратена. Ако Скорпион беше влязъл в залата в този момент и трябваше да прецени какво се е случило единствено по нейното изражение, щеше да заключи, че някой току-що се е изходил по голяма нужда върху масата.

— Припомни ми — започна тя — колко ти струваше качването на този кораб от Ризургам?

Мъжът се вгледа в ноктите си.

— Нищо, разбира се… но не става дума за това. Ситуацията беше съвсем различна.

Светлината отслабна. Сега това се случваше на всеки няколко минути, при всяко завъртане и стрелба с оръжията; достатъчно често, за да престанат да се впечатляват, макар да не означаваше, че не забелязваха намаляването на осветлението. Всички знаеха какъв е изводът от това: вълците бяха все още след тях и продължаваха да се промъкват все по-близко до “Носталгия по безкрая”.

— Добре — продължи Круз, когато светлината възстанови предишната си яркост. — А какво ще кажеш за сега, когато беше евакуиран от Арарат? Колко кихна за тази привилегия?

— Пак нищо — призна Ринцен. — И пак не може и дума да става за сравнение между двете…

— Отвращаваш ме — заяви Орка. — В Мълч ми се налагаше да имам вземане-даване с разни отрепки, но ти си достоен за самостоятелна лига, Ринцен.

— Вижте — намеси се Кашиян, също представителка на бежанците, — никой не казва, че е редно ултрите да печелят от трагедията, причинена от вълците, но трябва да бъдем прагматични. Техните кораби при всяко положение ще бъдат по-подходящи за масово евакуиране от този. — Огледа се, подканяйки и другите да направят същото. — Тази стая може да изглежда горе-долу нормална, но в никакъв случай не е показателна за останалата част от кораба. Тя може да бъде сравнена по-скоро с твърда, суха перла сред калта в една стрида. Все още големи участъци от този кораб не са даже картографирани, камо ли годни за обитаване. И нека не забравяме, че положението е далеч по-лошо, отколкото при евакуирането от Ризургам. Повечето от седемнайсетте хиляди, които се качиха на борда преди две седмици, все още не са замразени. Живеят при неописуеми условия.

Потрепери, сякаш усетила цялата тази мизерия посредством осмоза.

— Ако искаш да говориш за неописуеми условия, опитай смъртта за няколко седмици и виж дали този вариант ще те устрои по-добре — отвърна Круз.

Кашиян поклати глава и погледна раздразнено към другите ръководители.

— С тази жена не може да се преговаря. Тя превръща всичко в обиди или абсурд.

— Може ли да кажа нещо? — обади се Васко Малинин.

Скорпион сви рамене, като погледна към него.

Младежът се изправи, приведе се над масата и се опря на нея с разперени пръсти.

— Няма да обсъждам логистиката на подпомагането на усилията за евакуиране населението на Ризургам — започна той. — Не смятам, че това ще промени нещо. Въпреки нуждите на онези бежанци, ние получихме ясни указания да не ходим там. Трябва да послушаме Ора.

— Тя не каза, че не трябва да ходим на Йелоустоун — намеси се Круз. — Каза само, че трябва да отидем на Хела.

Изражението на Васко беше сериозно.

— И мислиш, че има някаква разлика?

— Йелоустоун би могла да е първият ни приоритет, както казах. Това не изключва посещение до Хела, след като приключим с евакуирането.

— Но това ще отнеме десетилетия — каза Васко.

— Каквото и да направим, ще продължи десетилетия — настоя Орка, като се подсмихна. — Такава е природата на играта, момче. Свикни с нея.

— Знам каква е природата на играта — отвърна тихо Малинин, като с всичко й даде да разбере, че е допуснала грешка, като се обърна към него по този начин. — Наясно съм също така, че ни бяха дадени ясни указания да тръгнем към Хела. Ако Йелоустоун беше част от плановете на Ора, не мислиш ли, че тя щеше да ни го каже?

Всичко погледнаха към детето. Понякога Ора говореше: вече всички бяха свикнали с тънкото й, полуоформено грачене. Имаше дни обаче, когато не произнасяше нито дума или издаваше само детински звуци. Тогава, както и сега, тя като че ли превключваше в режим на извънмерна възприемчивост, и приемаше, вместо да дава. Развитието й беше ускорено, но не прогресираше гладко: имаше скокове, но не липсваха също така застои на място или връщане назад.

— Тя настоява да отидем на Хела — каза Хури. — Това е всичко, което знам.

— А какво казва за другата част? — попита Скорпион. — За преговорите със сенките?

— Тази информация просто се появи. Може би е отделил се спомен, който не е в състояние да разтълкува.

— Какво друго още се появи заедно с нея?

Ана го погледна, на път да отговори, но все още се колебаеше. Въпросът му, макар и да беше щастливо попадение, беше свършил работа.

— Усетих нещо, което ме уплаши — призна тя.

— Нещо във връзка със сенките ли?

— Да. Като преминал през вратата студ, като носещо ужас въздушно течение. — Хури сведе поглед и се взря в главата на своето бебе. — Тя също го усети.

— И това ли е всичко, което можеш да ми кажеш? — попита Скорпион. — Че трябва да отидем на Хела и да преговаряме с нещо, което плаши и двете ви до смърт?

— Просто посланието беше с предупреждение — поясни Ана. — То казваше да действаме предпазливо. Но казваше също така, че именно това трябва да направим.

— Сигурна ли си? — настоя Скорпион.

— Защо да не съм сигурна?

— Може да си го разтълкувала погрешно. Може би “носещото ужас въздушно течение” да е било там поради друга причина. Може би е трябвало да ни каже, че в никакъв случай не бива да имаме вземане-даване със… с въпросните сенки, каквото и да означава това.

— Може би, Скорп — отвърна Хури, — но в такъв случай защо изобщо ще споменава сенките?

— Или пък Хела — добави Васко.

Скорпион го изгледа, удължи момента.

— Свърши ли? — попита най-сетне той.

— Така мисля? — отговори младежът.

— В такъв случай смятам, че трябва да се вземе решение — заяви прасето. — Чухме всички аргументи. Можем да отидем на Хела, разчитайки евентуално там да има нещо, заслужаващо нашите усилия. Или да се отправим с този кораб към Йелоустоун и да спасим няколко хиляди живота гарантирано. Мисля, че всички сте наясно какво чувствам по този въпрос. — Кимна към буквите, които беше издълбал върху масата със стария нож на Клавейн. — Мисля, че знаете също така как би постъпил Клавейн при същите обстоятелства.

Никой не се обади.

— Има обаче един проблем — продължи Скорпион. — И проблемът е, че изборът не зависи от нас. Това не е демокрация. Единственото, което можем да направим, е да представим нашите аргументи и капитан Джон Браниган да реши.

Бръкна в един от джобовете на кожената си туника и измъкна шепата червен прах, който беше носил там дни наред.

Това беше ситно смлян железен окис, събран от една от машинните работилници — по-близко от това до марсианската почва нямаше как да намери на двайсет и седем светлинни години от Марс. Той потече измежду късите му дебели пръсти, докато той стоеше прав с протегната към центъра на масата ръка, между “Й” и “X”.

Това беше съдбоносният миг, знаеше го много добре. Ако не се случеше нищо — ако корабът не сигнализираше незабавно намеренията си, като насочеше недвусмислено прахта към едната или другата буква, с него беше свършено. Колкото и да искаше да се погрижи за нещата докрай, щеше да се провали, превръщайки се сам в повод за подигравки. Клавейн обаче никога не беше бягал от подобни моменти. Целият му живот го беше носил от един кризисен момент към друг.

Скорпион вдигна очи. Прахта беше започнала да се стича на една страна.

— Ти имаш думата сега, Джон.

Хела, 2727 година

През нощта, когато беше в стаята си, гласът се върна. Той винаги изчакваше Рашмика да остане сама и да не бъде в мансардата. Първия път все още се бе надявала това да се окаже някаква илюзия, може би ефект от куейчистките вирусни агенти, които бяха навлезли в тялото й и предизвикваха истински хаос в разума й. Гласът обаче беше прекалено разумен, за да бъде глас на лудостта, беше прекалено тих и спокоен, а думите му бяха насочени конкретно към нея и нейното затруднено положение, а не към някакъв неопределен приемник.

[Рашмика] — каза той, — [чуй ни, моля те. Кризисното време наближава.]

— Махай се — възкликна тя и зарови лице във възглавницата си.

[Нуждаем се от твоята помощ] — настояваше гласът.

Знаеше, че ако не му отговори, той ще продължи да й додява, тъй като търпението му беше безгранично.

— Моята помощ ли?

[Знаем какво възнамерява да направи с тази катедрала Куейч, че планира да мине с нея по моста. Той няма да успее, Рашмика. Мостът няма да поеме “Лейди Моруина”. Той не е предназначен да се справи дори с нещо като катедрала.]

— И вие знаете това, така ли?

[Мостът не е направен от скътлърите. Той е много по-нов. И няма да издържи Лейди Мор.]

Тя се изправи в тясното си легло и завъртя капаците, за да пусне вътре оцветената от витражите светлина. Усети грохота и поклащането от движението на катедралата, далечният напев на двигателите. Помисли си за моста, който блестеше някъде напред, деликатен като сън, нехаещ за огромната маса, която се плъзгаше бавно към него.

Какво искаше да каже гласът с думите, че бил по-нов?

— Не мога да я спра — промълви тя.

[Не е нужно да я спираш. Просто трябва да ни отведеш на сигурно място, преди да е станало прекалено късно.]

— Помолете Куейч.

[Мислиш ли, че не сме опитвали, Рашмика? Мислиш ли, че не сме посветили часове на опити да го разубедим? Но на него не му пука за нас. Той предпочита да не съществуваме. Понякога дори успява да убеди сам себе си, че не съществуваме. Когато катедралата падне от моста или мостът се срути, ние ще бъдем унищожени. Той ще позволи това да се случи, тъй като тогава вече няма да трябва да мисли повече за нас.]

— Не мога да ви помогна — отвърна Рашмика. — Не искам да ви помагам. Вие ме плашите. Дори не знам какво сте и откъде сте.

[Знаеш повече, отколкото си мислиш] — каза гласът. — [Ти дойде тук, за да намериш нас, не Куейч.]

— Не ставайте глупави.

[Ние знаем коя си, Рашмика, или по-скоро знаем коя не си. Онази машинария в главата ти, спомняш ли си? Откъде идва всичко?]

— Не знам нищо за никаква машинария.

[Ами твоите спомени… не ти ли се струва понякога, че принадлежат на някой друг? Чухме разговора ти с първосвещеника. Чухме те като говореше за амарантинците и за спомените ти за Ризургам.]

— Това беше случайно изпускане. Нямах предвид…

[Имаше предвид всяка дума, просто все още не си даваш сметка. Ти си несравнимо повече от това, което си мислиш, Рашмика. Докъде се простират всъщност спомените ти за живота на Хела? Девет години назад? Не много повече, подозираме. А какво имаше преди?]

— Престанете да говорите така.

Гласът не й обърна внимание.

[Ти не си това, което изглеждаш. Тези спомени за живот на Хела са присадени, нищо повече. Под тях се намира нещо съвсем друго. В продължение на девет години те ти вършиха добра работа, като ти позволяваха да се движиш сред тези хора, сякаш си родена сред тях. Илюзията беше толкова съвършена, толкова безупречна, че дори ти не заподозря нищо. Но през цялото време истинската ти мисия се намираше дълбоко в твоето съзнание. Ти чакаше нещо: определено стечение на събитията. Точно това те доведе от полупустинните земи до Неизменния път. Сега, когато наближава краят на твоите търсения, ти започваш да излизаш от сънното си състояние. Започваш да си спомняш коя си в действителност и това те вълнува и ужасява в еднаква степен.]

— Моята мисия ли? — възкликна Рашмика, като едва се сдържа да не се разсмее на целия този абсурд.

[Да осъществиш контакт с нас] — обясни гласът, — [сенките. Тези, с които беше изпратена да преговаряш.]

— Кои сте вие? — попита едва чуто тя. — Моля ви, кажете ми.

[Затваряй очи и заспивай, момиченце. Ще ни сънуваш и тогава ще разбереш всичко.]

Рашмика заспа. Сънува сенки и много други неща. Сънят й беше от този тип, който винаги беше свързвала с повърхностното спане и треската: геометричен и абстрактен, с твърде много повторения, изпълнен с необясними ужаси и екстази. Това беше сън на обсебените от духове хора.

Те бяха далеч, толкова далеч, че разстоянието, което ги делеше от познатия свят — като време и пространство — беше необозримо, отвъд всяка разумна представа за мярка. Но те бяха хора, в известен смисъл. Бяха живели и мечтали, и имаха история, която беше нещо като сън: стигаща невъобразимо далеч, невъобразимо сложна, епос, станал прекалено дълъг, за да може да се разкаже. Всичко, което беше нужно да знае — всичко, което можеше да узнае сега, беше следното: те бяха стигнали до момент, когато спомените им за междузвездната колонизация в човешки мащаби бяха станали толкова далечни, толкова неясни и избледнели от времето, че сякаш се бяха слели с най-ранната им предистория и беше почти невъзможно да бъдат отделени от едва мъждукащите възпоменания за предците, палещи огън и носещи улова си.

Те бяха колонизирали шепа звезди, после — своята галактика, след това бяха колонизирали още много, много, все по-големи и по-големи територии, танцувайки от една към друга йерархична структура. Галактики, после — групи галактики, после — суперструпвания от десетки хиляди галактически групи, докато били в състояние да “прескачат” през беззвездния вакуум между отделни суперструпвания, най-големите структури на Сътворението, също като подвикващи си от върховете на дърветата човекоподобни маймуни. Бяха правили прекрасни и ужасни неща. Бяха префасонирали и самите себе си, и своя свят, и бяха направили планове за вечността.

Бяха се провалили. По време на цялата тази главозамайваща история, между отделните скокове по скалата никога не бе имало момент, през който да не бягат от нещо. Това не бяха инхибиторите или подобни на тях. Пак беше нещо като машинария, но този път по-скоро като главня, като преобразуваща, опустошителна болест, която те самите бяха пуснали на свобода. Детайлите на съня не бяха определени, но Рашмика разбра следното: през най-ранната си история те бяха направили нещо, по-скоро инструмент, отколкото оръжие, предназначен за мирни, утилитарни цели, който обаче се беше изплъзнал от техния контрол.

Инструментът не нападал хората, нито показвал по някакъв начин, че ги разпознава. С безумието и стихийността на горски пожар, той разкъсвал материята, превръщайки светове в облаци от чакъл, каменни люспи и лед, обграждащи цели звезди. Огледала в рояците от машини привличали звездната светлина, фокусирайки даващата живот енергия към носещите се песъчинки и камъни. Прозрачни мембрани улавяли тази енергия около всяко камъче и правели възможно развитието на подобни на мехурчета екологии. В тези топли, смарагдовозелени джобове хората можели да оцеляват, ако поискали да го направят. Това обаче бил единственият им избор и дори тогава било възможно да водят само определен вид съществуване. Единствената им друга възможност била бягството: те не можели да спрат напредването на трансформиращите машини, а само да бягат непрестанно от носещата се вълна. Можели само да наблюдават как трансформиращият огън изяжда огромната им цивилизация за едно премигване на космическото време, докато рояците стимулирана от машините жива материя превръщали звездите в зелени фенери.

Тя бягали и бягали. Търсели спасение в сателитни галактики и в продължение на няколко милиона години дори решили, че са в безопасност. Но машините в крайна сметка се добрали до сателитите и подновили същия изтощително бавен процес на консумиране на звезди. Хората побягнали отново, но никога не стигали достатъчно далеч, никога достатъчно бързо. Никакви оръжия не вършели работа: те или вредели повече от главнята, или допринасяли за още по-бързото й разпространение. Трансформиращите машини еволюирали и ставали все по-гъвкави и умни. Едно нещо обаче не се променило никога: главната им задача оставала раздробяването на светове и преобразуването им в милиарди яркозелени парчета.

Те били създадени да вършат нещо и точно това щели да правят винаги.

Сега, в самия край на своята история, хората започнали да бягат толкова бързо, колкото било възможно. Били използвали всяка ниша. Не можели да се върнат назад, не можели да се споразумеят с машините. Трансформираните галактики вече не били годни за живот, химическият им състав бил пагубно променен, екологичното равновесие между живота и смъртта било нарушено от дейността на машините. Излезлите от контрол оръжия, създадени първоначално да разгромят машините, се превръщали в не по-малка опасност от първоначалния проблем.

И така хората търсели непрестанно изход. След като не им позволявали да живеят в своя свят, може би бил дошъл моментът да помислят как да се озоват в друг.

За щастие това не се оказало толкова невъзможно, колкото изглеждало.

В съня си Рашмика се запозна с теорията за брейн-световете. Тя напомняше халюцинация: кадифени завеси от светлосенки се накъдряха на вълнички в съзнанието й с унесеността на буря при зазоряване. Успя да разбере следното: всичко във видимия свят, всичко, което виждаше — от собствената си длан до “Лейди Моруина”, от Хела до най-далечната галактика, която бяха в състояние да наблюдават, — беше впримчено в един брейн, като шарка, втъкана в платно. Кварки и електрони, фотони и неутрино — всичко, от което се състоеше светът, в който тя живееше и дишаше, включително и тя самата, беше принудено да се движи по повърхността само на този брейн.

Но самият брейн бе само един от многото паралелни листове, носещи се в пространство с много измерения, наречено “цялото”. Листите бяха поставени близо един до друг, бяха равни, може би дори свързани в краищата като сгъната музикална програма на необозрим космически инструмент-оркестър. Някои от тях имаха съвсем различни свойства: въпреки че във всеки важаха същите фундаментални природни правила, силните страни на двойните константи — и оттам свойствата на макроскопичната вселена — зависеха от мястото на съответния брейн в цялото. Животът в далечните брейнове беше странен и чудноват, разбира се, при условие че физическите условия позволяваха развитието на нещо толкова сложно като него. Навсякъде имаше точки, където листите се допираха едни в други и в резултат на техните сблъсъци във всеки брейн се пораждаха първоначални събития, които изглеждаха като Големия взрив на традиционната космология.

Ако локалният брейн бъдеше свързан с друг, точката на прегъване се намираше на космическо разстояние отвъд дори скалата за разстояния на Хъбъл. Там обаче нищо не пречеше на материята и радиацията да осъществят пътуването си около точката на прегъване. Ако пътуването се извършеше достатъчно бързо по повърхността на един от тези свързани брейнове — с невъобразима скорост, далече отвъд конвенционалния свят на материя и светлина, — в крайна сметка се стигаше до най-близкия брейн в многоизмерната празнота на цялото.

Рашмика не можеше да види топологичната връзка между своя брейн и брейна на сенките. Свързани ли бяха, или отделени? Сенките умишлено ли не даваха тази информация, или тя просто не беше известна и на тях?

Вероятно това нямаше значение.

Онова, което имаше значение, единственото, което имаше значение, беше, че съществува начин за изпращане на сигнали през цялото. Гравитацията не беше като другите елементи на нейния свят: тя беше несъвършено свързана с даден брейн. Това можеше да изисква дълга обиколка — просмукване през даден брейн като бавно разпространяващо се петно от вино — но можеше също така да изтече директно, използвайки пряк път през цялото.

Хората — сенките, както осъзна сега — бяха използвали гравитацията, за да изпращат съобщения през цялото, от брейн към брейн. И с обичайното си търпение — качеството, което не можеше да им бъде отречено — бяха изчакали някой да им отговори.

И най-сетне някой беше отговорил. Това бяха скътлърите, друг вид, пътуващ сред звездите. Тяхната история беше несравнимо по-кратка от историята на сенките: бяха минали само няколко милиона години, откакто бяха подали глави от света, в който бяха родени, в едно самотно кътче на галактиката. Те бяха странен вид поради чудноватия обичай да разменят части от телата си и крайната си погнуса от подобието и дублирането. Тяхната култура беше непроницаемо особена: нищо в нея не изглеждаше логично на който и да било от другите видове, с които се бяха срещали. Поради това търговията им не беше развита, не бяха създали здрави връзки с другите общества и съответно не знаеха почти нищо за тях. Живееха на студени светове и предпочитаха луните на газови гиганти. Изолираха се от другите и нямаха амбиции освен скромното заселване на неколкостотин системи в локалния си галактически сектор. Тъй като бяха самотници по природа, привлякоха вниманието на инхибиторите сравнително по-късно.

Но това не промени нищо. Инхибиторите не правеха разлика между кротки и агресивни: правилата бяха еднакви за всички. По времето, когато бе осъществен контактът със сенките, скътлърите бяха почти напълно унищожени. Затова не е нужно да се уточнява, че бяха готови на всичко.

Сенките се запознаха с мъките на скътлърите. Те слушаха, развеселени, историите за заличаването на цели видове от черните машини.

“Ние можем да помогнем” — казаха те.

По онова време бяха в състояние единствено да предават съобщения из цялото, но със съдействието на скътлърите можеха да извършат много повече: големият приемник на гравитационни сигнали, построен от тях, за да приемат посланията на сенките, имаше потенциал да позволи физическа намеса. В сърцевината си имаше синтезатор на маса, способен да строи твърди обекти според предадени до него планове. Подобно на приемника, синтезаторът беше стара технология от галактическо ниво. Той се захранваше с богатите на метали останки от газовия гигант, разкъсан на парчета за създаването на приемника. Но въпреки своята простота синтезаторът имаше многостранно приложение. Можеше да бъде програмиран да произвежда вместилища за сенките: празни, почти безсмъртни тела-машини, в които те можеха да съхраняват своите личности. За сенките, така или иначе вече въплътени в машини в своята страна на цялото, това не беше кой знае каква жертва.

Но скътлърите, които бяха изключително предпазлив вид, бяха инсталирали умни пазители, тъй като си даваха сметка за опасността от физическа намеса, достигаща от един брейн до друг. Синтезаторът на маса не можеше да се активира дистанционно, от брейна, в който се намираха сенките. Само скътлърите можеха да го включат и да им позволят да започнат да колонизират тази страна на цялото. Сенките нямаха интерес да превземат цялата галактика, поне така твърдяха, а само да създадат малка, независима общност по-далеч от опасността, направила необитаем техния брейн-свят.

В замяна обещаха на скътлърите да ги снабдят със средство да разгромят инхибиторите.

От скътлърите се искаше единствено да включат синтезатора на маса и да дадат възможност на сенките да се придвижат през цялото.

Рашмика се събуди. Навън беше ден и витражите по прозореца образуваха разноцветни ромбове по влажната й възглавница. Остана да лежи известно време, потопена в цветове, полюшвана от поклащането на “Лейди Моруина”. Чувстваше се така, сякаш се събужда от дълбок сън, но същевременно беше изтощена и изпитваше отчаяна нужда от няколко часа забрава без сънища. Гласът беше изчезнал, но тя не се съмняваше, че ще се върне. Нито изпитваше дори капчица съмнение, че е истински, както и че неговата история е вярна.

Сега поне беше малко по-ориентирана в ситуацията. На скътлърите беше даден шанс да избегнат унищожението, но цената за това беше да отворят вратата за сенките. И те почти го бяха направили, но в последния момент не бяха успели да проявят чак такова доверие. Сенките бяха останали от своята страна на цялото; скътлърите бяха унищожени.

Осъзнаването на тези факти изпълниха Рашмика с болезнено усещане за провал. Неправилно се беше съмнявала, че скътлърите са унищожени от инхибиторите. Всичко, върху което беше работила през последните девет години, всичко, в което си беше позволила да бъде сигурна, беше подкопано от един-единствен сън. Какво значение имаше собственото й мнение на фона на свидетелските показания на един извънземен разум?

Вече беше мислила върху алтернативата скътлърите да са изтребени от сенките. Но това звучеше дори още по-нелогично от инхибиторската хипотеза. Ако скътлърите бяха пуснали сенките в своя свят и сенките се бяха организирали достатъчно, за да нанесат подобен удар, тогава къде бяха сега? Немислимо беше да са дошли дотук, за да разбият на пух и прах Хела и да изтребят скътлърите, за да се върнат после в своя свят. Също толкова невероятно беше да са прекосили делящата ги пропаст, за да нанесат смъртоносния удар, а след това да изчезнат в някое изолирано ъгълче на същия този свят, защото — поне така й беше казал гласът — все още не са преминали делящата ги пропаст и имат огромна нужда да го направят. Именно заради това говореха с нея сега.

Искаха човечеството да прояви смелостта, която бе липсвала на скътлърите.

Сега Рашмика разбра, че Халдора е сигналният механизъм: големият приемник, построен от скътлърите. Те бяха разбили газовия гигант до съставните му части и бяха изплели от тях гравитационна антена с размерите на планета и синтезатор на маса в сърцевината.

Онова, което виждаха наблюдателите, загледани в небето, илюзията за Халдора, беше просто форма прожектиран камуфлаж. Скътлърите си бяха отишли, но техният приемник беше останал. И от време на време, за частица от секундата, камуфлажът рухваше. Онова, което зърваха наблюдателите при изчезванията, не беше бляскава Божия цитадела, а механизмът на приемника.

Врата в небето, очакваща да бъде отключена.

Това оставяше само един въпрос. Може би той беше най-трудният въпрос. Ако всичко, разказано от сенките беше вярно, трябваше да приеме и онова, което й бяха казали за нея самата.

Че не е това, за което се мисли.

Междузвездното пространство, 2675 година

Пет дни по-късно техниците свързаха Скорпион с ковчега за замразяване. Това беше хирургическа процедура: истински ритуал от разрези и катетри, напоени с приспивателни отвари тампони и стерилизиращи балсами.

— Не е нужно да гледаш — каза той на Хури, застанала край ковчега с Ора на ръце.

— Искам да се уверя, че ще те приспят безопасно — отвърна тя.

— Искаш да кажеш, че желаеш да се увериш в безопасното ми отстраняване от картинката.

Още докато изричаше тези думи, беше наясно, че са колкото жестоки, толкова и ненужни.

— Ние все още имаме нужда от теб, Скорп. Може да не сме съгласни по въпроса за Хела, но това не те прави по-малко нужен.

Детето наблюдаваше като хипнотизирано техниците, които вкараха пластмасов шунт в китката на Скорпион. Белегът от мястото, където беше поставен последния такъв шунт, изваден преди двайсет и три години, все още се виждаше.

— Боли — произнесе Ора.

— Да — съгласи се той. — Боли, дете. Но мога да го понеса.

Ковчегът за замразяване са намираше в отделно помещение. Беше същият, в който бе пристигнал на Арарат преди всичките тези години. Бе много стар и несъвършен: груба черна кутия с четвъртити ръбове и тежкия вид на изработен от ковано желязо уред на средновековното правосъдие.

Но също така документацията му говореше за безупречна история, тъй като беше запазвал неизменно намиралите се в него хора в замразено състояние през годините на пътуване между звездите. Не беше убил никого, размразените му обитатели бяха запазили пълния си спектър от умствени способности. Нанотехнологиите бяха минимално представени в него. Нито смесената чума, нито трансформациите на Капитана го бяха засегнали. Стопроцентовият човек можеше да е уверен, че ще бъде размразен безпроблемно. Преходът към и от криогенното състояние щеше да е бавен и дискомфортен в сравнение с по-съвременните съоръжения. Дискомфортът беше и на физическо, и на ментално ниво. Но нямаше почти никакво съмнение, че съоръжението щеше да работи в съответствие със замисъла и че обитателят му щеше да се събуди в края на пътуването.

Единственият проблем беше, че всичко това не се отнасяше за прасетата. Ковчезите бяха съобразени с физиологията на стопроцентовите хора на непрощаващото ниво на клетъчната химия. Скорпион беше замразяван и преди, но всеки път ставаше въпрос за истински хазарт. Той си казваше, че шансовете му не намаляват с всяко следващо замразяване, че вероятността да умре в този ковчег не беше по-голяма, отколкото при първото му използване. Но това не беше съвсем вярно. Сега беше много по-стар. Тялото му беше по-слабо, отколкото при последното му преминаване през процеса. Всички бяха свенливи, когато ставаше дума за твърдите цифри — дали вероятността да не излезе жив беше десет, двайсет или трийсет процента; отказът им обаче да обсъждат въпроса го притесняваше повече, отколкото би го притеснила студената преценка на риска. Тогава поне можеше да сравни двата риска: да бъде замразен или да остане буден през цялото пътуване. След пет-шест години корабно време той щеше да стане на петдесет и пет или петдесет и шест години. Как изглеждаше уравнението на фона на трийсетте процента вероятност да не излезе жив от замразеното състояние? Решението нямаше да бъде лесно — като прасе, той нямаше гаранция, че ще доживее шейсетия си рожден ден дори при нормални обстоятелства. Пълното разкриване на фактите обаче щеше да му позволи да направи обмислен избор. Но онова, което го привличаше към ковчега беше желанието да пропусне времето на пътуването. По дяволите риска; трябваше да сложи край на чакането. Трябваше да разбере дали си заслужава да си изгубят времето, за да се доберат до Хела.

И преди това, разбира се, трябваше да разбере дали не е допуснал ужасна грешка, като убеди кораба първо да отидат на Йелоустоун.

Мислите го върнаха към сипещата се от дланта му прах върху масата и за това как после се бе насочила към буквата “Й”, а не към “X”. Само след минути това бе потвърдено: корабът започна да прави бавен завой, за да ги отведе към Епсилон Еридани, вместо към мъждивата, непозната звезда Писциум 107.

Решението на Капитана го изпълни с радост, но същевременно го уплаши. Капитанът се беше съобразил с възгледа на малцинството, вместо с демократичното желание на управниците. Това устройваше Скорпион, но той не можеше да не се пита как щеше да се почувства, ако капитанът бе взел страната на другите. Едно беше да знае, че има съюзник в лицето на Джон Браниган. Съвсем друго щеше да е усещането, че е затворник на кораба.

— Не е прекалено късно — каза Хури. — Можеш да спреш и да прекараш пътуването буден.

— Ти това ли възнамеряваш да направиш?

— Поне докато Ора поотрасне.

Момичето се засмя.

— Не мога да поема този риск — отвърна Скорпион. — Може и да не изкарам до края на пътуването, ако не ме замразят. Пет-шест години може да не са кой знае какво за теб, но са солидна част от моя живот.

— Може да не бъде толкова много, ако успеят да накарат новите машини да проработят. Субективното ни време до Йелоустоун може да бъде само две години.

— Пак е прекалено дълго от моя гледна точка.

— Толкова ли те притеснява това? Доколкото си спомням, беше казал, че никога не мислиш кой знае колко за бъдещето.

— Така е. Сега знаеш защо.

Тя се приближи още до черния шкаф, отпусна се на коляно и обърна Ора с лице към него.

— Тя мисли, че не постъпваме правилно — произнесе Ана. — Усещам го. Наистина смята, че трябва да тръгнем направо към Хела.

— В крайна сметка ще стигнем там. Ако Джон реши.

Насочи вниманието си към Ора, вгледа се в златистокафявите й очи. Очакваше детето да трепне, но то издържа погледа му почти без да мигне.

— Сенки — каза то с напевното си гукане и глас, който изглеждаше винаги на ръба на смеха. — Преговаряне със сенки.

— Не вярвам в преговорите — отговори Скорпион. — Те не носят нищо друго, освен море от болка.

— Може би е време да промениш мнението си — отбеляза Хури.

Хури и дъщеря й го оставиха сам с техниците. Посещението им го беше зарадвало, но сега се зарадва не по-малко от възможността да сложи ред в мислите си и да се увери, че не е забравил някое от важните неща. Едно от тях имаше особено значение за него. Все още не беше предал на никого личния разговор, който бе провел с Рьомонтоар непосредствено преди заминаването му. Той не беше записан и конджоинърът не му беше дал почти нищо освен думите си: никакви факти, никакви доказателства, само парче прозрачен бял материал, достатъчно малко, за да се побере в джоба му.

Сега този пропуск започваше да му тежи. Правилно ли беше да не каже на Ора и майка й за съмненията на Рьомонтоар? В крайна сметка той го беше оставил сам да вземе решението, доказателство за доверието му в Скорпион.

Сега обаче товарът на това доверие му се стори прекалено голям.

Парчето не беше с него, беше останало при личните му вещи, в очакване на размразяването му. То не беше ценно само по себе си и ако някой го намереше, най-вероятно нямаше да му обърне внимание, предполагайки, че става дума за незначителна вещ или тотем, имащ емоционална стойност единствено за собственика си. Важното всъщност беше къде го бе намерил Рьомонтоар. А единственият на борда на този кораб, който знаеше това, беше Скорпион.

— Не знам какво да правя с него — беше казал Рьомонтоар, като му подаде извитото бяло парче.

Скорпион го огледа и изпита разочарование. През него можеше да се гледа, ръбовете му бяха достатъчно остри, за да бъдат опасни, и беше много трудно да го прегънеш или счупиш. Предметът му приличаше на част от динозавърски нокът.

— Знам какво е това, Рем.

— Така ли?

— Парче от раковина. На Арарат ги намирахме непрекъснато, изхвърлени на брега след буря или плуващи по повърхността на морето. Много по-големи от това парче.

— Колко големи? — попита конджоинърът и сплете пръсти.

— Достатъчно големи, за да се използват за жилища, понякога. А в някои случаи дори за големи административни сгради. Не разполагахме с достатъчно метал или пластмаса, затова се стараехме да използваме максимално местните ресурси. Налагаше се да закрепваме за земята парчетата от раковини, за да не бъдат отнесени от първата буря.

— Трудно ли се работи с тях?

— Не можехме да ги срязваме с нищо друго, освен с горелки. Но това всъщност не обяснява нищо, ако не си видял състоянието на нашия инструментариум.

— Как обяснявахте парчетата раковини, Скорп? Имахте ли някаква теория за тях?

— Нямахме кой знае колко време да градим теории за каквото и да било.

— Все трябва да сте имали някакви подозрения.

Скорпион сви рамене и му върна фрагмента.

— Предполагахме, че са черупки на изчезнали морски същества, по-големи от тези, които обитават сега Арарат. Джъглърите не бяха единствените организми в океана; преди колонизирането на планетата от тях е било напълно възможно там да са се развивали други животински видове.

Рьомонтоар почука с пръст по отломката.

— Не мисля, че става дума за морски живот, Скорп.

— Има ли значение?

— Би могло, особено като се има предвид фактът, че открих това в пространството около Арарат. — Подаде го обратно на прасето. — Сега вече по-заинтригуван ли си?

— Възможно е.

Рьомонтоар му разказа останалото. По време на последната фаза на битката около Арарат към него се беше обърнала група от конджоинърите на Скейд.

— Знаеха, че тя е мъртва. Останали без лидер, те се бяха отдали на безсмислени кавги. Осъществиха контакт с мен са надеждата да откраднат хипометричната технология. Вече бяха научили доста, но това бе единственото, което нямаха. Възпротивих се, отвърнах на удара им, но ги оставих да си вървят с едно предупреждение. Сметнах, че съм прекалено възрастен, за да си създавам нови врагове.

— И?

— Те се върнаха, за да ми помогнат, когато вълчето сборище беше на път да ме довърши. Това беше самоубийствен акт от тяхна страна. Мисля, че именно той убеди и мен, и моите сътрудници да приемем условията за сътрудничество с хората на Скейд. Има обаче още нещо.

— Парчето ли?

— Не самото парче, а фактите, отнасящи се до същата мистерия. И досега гледам на него с подозрение. Не изключвам възможността да става въпрос за дезинформация, посята от Скейд, когато е разбрала, че дните й са преброени. Напълно в неин стил би било да слага прът в колелата ни дори след смъртта си, не мислиш ли?

— И за секунда не бих се усъмнил, че е способна на такова нещо — отговори Скорпион. Сега, когато знаеше, че това парче от раковина има някакво по-особено значение, го чувстваше като свещена реликва в дланта си. Държеше го с благоговение и внимаваше да не го стисне, за да не му направи нещо. — Какво казваха въпросните факти?

— Преди да изпратят информацията, те казаха, че ситуацията около Арарат е по-сложна, отколкото предполагали. Тогава не го признах, но тези думи резонираха със собствените ми наблюдения. Долавях улики за нечие друго участие в играта. Не на моите хора, нито на Скейд, не дори и на инхибиторите, а някаква друга страна, дебнеща в самия край на събитията, като зрител. Разбира се, в хаоса на битката лесно можеш да отречеш подобни предположения: в голяма степен объркването — връщане на информация за призрачно присъствие от сензорите за маса, появата на неопределени форми при интензивните енергийни взривове — спокойно може да се припише на бойните действия и на умишлено създавания хаос.

— А информацията?

— Тя само потвърди тези опасения. След като беше добавена към собствените ми наблюдения, заключението се набиваше на очи: наблюдаваха ни. Нещо друго — не хора, нито инхибитори — ни беше последвало до Арарат. Нищо чудно да е тук още преди нас.

— Защо мислиш, че не е част от инхибиторите? Знаем толкова малко за тях.

— Защото движенията им показваха, че се опасяват от инхибиторите не по-малко от нас. Не в същата степен, но определено са нащрек.

— Кои са те, в такъв случай?

— Не знам, Скорп. Имам само това парче. Остана след спречкването, по време на което някой от техните летателни апарати изглежда пострада, след като се приближи прекалено до битката. Това е отчупено парче, Скорп. Същото се отнася, предполагам, за всички парчета от раковини, които сте намирали на Арарат. Това са останките от корабите, паднали в морето.

— И кой ги е направил?

— Не знаем.

— Какво искат от нас?

— Не знаем и това, а само, че проявяват интерес.

— Не съм сигурен, че това ми харесва.

— Аз също. Те не търсят директен контакт с нас и всичко, което правят, навежда на мисълта, че нямат намерение да оповестяват присъствието си. По-напреднали са от нас, това е сигурно. Може би се спотайват в мрака, промъквайки се покрай инхибиторите, но така или иначе са оцелели. Все още съществуват, докато ние сме на ръба на унищожението.

— Биха могли да ни помогнат.

— Или да се окаже, че с нищо не са по-добри от инхибиторите.

Скорпион се взря в лицето на стария конджоинър: беше вбесяващо спокойно въпреки всички въпроси, които поставяше разговорът им.

— Като те слуша, човек ще помисли, че според теб ни преценяват — рече той.

— Не бих изключил подобна възможност.

— Ами Ора? Какво ли ще каже тя?

— Никога не е споменавала за друга страна — отвърна Рьомонтоар.

— Може би в такъв случай това са сенките.

— Защо тогава трябва да ходим до Хела, за да се свържем с тях? Не, това е нещо друго, нещо, за което тя или не знае, или предпочита да не ни казва.

— Сега вече започваш да ме нервираш.

— Това, мистър Пинк, е в голяма степен идеята. Някой трябва да го знае и това би могъл да бъдеш ти.

— Ако тя не знае за въпросното присъствие, как можем да бъдем сигурни, че останалата част от нейната информация е вярна?

— Не можем. Ето това е трудният момент.

Скорпион въртеше парчето в ръцете си. Беше студено на пипане, почти толкова леко, колкото въздуха, чието място заемаше.

— Бих могъл да поговоря с нея за това, да видя дали ще си спомни.

— Или би могъл да запазиш информацията за себе си, защото е прекалено опасно да я разкриваш пред нея. Не забравяй: нищо чудно това да е дезинформация, създадена от Скейд, за да разруши доверието ни в Ора. Ако тя отрече да знае за това, ще бъдеш ли в състояние да й вярваш от сега нататък?

— Въпреки това бих искал да знам фактите — настоя Скорпион.

— Прекалено са опасни. Ако ти ги предам, те може да намерят начин да стигнат до нейната глава. Тя е една от нас, Скорп: конджоинър. Ще трябва да се задоволиш с парчето — ще го наречем “средство за подпомагане на паметта” — и с този разговор. Това би трябвало да стигне, нали?

— И предлагаш да не й казвам, никога?

— Не, предлагам решението да вземеш ти. Това не е нещо, което може да се реши току-така. — Конджоинърът направи пауза и след това се усмихна. — Честно казано, не ти завиждам. Доста би могло да зависи от него.

Скорпион пъхна парчето в джоба си

Хела, 2727 година

[Помогни ни, Рашмика,] — обади се гласът, когато тя остана сама. — [Не позволявай да умрем заедно с катедралата.]

— Не мога да ви помогна. Дори не съм сигурна, че искам да го направя.

[Куейч е нестабилен] — настоя гласът. — [Ще ни унищожи, защото сме пролука в бронята на вярата му. Не може да позволим това да се случи, Рашмика. Заради себе си, заради твоя народ, не прави същата грешка като скътлърите. Не затваряй вратата към нас]

Тя замята глава върху влажната калъфка на възглавницата си, подуши потта си, попивала дни наред в пожълтелия плат по време на безсънните нощи като тази. Единственото й желание беше гласът да млъкне; единственото й желание беше да се върне към старата простота, когато нямаше за какво друго да се тревожи освен как да наложи собствените си убеждения, в чиято правота беше убедена.

— Как се добрахте дотук? Все още не сте ми го казали. Ако вратата е затворена…

[Вратата беше отворена, за кратко. По време на един труден период за доставка на вируса, Куейч преживя криза във вярата си. Тогава започна да се съмнява в своята интерпретация на изчезванията. Нареди да изстрелят специален инструментариум към Халдора, на механична сонда, натъпкана с електроника.]

— И?

[Предизвика реакция. Сондата беше инжектирана в Халдора по време на едно от изчезванията. В резултат изчезването продължи по-дълго от обикновено. Благодарение на това Куейч успя да зърне машинарията, която скътлърите бяха направили, за да се свързват с нас през цялото.]

— Както и всички останали, които са го видели.

[Точно поради тази причина въпросното изчезване трябваше да бъде премахнато от официалната документация] — продължи гласът. — [Подобно нещо не можеше да бъде позволено.]

Момичето помнеше какво му бяха казали сенките за синтезатора на маса.

— И тази сонда ви позволи да прекосите разстоянието дотук?

[Не. Все още не сме въплътени физически в този брейн. Сондата възстанови връзката за комуникация. Беше замлъкнала от последния ни разговор със скътлърите, но се отвори, за кратко, в мига на намесата на Куейч. През този прозорец изпратихме един аспект от себе си през цялото, не особено разумен призрак, програмиран само да оцелява и да преговаря.]

Ето с кого си имаше работа: не със самите сенки, а с техен опростен, минималистичен пратеник. Предполагаше, че това не променя кой знае колко положението: гласът определено беше поне толкова разумен и убедителен, колкото която и да било от другите машини, на които се беше натъквала.

— И докъде успяхте да стигнете?

[До сондата, щом попадна в проекцията на Халдора. Оттам, следвайки нейната телеметрична връзка, стигнахме до Хела. Но не и по-нататък. Оттогава сме хванати като в капан в специалния костюм.]

— Защо точно в костюма?

[Питай Куейч. Той е от голямо значение за него, безвъзвратно свързан с природата на изчезванията и собственото му спасение. Неговата любима — първата Моруина — умря вътре. След това той не намери сили да унищожи костюма. Напомня му за онова, което го е довело на Хела, пришпорва го да търси отговор, в памет на Моруина. Когато дойде време да изпрати сондата към Халдора, Куейч напълни костюма с кибернетичните контролни системи, необходими за свързването със сондата. Ето така той се превърна в наш затвор.]

— Не мога да ви помогна — повтори тя.

[Трябва да го направиш, Рашмика. Костюмът е здрав, но няма да оцелее, ако “Лейди Моруина” падне в пропастта. Без нас ще изгубите единствения си канал за преговори. Бихте могли да създадете друг, но не можете да бъдете сигурни. Междувременно ще зависите от добрата воля на инхибиторите. Те се приближават. Не остава много време.]

— Не мога да направя това — каза момичето. — Искате прекалено много от мен. Вие сте просто глас в главата ми. Няма да го направя.

[Ще го направиш, ако знаеш кое е добро за вас. Не знаем за теб всичко, което бихме искали, Рашмика, но едно е ясно: ти със сигурност не си това, за което се представяш.]

Тя повдигна глава от възглавницата и махна влажен, сплъстен кичур коса от очите си.

— И какво от това?

[Вероятно ще бъде по-добре Куейч да не го разбере, не мислиш ли?]

Главният лекар стоеше сам в стаята си в Министерството на кръвните дела, в най-високата част на средните нива на Клоктауър. Тананикаше си, щастлив сред заобикалящата го обстановка. Дори лекото поклащане на “Лейди Моруина”, увеличено сега, тъй като се движеше по неравния, пълен с дупки и препятствия път, водещ към моста, му беше приятно — усещането за непрестанно движение го стимулираше да работи. Не беше ял от доста часове и ръцете му трепереха от нетърпение, докато очакваше края на опита. Задачата около удължаването живота на Кеуйч го беше изправяла пред множество предизвикателства, но той не беше усещал това интелектуално вълнение от времето, когато беше служил на кралица Жасмина и бе господар на фабриката за тела.

Беше обмислял дълго резултатите от анализа на кръвта на Харбин. Беше търсил в гените му обяснение за дарбата, проявена толкова силно у сестра му. Нищо не показваше, че Харбин има същата свръхчувствителност към израженията, но това можеше да означава просто, че съответните гени са активирани само при сестра му. Грьолие не знаеше точно какво търси, имаше само обща представа кои от когнитивните участъци можеха да бъдат засегнати. Това, което беше проявено в Рашмика, бе вид обратен аутизъм — остра чувствителност към емоционалното състояние на заобикалящите я хора вместо пълно безразличие. Беше се надявал при сравняването на ДНК на Харбин с генетичната база данни на Министерството на кръвните дела, включваща информация не само за жителите на Хела, но и данните, които му бяха продавали ултрите, да забележи нещо аномално. Дори да не станеше очевидно веднага, софтуерът трябваше да може да го отличи.

Кръвта на Харбин обаче се оказа смущаващо нормална, без абсолютно никакъв намек за аномалия. Главният лекар се бе върнал в библиотеката, за да вземе резервната проба, в случай че бе станала грешка при поставянето на етикетите. Резултатите се повториха: нищо в кръвта на Харбин не намекваше за наличието на необичайни характеристики в сестра му.

В такъв случай, размишляваше Грьолие, трябваше да има някаква аномалия, уникална само за нейната кръв, резултат от някакво статистическо пренареждане на гените на нейните родители, което не се беше проявило при Харбин. Но пък не беше изключено и нейната кръв да се окаже също толкова безинтересна. В такъв случай се налагаше изводът, че свръхчувствителността й беше придобита по някакъв начин, че беше умение, което всеки е в състояние да изучи, стига да разполага с подходящите стимули.

Откъм извършващата анализите апаратура пропя камбанка, сигнал, че процедурата беше приключила. Главният лекар се облегна на стола си в очакване резултатите да се появят на екрана. Анализите на Харбин — хистограми, графики, генетични и цитологични карти — вече чакаха там за сравнение. Сега до тях се появиха фактите за кръвта на Рашмика Елс. Почти веднага софтуерът започна да търси съвпадения и несъответствия. Грьолие запука с пръсти. Виждаше отражението си — плуващ по екрана призрачно бял ореол.

Нещо не беше наред.

Софтуерът за съвпадения имаше затруднения. Екранът се покри с червени съобщения за наличие на грешки. Това положение му беше добре познато: то означаваше, че софтуерът е получил нареждане да търси много повече съвпадения, отколкото беше статистически възможно при дадената ситуация. Означаваше, че двете кръвни проби съвсем не бяха толкова подобни, колкото бе предполагал.

— Но те са брат и сестра — промърмори главният лекар.

Освен ако не бяха. Поне това показваше кръвта. По всичко личеше, че Харбин и Рашмика Елс нямаха абсолютно никакво кръвно родство.

Нещо повече, изглеждаше твърде малко вероятно Рашмика Елс да е родена на Хела.

ТРИЙСЕТ И ШЕСТ

Междузвездното пространство,

близо до Епсилон Еридани, 2698 година

В мига, в който се събуди, реши, че има някаква грешка. Беше все още в черния шкаф. Само преди миг техниците бяха правили отвори в него, бяха пъхали тръбички в тялото му, бяха издърпвали разни неща, за да ги огледат и след това да ги върнат на мястото им, като деца, търсещи някакво лакомство. А сега бяха отново тук, форми с бели шапки, движещи се наоколо сред леки кълба пара. Беше му трудно да се фокусира върху тях, белите форми бяха размазани и неясни.

— Какво… — започна той.

Но се оказа, че не може да говори. В устата му беше напъхано нещо, което дращеше гърлото му с острите си ръбове.

Един от техниците се приведе и попадна в полезрението му. Бялата мъглица се оформи в лице с бяла шапка, чиято долна половина беше скрита зад хирургическа маска.

— Спокойно, Скорп, постарай се да не говориш.

Той издаде звук — едновременно гневен и въпросителен. Техникът като че ли го разбра. Свали шапката и маската и разкри лице, което Скорпион почти различи. Приличаше на по-стар брат на някого, когото познава.

— В безопасност си — увери го мъжът. — Всичко се получи както трябва.

Скорпион изсумтя следващия си въпрос.

— Вълците?

— Погрижихме се за тях. В крайна сметка те разработиха някаква защита срещу хипометричното оръжие и то просто престана да действа.

— Но все още разполагахме с оръжията от оръжейната, които не дадохме на Рьомонтоар.

— Колко? — попита прасето.

— Използвахме всички без едно, за да ги довършим.

За момент нищо от това нямаше значение за Скорпион. После спомените се размърдаха в някакъв ред, по някаква логика. Чувстваше се дезориентиран, сякаш се намираше на единия край на пукнатина, която се разширяваше постоянно и образуваше все по-внушителна и необозрима пропаст. Споменът за техници, пъхащи в тялото му тръбички, изведнъж му се стори много стар, нещо доловено от втора или дори трета ръка, сякаш се беше случило с някой друг.

Измъкнаха дихателното устройство от гърлото му. Той си пое няколко пъти неравномерно въздух. При всяко вдишване му се струваше, че в плевралната му кухина има ситно смляно стъкло. “Дали и хората се чувстват винаги толкова зле — запита се той, — или това е специално създаден за прасетата ад?” Вероятно никой никога нямаше да разбере със сигурност.

Това бе достатъчно да го разсмее. Беше им останало едно оръжие. Само едно проклето оръжие от почти четирийсетте, с които бяха започнали.

— Да се надяваме, че сме оставили най-доброто — изрече той, когато почувства, че е в състояние да произнесе цяло изречение. — А хипометричните? Да не искаш да кажеш, че всъщност са боклук?

— Не още. Може би след време, но местните вълци, изглежда, не са разработили защитата, която използваха предишните. Все още можем да се възползваме от тях.

— О, добре. Спомена “местните”. Местни за къде?

— Стигнахме Йелоустоун — отвърна мъжът. — По-скоро стигнахме системата Епсилон Еридани, но положението не е никак розово. Не можем да намалим до скоростта, подходяща за една система, за да направим завоя към Хела.

— Защо не можем да намалим? Да не би нещо с кораба да не е наред?

— Не — отговори мъжът. Чак сега Скорпион си даде сметка, че разговаря с по-възрастен вариант на Васко Малинин. Той вече не беше младеж, а зрял мъж. — Но нещо с Йелоустоун не е наред.

Това не му хареса никак.

— Покажи ми — каза Скорпион.

Преди да му покажат, се срещна с Ора. Тя влезе в камерата за замразяване с майка си. Шокът едва не го повали. Не искаше да повярва, че това е тя, но нямаше как да обърка златистокафявите очи. Метални отблясъци хвърляха обратно върху него пречупена като през призма светлина.

— Здравей — каза тя. Държеше ръката на Хури и стигаше до хълбока й. — Казаха, че работят върху теб. Добре ли си, Скорпион?

— Добре съм — отвърна той. — Винаги е рисковано да влизаш в това нещо. — “Най-мекото изказване на века” — помисли си той. — А ти как си, Ора?

— Аз съм на шест години.

Хури стисна ръката на дъщеря си.

— Днес е един от детските й дни, Скорп, когато се държи горе-долу така, както може да се очаква от шестгодишно дете. Но невинаги е такава. Просто исках да бъдеш подготвен.

Той изучаваше с интерес и двете. Хури изглеждаше леко, но не драстично по-стара. Бръчиците на лицето й бяха малко по-подчертани, сякаш някакъв художник беше взел вече готова скица на жена и я беше повторил с остър молив, очертавайки с любов всяка гънка на кожата. Беше пуснала косата си до раменете, беше я разделила от едната страна и прихванала с малък клипс с цвят на амбра. В нея имаше бели и сребърни нишки, но те само подчертаваха черния й цвят. Нови бръчки, които той не помнеше, бяха белязали шията й, а дланите й бяха по-слаби и някак анатомични. Но това си беше все същата Хури и ако не знаеше, че са минали шест години, може би изобщо нямаше да забележи тези промени.

Двете бяха облечени в бяло. Ана беше с дълга до пода надиплена пола и бяло сако с висока яка върху блуза с кръгло деколте. Дъщеря й носеше пола до коленете върху бял клин и семпла горница с дълги ръкави. Косата на момичето беше къса и черна, с прав, отрязан точно над очите бретон. Майка и дъщеря стояха пред него като ангели, прекалено чисти, за да бъдат част от кораба, който познаваше. Но може би нещата се бяха променили. Все пак бяха минали шест години.

— Спомни ли си нещо? — обърна се той към Ора.

— Аз съм на шест години — отвърна тя. — Искаш ли да видиш кораба?

Той се усмихна, надявайки се да не уплаши детето.

— Ще бъде хубаво. Но ми казаха, че първо трябва да направя нещо друго.

Какво ти казаха? — попита Хури.

— Че положението не е добре.

— Най-мекото изказване на века — обяви тя.

Валенсин обаче не искаше да го пусне да излезе от камерата за замразяване, преди да му направи пълен медицински преглед. Накара го да легне на една кушетка и да се подложи на безмълвния оглед на зелените лекари-слуги. Машините се засуетиха над корема му със скенери и сонди, а Валенсин вдигна клепачите на Скорпион и насочи способна да предизвика мигрена светлинка право в очите му, като си цъкаше, сякаш беше открил нещо не съвсем добро в тях.

— Бях ви в ръцете шест години — рече Скорпион. — Не можа ли да си направиш прегледите тогава?

— Размразяването е това, което убива — отговори жизнерадостно Валенсин. — Размразяването и периодът непосредствено след него. Като се има предвид колко античен е ковчегът, от който излезе току-що, и неизбежната идиосинкразия на твоята анатомия, шансът ти да изкараш следващия час не надхвърля 95 %.

— Чувствам се чудесно.

— Истинско постижение ще е, ако е така. — Лекарят вдигна длан и размаха пръсти пред лицето му. — Колко са?

— Три.

— Сега?

— Два.

— А сега?

— Три.

— А сега?

— Три. Два. Това има ли някакъв смисъл?

— Ще трябва да направя някои по-обстойни изследвания, но ми се струва, че деградацията в периферното ти зрение е между десет и петнайсет процента.

Валенсин се усмихна, сякаш Скорпион се нуждаеше точно от тази новина: нещо като билет, който му даваше право да напусне кушетката и да тръгне накъдето иска.

— Току-що бях размразен. Ти какво очакваше?

— Горе-долу същото. Известна загуба на периферното зрение имаше и преди да те замразим, но сега тя определено се е увеличила. Възможно е през следващите часове положението да се подобри незначително, но няма да се изненадам, ако не се върне на първоначалното ниво.

— Но аз не съм остарял. Бях замразен през цялото време.

— От преходите е. — Валенсин разпери извинително ръце. — В някои отношения те ти се отразяват също толкова зле, колкото и пребиваването извън тях. Съжалявам, Скорп, но тази технология просто не е създадена за прасета. Най-доброто, което мога да кажа, е, че ако беше останал буден, загубата на зрението щеше да бъде с 5-10 % по-голяма.

— Е, в такъв случай всичко е наред. Ще го имам предвид следващия път. Нищо не обичам толкова, колкото да избирам между две еднакво прецакани възможности.

— О, ти взе правилното решение — увери го лекарят. — Както показва неумолимата статистика, това беше най-добрият ти шанс да изкараш последните шест години. Но аз бих помислил сериозно преди “следващия път”, Скорп. Същата неумолима статистическа гледна точка ти дава около петдесет процента вероятност да оцелееш при следващо замразяване. А после вероятността пада до 10 %. Клетките в тялото ти ще поставят ред в нещата си, ще си уредят дълговете и ще осъвременят завещанията си.

— Какво означава това? Че имам само още една възможност да използвам това нещо ли?

— Горе-долу. Ти не планираше да се връщаш скоро там, нали?

— Как не, след като ме ободряваш по този толкова обнадеждаващ начин? Трябва да съм луд.

— Това е най-елементарна форма на майтап — заяви Валенсин.

— Да, като ритник в зъбите.

Скорпион се надигна от кушетката, като накара роботите на Валенсин да се разбягат.

“Време за проверка на прасето” — помисли си той.

Символи се носеха в сферата на холографския дисплей. Обозначаваха слънца, светове, кораби и развалини. Скорпион, Васко, Хури и Ора стояха пред него, а отраженията им надничаха като призраци от стъклото на сферата. С тях бяха още шестима от ръководителите на кораба, в това числа Круз и Уртон.

— Скорп — обади се Ана Хури, — не се пресилвай, моля те. Валенсин е доказан негодник, но това не означава да не се съобразяваш с думите му. Нужен си ни цял и здрав.

— Все още съм тук — отвърна той. — Във всеки случай вие ме събудихте поради конкретна причина. По-добре ми съобщете лошата новина без повече отлагане.

Оказа се по-лоша от всичко, което бе предполагал.

Вълците бяха стигнали до Епсилон Еридани, йелоустоунската система. Доказателствата за заминаващи кораби показваха, че опустошенията бяха започнали сравнително скоро. На три светлинни месеца от Йелоустоун във всички посоки беше образуван неравномерен пашкул от лайтхъгъри: водещата част на евакуационната вълна. Видя ги в сферата, когато мащабът бе настроен така, че картината да включва целия обем от околното пространство до една светлинна година от Епсилон Еридани. Корабите — всеки от които беше отбелязан с цветен символ и обяснение, показващи неговата идентичност и вектор на движение — приличаха на стреснат пасаж риби, пръскащи се кръгообразно във всички посоки от някаква, намираща се в центъра на кръга опасност. Някои се намираха малко по-напред от останалите, други изоставаха, но еднаквото ускорение на двигателите им гарантираше, че пашкулът тепърва щеше да губи все повече симетрията си.

Отстрани на вълната нямаше почти никакви кораби. Малкото на брой по-отдалечени съдове трябва да бяха напуснали Йелоустоун преди пристигането на вълците. Те пътуваха по обичайните търговски маршрути. Някои от тях се движеха толкова бързо, че щяха да минат години, преди новината за кризата да успее да ги догони. Най-навътре имаше шепа кораби — очевидно бяха тръгнали последни или не успяваха да поддържат обичайното си ускорение поради една или друга причина. По-близо до Епсилон Еридани, на около една светлинна седмица от системата, не се наблюдаваше абсолютно никакъв трафик към далечни дестинации. Ако сред все още топлите руини бяха останали някакви междузвездни кораби, те, явно, не бързаха да ходят никъде. Нищо не показваше наличие на трафик вътре в системата, нито се долавяха сигнали от колониите или от навигационните фарове вътре. Малкото кораби, приближавали към системата при избухването на кризата, сега осъществяваха широки обратни завои. Бяха чули предупрежденията и видели евакуационната вълна, насочена в противоположната посока. Сега на свой ред те също опитваха да се върнат в междузвездното пространство.

Вълците бяха унищожили живота във всички светове около Делта Павонис за една година. Скорпион се съмняваше, че е минала повече от половин година от масовата касапница.

Тази касапница обаче се различаваше от станалата на Ризургам и на съседните му светове. Около Делта Павонис едно друго клане, преди милион години, вече се беше провалило, затова инхибиторските елементи се бяха постарали този път да свършат работата си както трябва. Бяха раздробили на пух и прах цели планети, за да изградят от тях машина-убиец на звезди. Бяха я насочили срещу Делта Павонис, бяха пробили звездата до ядрото и предизвикали избликване на материя при температура и налягане, предизвикващи разтопяването на всичко наоколо. Бяха насочили този адски огън към Ризургам, за да изпепелят всеки организъм, имал малшанса да не се намира зад неколкостотин километра земна кора, която да му послужи като щит. Ако някога на Ризургам отново се появеше живот, той трябваше да започне от нулата. Изправени пред недвусмислените доказателства за две предишни унищожения, дори другите пътуващи между звездите култури щяха да избягват това място.

Това обаче не беше обичайният modus operandi[9] на инхибиторите. Фелка беше информирала Клавейн, че вълците не са програмирани просто да избиват разумния живот. Те бяха по-хитри и целеустремени и задачата им в крайна сметка беше по-сложна от цялостното унищожение. Те трябваше да предотвратят възникването на живот, способен да пътува сред звездите, да поддържат галактиката в състояние на буколична пасторалност през следващите три милиарда години. Животът, ограничен в отделните светове, щеше да бъде преведен през неизбежна космическа криза, предстояща в не много далечно бъдеще според вижданията на вълците. Единствено след това можеше да бъде разрешено да се размножават на свобода. Но запазването на живота в планетарен мащаб беше също толкова важна част от плана на вълците, колкото и желанието им да контролират разпространението между звездите. Поради тази причини стерилизирането на плодовити системи като Делта Павонис беше средство, към което се прибягваше само в краен случай. То беше показател за местната некомпетентност. Вълчите глутници се съревноваваха за престиж, стараеха се да демонстрират колко фино контролират възникващия живот. Нуждата да бъдат унищожени първо светове, а след това и звезда, беше признак за допусната грешка, за непростимо невнимание. Това можеше да доведе до отлъчването на група вълци и до лишаването им от най-новите постижения в областта на унищожението.

Около Епсилон Еридани събитията се развиваха в по-рафинирани, хирургически мащаби. Атаките бяха концентрирани по-скоро около инфраструктурата на човешкото присъствие, отколкото около самите светове. Стерилизирането на Йелоустоун не беше необходимо: планетата всъщност никога не бе притежавала условия да бъде населена и единствената местна форма на живот беше микроскопична. Човешките колонии на повърхността й бяха редки и се намираха под защитен купол. Хората извличаха минерали и топлина от планетата; без тези ресурси, колониите щяха да бъдат принудени да разчитат единствено на себе си, като типични космически хабитати. За вълците беше достатъчно да определят тях като своя мишена и да оставят недокосната останалата част от Йелоустоун. Там, където доскоро се бяха намирали Ферисвил, Лорийнвил и Казъм Сити, сега зееха ослепителни, разтопени кратери на радиоактивност. Те премигваха през гъстия жълт смог на планетарната атмосфера. Невъзможно беше някой да е оцелял. Нищо не можеше да е оцеляло.

Същото беше положението и около планетата. Преди смесената чума местните жители бяха наричали “Глитър банд” премигващия рояк орбитални хабитати там. Десет хиляди, подобни на скъпоценни камъни градове държави се бяха полюшвали около Йелоустоун, като доста от тях имаха многомилионно население. Смесената чума беше отнела блясъка на това великолепие, но Скорпион бе виждал Глитър банд единствено в годините след смесената чума, когато бяха променили името му на Ръждивия пояс. След чумата много от хабитатите се бяха превърнали в безвъздушни черупки, но все пак стотици бяха успели да запазят екологията си, като всеки представляваше загниващо микроцарство със свои закони и по уникален начин привлекателни възможности за престъпна дейност. Скорпион не беше алчен. Ръждивият пояс беше предостатъчен за нуждите му, особено след като получи достъп и до Казъм Сити. Сега обаче нямаше Ръждив пояс. Сега около Йелоустоун висеше нажежена пръстеновидна система, гривна от вишневочервени руини. Не беше останало нищо по-голямо от каменен блок. Всички човешки творения бяха стрити на прах. Гледката беше ужасяваща и красива.

И не само Ръждивият пояс, но и всичко около него. Инхибиторските машини бяха прегазили и стерилизирали всички човешки хабитати в близост до Йелоустоун. Скорпион разпозна различните руини. Вече нямаше Хейвън. Нито Айдълуайлд. Дори Окото на Марко, луната на планетата, беше опустошена. По нищо не личеше, че на повърхността й някога е имало структура, по-голяма от иглу. Нито следа от градове, от космически пристанища, само местно увеличение на радиоактивността и няколко интересни олигоелементи, над които човек можеше да си поблъска главата.

Навсякъде в системата се повтаряше една и съща история: не беше останало нищо. Нито хабитати. Нито селища по повърхността на световете. Нито кораби. Нито предаватели.

Скорпион заплака.

— Колко са се измъкнали? — попита той, когато беше в състояние отново да погледне реалността лице в лице. — Пребройте корабите, кажете ми колко оцелели биха могли да носят.

— Това няма значение — отвърна Васко.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш с това “няма значение”? За мен има значение. Затова и задавам шибания си въпрос.

Хури се намръщи.

— Скорпион… тя е само на шест години.

Той погледна към Ора.

— Съжалявам.

— Ти не разбираш — промълви Васко. И кимна към холографската сфера. — Това не е реално време, Скорп.

— Какво?

— Това е снимка. Положението е било такова преди два месеца. — Малинин го погледна с прекалено стари за годините си очи. — Оттогава нещата са станали още по-лоши, Скорп. Нека ти покажа какво имам предвид и ще разбереш защо няма особено значение колко са се измъкнали.

Васко започна да превърта холографския дисплей напред във времето. В единия ъгъл препускаха цифри, показващи времевия код, съотнесен със световното време. Скорпион видя датата — 04/07/2698 — и внезапно се почувства дезориентиран. Цифрите бяха безсмислени, бяха прекалено отдалечени от времето на неговия престой в Казъм Сити, за да дръпнат някаква емоционална струна. “Аз не съм създаден за това време” — помисли си той. Беше изтръгнат от обичайния ход на годините и сега се носеше в безтегловност, без пристан в историята. Изведнъж осъзна ясно, разтърсен от тръпка, че именно това усещане за липса на връзка с дадено място оформяше особената психология на ултрите. Колко ли по-зле се беше чувствал Клавейн?

Видя как назъбеният пашкул на имигрантската вълна нараства, става по-сферичен с увеличаването на разстоянието между корабите. И тогава, един по един, те започнаха да изчезват. Иконките им проблясваха в червено и се изгубваха, без да оставят и следа.

Уртон, скръстила ръце пред гърдите си, взе думата.

— Инхибиторите вече са си свършили работата с тези от избягалите кораби. За тях не е имало надежда от мига, в който е започнала атаката. Инхибиторите са ги настигали, обграждали са ги и са ги разбивали на съставните им части, за да създадат още инхибитори.

— Можеш да ги проследиш дори по математически път — допълни Васко. — С модели, базиращи се на масата на суровините във всеки кораб. Всеки пленен съд се превръща в семе и център на нова сфера на вълча експанзия.

Пашкулът се разкъсваше. В началото се беше състоял от стотици кораби; сега не бяха останали повече от трийсет-четирийсет. Те също продължаваха да се превръщат в искрици и да изчезват от дисплея.

— Не — каза Скорпион.

— Не можехме да сторим нищо — намеси се Васко. — Това е краят на света, Скорп. Няма да има нищо повече.

— Превърти го още напред, до края.

Малинин се подчини. Цифрите се замъглиха, мащабът на дисплея се увеличи. Все още бяха останали някакви кораби, може би двайсетина. Скорпион нямаше сърце да ги преброи. Поне една трета от тях бяха същите, които се бяха приближавали към Йелоустоун в началото на кризата. От корабите от евакуационната вълна не бяха останали повече от десетина.

— Съжалявам — промълви Васко.

— За това ли ме събудихте? — попита Скорпион. — Само за да ми натриете зурлата в станалото? Само за да ми покажете шибаната безполезност на идването ни чак дотук?

— Скорпион — смъмри го Ора. — Аз съм само на шест години.

— Събудихме те, защото ни нареди да те събудим, като пристигнем тук — отвърна Малинин.

— Изобщо не сме пристигали където и да е — заяви прасето. — Ти сам го каза. Обръщаме назад, също като другите “късметлии”. Отново те питам: защо ме събудихте, ако не за да ми покажете това?

— Покажи му — обади се Хури.

— Имаше и друга причина — отговори Васко.

Образът в сферата завибрира и се стабилизира. Появи се нещо ново. Беше неясно, дори след включването на увеличаващите контраста филтри. Компютрите се досещаха за детайлите, сравнявайки постоянно своите догадки със слабия сигнал, който се долавяше едва-едва над общия шумов фон. Най-доброто, което можеха да предложат даващите огромно увеличение камери, беше някаква правоъгълна форма с неясен намек за двигателни модули и комуникационни мехури.

— Това е кораб — обяви Васко. — Не е лайтхъгър. Нещо по-малко, от рода на совалка за полети вътре в системата. Това е единственият човешки летателен апарат в радиус от два светлинни месеца от Епсилон Еридани.

— И какво, по дяволите, прави там? — попита Скорпион.

— Каквото правеха всички останали — отвърна Ана. — Опитваше да се отдалечи колкото може по-бързо. Няма да успее да поддържа още дълго тази скорост — додаде тя. — Ако наистина е това, което изглежда.

— Какво искаш да кажеш?

— Иска да каже, че проследихме откъде е излязъл — отвърна Малинин. — Разбира се, това са в голяма степен предположения, но смятаме, че се е случило горе-долу това.

Главният дисплей започна да се превърта назад и пашкулът от лайтхъгъри се появи отново. Сега цифрите се превъртаха назад. Иконката на совалката изникна в сърцето на пашкула, докато съвпадна с един лайтхъгър, който тъкмо се беше появил. Васко върна още малко сценария, после го пусна на възпроизвеждане в ускорен ритъм. Сега лайтхъгърът се отдалечаваше от Йелоустоун, следвайки своята траектория за бягство. Скорпион прочете името на кораба: “Уайлд Палъс”.

Иконката премигна. В същия момент от лайтхъгъра се отдели друга емблема, обозначаваща совалката.

— Някой се е измъкнал от него — обяви смаян Скорпион. — Използвал е совалката като спасителна лодка, преди вълците да ги настигнат.

— Не са се спасили мнозина, тъй като лайтхъгърът най-вероятно е пренасял стотици хиляди замразени хора — вметна Васко.

— Ако спасим дори само десетина души, идването ни дотук ще е оправдано. А тази совалка като едното нищо може да побира хиляди.

— Не знаем нищо по въпроса, Скорп — намеси се Ана. — Совалката не предава никакви съобщения, поне не в честотния спектър, който сме в състояние да улавяме. Няма нито сигнал за помощ, нищо.

— Не биха го направили, ако мислят, че пространството около тях гъмжи от вълци — каза Скорпион, — но това не означава, че не трябва да спасим нещастниците. Заради това ме събудихте, нали? За да реша дали да ги спасим?

— Всъщност — заяви Малинин — събудихме те, за да те уведомим, че корабът попада в радиуса на действие на хипометричните оръжия. Смятаме, че би било по-безопасно да го унищожим.

ТРИЙСЕТ И СЕДЕМ

Междузвездното пространство,

Епсилон Еридани, 2698 година

Скорпион обикаляше из кораба. Това отвличаше мислите му от случилото се с Йелоустоун. Все още се надяваше всичко да се окаже лош сън, един от онези изключително правдоподобни кошмари, които не бяха изключение при бавното размразяване. Всеки момент този слой на реалността щеше да се отлющи и щяха да го измъкнат отново от ковчега. Новините нямаше да са хубави: вълците пак щяха да са на път към Йелоустоун, но все още нямаше да са стигнали там. Ако системата разполагаше само с още един месец, милиони можеха да бъдат спасени. Вълците пак щяха да бъдат тук, но всяко удължаване на живота беше за предпочитане пред незабавното унищожение. Трябваше да вярва в това, иначе всичко беше безсмислено.

Но той все не се събуждаше. А кошмарът придобиваше все по-упорито свойствата на реалността.

Налагаше се да свикне с това.

Много неща се бяха променили на борда на кораба, докато беше спал. Разширението на времето беше компресирало двайсет и три годишното пътуване между Арарат и Йелоустоун до шест години корабно време. Известен брой хора от екипажа бяха останали будни през значителна част от този период. Някои бяха прекарали цялото пътуване в топло състояние, тъй като не желаеха да бъдат замразявани, когато бъдещето беше толкова несигурно. Те бяха прилъгали новите технологии да се задействат — не само хипометричните оръжия, но и другите подаръци, оставени от Рьомонтоар. Когато изведоха Скорпион извън корпуса, в наблюдателната капсула, преминаха из пейзаж, по-тъмен и по-студен от самия космос. Загнездените във външния пласт на корпуса криоаритметични двигатели унищожаваха като по магия топлината с ловкостта, давана от квантовите изчисления. Един от техниците беше опитал да обясни начина на действие на криоаритметичните двигатели, но при един от обратите Скорпион напълно загуби нишката. Някога в Казъм Сити си беше наел счетоводител, който да направи така, че финансите му да изчезнат от погледа на властите. Беше изпитал подобно чувство, когато въпросният счетоводител бе обяснил непочтения принцип, лежащ в основата на патентованата му техника за пране на пари: някакъв детайл, от който го беше заболяла главата. Скорпион просто не беше в състояние да го схване. По същия начин не можеше да проумее парадокса на квантовото изчисление, който позволяваше на машините да “изпират” топлината под носа на вселенските термални власти.

Важното беше да работят, важното беше да не излизат извън контрол, както беше станало с кораба на Скейд: нищо друго не го интересуваше.

Но това не беше всичко. Корабът ускоряваше, но нямаше и следа от отблясъците от отработените газове, изпускани обикновено от конджоинърските двигатели. Плъзгаха се из космоса в пълен мрак.

— Те издърпаха двигателите — обясни Васко — и направиха нещо с реактивните процеси дълбоко в тях. Отработената материя, това, което ни дава ускорението, не си взаимодейства много дълго с вселената. Колкото да даде импулс — две пулсации Планково време — и после се разлага в нещо, което не можем да доловим. Може би нещо, което всъщност изобщо го няма.

— Понаучил си малко физика, докато съм спал.

— Трябваше да бъда в крак със ставащото. Но не претендирам, че го разбирам.

— Единственото, което има значение, е, че вълците не могат да го проследят — обади се Хури. — Или поне не лесно. Може би тогава щяха да подушат нещо. Но за тази цел трябва да се приближат.

— Ами частиците неутрино, които излизат от сърцевината на реакторите? — попита Скорпион.

— Вече не ги виждаме. Мислим, че са преминали в друг, непознат за нас аромат.

— И се надяваш, че вълците също не знаят за него.

— Единственият начин да го разберем, е като се приближим повече до тях.

Тя имаше предвид совалката. Вече знаеха малко повече за нея: беше предназначена за пътуване из системата. Имаше тъп корпус и беше типичен пример за десетките хиляди подобни кораби, които несъмнено бяха изпълвали пространството около Йелоустоун преди появата на вълците. Макар и голяма за стандарта на совалките, беше пак достатъчно малка, за да бъде пренасяна в лайтхъгър. Не можеше да се отгатне колко време беше необходимо, за да влязат в нея екипажът и пасажерите, но кораб с подобни размери спокойно можеше да пренася пет-шест хиляди души, и дори повече, ако част от тях бяха замразени или приспани по някакъв начин.

— Не мисля да им обръщам гръб — настоя Скорпион.

— Това може да са вълци — отговори Васко.

— На мен не ми приличат на вълци. Приличат ми на хора, уплашени до смърт за живота си.

— Скорп, чуй ме — намеси се Ана. — Уловихме трансмисии от някои от лайтхъгърите, преди да изчезнат. Бяха сигнали за бедствие във всички посоки, към всеки, който слуша. Първите от тях говореха, че са атакувани от вълците, каквито ги познаваме — машини от черни кубове, като онези, които свалиха кораба на Скейд. Но лайтхъгърите, които бяха атакувани по-късно, разказваха съвсем друго.

— Тя е права — додаде Малинин. — Информацията беше съвсем повърхностна — напълно разбираемо, тъй като корабите бяха превзети от вълчите машини, — но стана ясно, че вълците не изглеждат винаги като вълци. Научили са се да се прикриват, да използват камуфлаж. Научили са се да се движат сред нас дегизирани. След като направиха на парчета един от лайтхъгърите, те се научиха как да изглеждат като нашите кораби. Имитираха совалки и други транспортни средства. Оставяха следи от отработени газове и даваха други идентифициращи сигнали. Не го правеха перфектно — разликата можеше да бъде доловена — но това беше достатъчно да заблудят някой лайтхъгър да предприеме спасителни действия, мислейки, че постъпва като добрия самарянин. Мислейки, че помага на други евакуиращи се, Скорп.

— Е, чудесно в такъв случай — каза прасето. — Това ни дава достатъчно извинение дори да не помисляме да спасим онези нещастници, така ли?

— Ако се окажат вълци, всичко, което сме направили до този момент, ще се окаже напразно — отвърна Васко, като понижи глас, сякаш се страхуваше да не разстрои Ора. — На този кораб има седемнайсет хиляди души. Те са в сравнителна безопасност. Ти обаче ще заложиш на лотария тези седемнайсет хиляди живота срещу мъглявата вероятност да спасиш само още няколко хиляди.

— Значи би трябвало просто да ги оставим да умрат, така ли?

— Ако знаеше, че на онзи кораб има само петдесетина човека, какво би направил? Пак ли би поел този риск? — попита Малинин.

— Не, разбира се.

— Къде прокарваш в такъв случай разделителната линия? Откъде рискът става приемлив?

— Той никога не е приемлив — отговори Скорпион. — Но ето къде прокарвам разделителната линия. Тук. Сега. Отиваме да спасим тази совалка.

— Може би ще е добре да попиташ какво мисли Ора — настоя Васко, — защото не става въпрос само за тези седемнайсет хиляди живота, нали? Става дума за милиони, които може би зависят от нейното оцеляване. Става въпрос за човешкия род.

Скорпион погледна момиченцето, белите й дрехи и спретнато прибрани коси, и абсурдността на ситуацията го притисна като бетонен саван. Независимо каква беше историята му, независимо какво им беше струвало, независимо какво още ставаше в главата му, всичко се свеждаше до следното: това си беше шестгодишно момиченце, седнало с майка си, което говореше, когато го заговорят. И сега той щеше да се консултира с него за тактическа ситуация, от която зависеше животът на хиляди хора.

— Имаш ли мнение по въпроса? — попита той.

Ора погледна първо майка си за потвърждение.

— Да — отговори тя. Тънкият й чист глас прозвуча като звук на флейта. — Имам мнение, Скорпион.

— Наистина бих искал да го чуя.

— Не би трябвало да спасяваш онези хора.

— Имаш ли нещо против да попитам защо?

— Защото те няма да бъдат повече хора — отвърна тя. — Нито пък ние ще бъдем.

Скорпион седеше в огромен команден стол в помещението без прозорци, което в дните на триумвирата бе част от комплекса за контрол над оръжейната на “Носталгия по безкрая”. Чувстваше се като дете в свят на възрастни с огромни мебели, стъпалата му не можеха да достигнат дори повдигнатата над пода скара за поставяне на краката.

Беше заобиколен от екрани, на които се виждаше предпазливото приближаване на совалката. Лазерите вадеха контурите й от мрака, рисуваха подобния й на кутия четвъртит корпус. Триизмерните й очертания ставаха все по-детайлни с всяка следваща секунда. Вече успяваше да види съоръженията за приземяване, комуникационните антени, тръбите на двигателите, прозорците и панелите на херметичната камера.

— Бъди готов, Скорп — каза Васко.

— Готов съм — отговори той и стисна спусъка, който беше наредил да поставят на страничната облегалка на командния стол.

Беше оформен в съответствие с неговите копита, но въпреки това го чувстваше чужд в ръката си. Едно стисване, не се искаше нищо повече. Трите хипометрични оръжия бяха готови за стрелба — вече се въртяха спираловидно в шахтите си и можеха всеки момент да произведат първия си изстрел. Бяха насочени към движещата се мишена на совалката, готови да я атакуват, щом той натиснеше спусъка. Същото се отнасяше за единственото останало оръжие от оръжейната и за другите защити, вградени в корпуса. Скорпион се надяваше оръжието от оръжейната да промени ситуацията, ако внезапно наистина се окажеше, че совалката е вълча машина, но се съмняваше, че вградените в корпуса защити ще направят нещо друго, освен да дадат на вълците явна цел, към която да насочат вниманието си. Нямаше никакъв смисъл обаче да не играе със силната си карта. Пълноспектърно надмощие, както обичаше да казва Клавейн.

Не можеха да разчитат обаче дори на хипометричните оръжия за толкова близка цел. Съществуваше жестока, променлива зависимост между размерите на района, в който се намираше целта, и сигурността, с която можеше да бъдат определени предварително радиалното разстояние и посоката от кораба. Когато мишената беше отдалечена — на светлинни секунди или повече, — обемът й можеше да се направи достатъчно голям, за да унищожи кораб от един път. Когато мишената беше по-близко — само на стотици метри, както беше в случая, — степента на непредсказуемост нарастваше значително. Обемът на мишената трябваше да се поддържа съвсем малък, не повече от няколко метра, за да бъде разположен достатъчно надеждно. Всяко от хипометричните оръжия се нуждаеше от няколко секунди, за да възстанови скоростта си преди изстрела, така че най-доброто, на което можеше да се надява Скорпион, беше да нанесе осакатяваща рана още в началото. Съмняваше се, че ще има възможност да стреля с хипометричните оръжия втори път.

Но се надяваше да не се стига до това. Когато совалката беше все още на безопасно разстояние, бяха обсъдили дали да не изпратят някой от своите по-малки кораби, за да може екипажът му да провери дали тя наистина е това, което изглежда. Но Скорпион се беше възпротивил на тази идея. Щеше да отнеме прекалено много време и да отложи спасяването на совалката достатъчно, за да даде възможност на другите вълци да се доближат опасно близо. И дори на борда й да слезеше човешки екип и да докладваше, че е истинска, нямаше как да се разбере дали чрез тях не говорят вълците, след като са изсмукали паметта им, за да могат да използват кодовите думи. Пак поради тази причина не можеше да разчита на гласовете и лицата на екипажа на совалката, които бяха получили с изпратените от нея съобщения. Те изглеждаха съвсем реални, но вълците бяха разполагали с милиони години, през които да изучават изкуството на експертната, светкавична мимикрия. Несъмнено екипажите на пострадалите лайтхъгъри също бяха убедени, че приемат приятелски настроени евакуиращи се хора. Не, наистина можеше да избира само между две възможности: да я изостави (вероятно след като я унищожи, за да бъде сигурен) или да заложи всичко върху предположението, че е реална. Нямаше полумерки. Беше сигурен, че Клавейн щеше да се съгласи с този анализ. Единственото, в което не беше сигурен, бе какъв щеше да е изборът на Клавейн в крайна сметка. Той можеше да бъде наистина безсърдечен, когато ситуацията го изискваше.

“Е, аз също го мога” — помисли си Скорпион. Но сега не беше моментът.

— Двеста метра — извика Васко, загледан в лазерния телеметър. — Наближаваме, Скорп. Сигурен ли си в решението си?

— Сигурен съм.

Внезапно усети присъствието на Ора до себе си. С всяка следваща поява тя все по-малко му приличаше на дете.

— Това е прекалено опасно — каза тя. — Не трябваше да поемаш този риск, Скорпион. Загубата може да бъде огромна.

— Ти не знаеш повече от мен за тази совалка — отговори той.

— Знам, че не ми харесва.

Скорпион скръцна със зъби.

— Днес не е от дните ти на малко момиченце, нали? Този е един от дните, в които играеш ролята на пълен с плашещи предсказания пророк.

— Тя казва само какво чувства — намеси се Хури, която беше застанала от другата му страна. — Има това право, нали, Скорп?

— Вече чух посланието.

— Унищожи я сега — обади се Ора, а златистокафявите й очи блеснаха властно.

— Сто и петдесет метра — обади се Васко. — Мисля, че тя говори сериозно, Скорп.

— Мисля, че е по-добре да млъкне.

Но ръката му стисна неволно спусъка. За малко не го направи. Какви ли предупреждения бяха получили другите кораби, преди да бе станало прекалено късно да направят нещо по въпроса.

— Сто и трийсет. Вече е в обсега на светлината от прожекторите.

— Осветете я тогава. Да видим какво ще стане.

Картината се промени, вече предавана от оптичните камери, тъй като сцената беше залята от светлина. Видяха корпуса на совалката: очукан метал и керамика, мехури за наблюдение от хипердиамант, надраскана и замърсена маркировка, блясък на оголен метал по краищата на отделните панели. “Изглежда страшно реална” — помисли си Скорпион. Прекалено реална, за да бъде продукт на вълчия камуфлаж. Според него вълчата машина щеше да изглежда човешка само от разстояние, но отблизо щеше да стане ясно, че не е нищо повече от грубо подобие, съставено от безброй черни кубчета, а не от метал и керамика. Нямаше да има гладки ръбове, фини детайли, неравномерно оцветяване или следи от повреди и ремонти…

— Сто и десет — продължаваше да отброява метрите Васко. — Още десет метра и обезоръжавам оръжието от оръжейната. Съгласен ли си, Скорп?

— Прекрасно.

Това беше част от плана от самото начало. Колкото по-близо се намираше оръжието от оръжейната, толкова по-голяма от средната вероятност имаше да нанесе много сериозно поражение не само на совалката, но и на “Носталгия по безкрая”. Разбира се, ако се наложеше да използват оръжието от оръжейната… но Скорпион не искаше да мисли за това.

— Обезоръжено — докладва Васко. — Деветдесет и пет метра. Деветдесет.

Благодарение на бавното преобръщане на совалката сега на екраните се появи опашната й част. Скорпион видя зейналите отвори за отработените газове, събрани един до друг като множество дула на пистолет. Все още изстиваха от дейността си. Сега на екрана дойде редът на намиращото се на опашката съоръжение за приземяване върху лишени от въздух светове. Мехури и издатини, изпълняващи необясними функции. И още нещо: грапави, черни инкрустации в стъпаловидни геометрични форми.

— Вълци — прошепна едва чуто Васко.

Скорпион погледна към совалката — сърцето му бе спряло да бие. Васко беше прав. Черните израстъци бяха съвсем същите като онези, които бяха видели около кораба на Скейд, в айсберга.

Ръката му стисна спусъка. Почти усети как хипометричните оръжия се гърчат от нетърпение.

— Скорп — обади се Малинин. — Убий я. Веднага.

Той не направи нищо.

— Убий я! — извика Васко.

— Това не е измамник — каза Скорпион. — Просто е бил заразе…

Малинин грабна спусъка за хипометричните оръжия от ръцете му и го откъсна от страничната облегалка на стола. След него се проточиха кабели. В продължение на един неестествено дълъг миг Васко се позабави, докато стисне между пръстите си спусъка със странна форма, предназначена за свинско копито. Скорпион се приведе от стола си, стигна ръката на Васко и изтръгна спусъка, който се озова отново в него. Използва другата си ръка, за да удържи назад Малинин.

— Ще си платиш за това — озъби му се той.

Но младият мъж отговори само:

— Убий я. Убий я веднага, а с мен ще се разправяш след това. Остават само някакви скапани седемдесет и пет метра, Скорп!

Прасето усети как нещо студено се притисна отстрани на врата му. Изви рязко глава и видя Уртон. Беше допряла някакъв предмет до него. Успя да види само нещо сребристо в ръката й. Нямаше кой знае какво значение дали беше пистолет, нож или хиподермично оръжие.

— Пусни го, Скорп — каза тя. — Свърши се.

— Какво е това? — попита спокойно той. — Бунт?

— Не, нищо толкова драматично. Просто смяна на режима.

Васко отново взе спусъка.

— Шейсет и пет метра — прошепна той и го натисна.

Светлината притъмня.

Разрешиха му да наблюдава слизането на бежанците от совалката.

Тя беше допусната до едно от по-малките помещения за паркиране и сега нейните обитатели излизаха един по един, насочвани от представители от „Оръжие на сигурността”, които попълваха личните им данни. Някои от хората не изглеждаха съвсем сигурни кои са или кои трябва да бъдат. Други изглеждаха облекчени, че са спасени. Трети бяха просто изморени, сякаш усещаха, че тази спасителна операция само отлага малко по-нататък във времето крайния изход.

Бяха около хиляда и двеста души заедно с двайсет и четиримата членове на екипажа. Нито един от тях не беше замразен: совалката не разполагаше със съоръжения за замразяване, а когато вълците бяха започнали да превземат лайтхъгъра, времето бе стигнало само за прехвърлянето на тези малко повече от хиляда души на борда й. В лайтхъгъра бяха останали неколкостотин хиляди човека, несъмнено вече преработени във вълчи компоненти. Слава Богу повечето от тях бяха замразени, когато това се беше случило. Вълците може би бяха вкарали сонди в главите им, но повечето от тях поне не бяха в съзнание. И сигурно по това време вълците вече разполагаха с цялата необходима им тактическа информация. Вероятно хората вече ги интересуваха единствено като източници на нужни елементи.

От екипажа и пасажерите чуха ужасяващи истории. Някои бяха донесли дори записи: доказателства от първа ръка за извършеното от вълците клане — стриването на пух и прах на хабитати в оргия от трансформиращо унищожение и изплюването на нови вълчи машини едновременно с рухването на структурите. Снимки, показващи как в новопостроените сводове на Казъм Сити се появяват дупки и животът и собствеността се засмукват от студената, стремителна атмосфера на Йелоустоун във вид на спираловидните вихрушки на излизащ през тях въздух. Вълчите машини се спускаха сред руините като облаци целеустремено мастило, недосегаеми за гравитацията, съединяваха се и се съвкупяваха с изкорубените и изпразнени от съдържание сгради, след което сградите се издуваха, напълнени с хайвера на вълците. Те не използваха убийствена енергия, когато процесът на смилащата асимилация беше също толкова ефикасен.

Но когато хората отвръщаха на удара, вълците използваха огън, изтръгнат от самия вакуум.

Евакуираните разказваха за хаоса в Ръждивия пояс, когато хората опитвали да се качат на борда на няколкото останали космически кораба. Хиляди бяха загинали в настъпилата паника, в отчаяния щурм към отделенията за замразяване. Накрая някои от оцелелите бяха започнали да си пробиват с рязане път през корпусите на лайтхъгърите, с надеждата да намерят някоя годна за обитаване ниша във вече претъпканата машина. Объркани от този наплив, ултрите бяха отвърнали със своите оръжия или бяха позволили корабите им да бъдат превзети. Нямаше проверка на документите, въпроси за имената или здравната история.

Самоличността изчезваше, животът на хиляди хора биваше зачеркнат в миг на отчаяние. Хората отнасяха единствено своите спомени. Замразяването обаче правеше ужасни неща с паметта.

Позволиха му да дойде тук и да наблюдава слизането, преди да бъде отведен. Не беше завързан или окован — бяха му оставили поне тази възможност да запази достойнството си — но той не си правеше никакви илюзии. Те не смятаха, че му дължат каквото и да било. Да получиш правото да наблюдаваш този процес беше привилегия и нямаше да му позволят да забрави това.

Охраната се занимаваше с един по-възрастен мъж, който явно беше забравил кой е. Нищо чудно да е бил размразен наскоро прекалено бързо, може би при размяната на замразени товари между два кораба. Той жестикулираше срещу представителите на „Оръжие на сигурността”, като очевидно опитваше да ги накара да разберат нещо особено важно за него. Мъжът беше със сиво-бели мустаци и гъсти сиво-бели коси, прибрани назад от челото и красиво разделени на кичури. Той погледна за миг към Скорпион и погледите им се срещнаха. В изражението му имаше нещо умоляващо, изгарящо желание да осъществи контакт с друго живо същество, способно да схване затруднението му. Отчаяно искаше някой някъде да го разбере. Не непременно да му помогне — нещо в изражението му говореше за несравнимо достойнство и самоувереност, — а само за момент да признае какво чувства и да сподели този емоционален товар.

Скорпион отмести поглед, защото знаеше, че не може да му даде каквото иска. Когато погледна отново натам, процедурата около мъжа беше приключила и той бе минал през вратата, водеща нататък в кораба. Сега представителите на „Оръжие на сигурността” работеха с друга изгубена душа. На борда на “Носталгия по безкрая” вече имаше седемнайсет хиляди спящи хора. Малко вероятно беше пътищата им да се пресекат отново някога.

— Достатъчно ли видя, Скорпион? — попита Васко.

— Така ми се струва.

— Все още ли не си променил мнението си?

— Така мисля.

— Ти беше прав, Скорп. Никой не се съмнява в това. — Малинин погледна към хората, които чакаха реда си. — Сега вече всички го виждаме. Въпреки това не постъпи правилно. Рискът беше прекалено голям.

— Но Капитанът явно не мислеше така. Изненада ви, нали?

Колебанието на Васко му каза всичко, което имаше нужда да знае. Всъщност и той беше изненадан не по-малко от другите. Когато Малинин натисна спусъка на хипометричното оръжие, то действително беше произвело изстрел. Но посоката на прицелване беше променена. Вместо да унищожи совалката, то изряза с хирургическа точност мястото, където беше стъпила вълчата машина. Капитанът беше съгласен със Скорпион: совалката не беше вълчи самозванец, а човешки кораб, с леко представено инхибиторско присъствие. Очевидно първоначално пуснатото върху й семе беше съвсем малко, в противен случай совалката вече щеше да е погълната. Капитанът обаче беше разбрал, че все още има надежда. И като промени насочването на оръжието, той беше разкрил, че контролът му над вътрешните процеси на кораба е далеч по-голям, отколкото подозираха.

Васко сви рамене.

— Просто ще трябва да вземем предвид този фактор при дългосрочното си планиране. Не е нещо, с което да не можем да се справим. Корабът все пак пътува към Хела, нали? Дори Капитанът вижда, че това е мястото, където трябва да отидем.

— Все пак се опитай да не го предизвикваш — посъветва го Скорпион. — В противен случай това място може да стане малко неудобно.

— Капитанът не е проблем.

— Нито пък аз съм проблем.

— Не е задължително да стане така. Изборът зависи от теб, Скорп.

Да, наистина голям избор: да отстъпи командването, защото е неподходящ от медицинска гледна точка, или да си спаси достойнството, като бъде замразен отново. Какво му беше казал Валенсин? Следващият път шансът му да се събуди беше петдесет процента? Но дори апаратурата да не го убиеше, щеше да бъде развалина, оцеляваща само благодарение на някакъв химически импулс. Още едно пътуване до ковчега за замразяване след това и статистиката не му оставяше почти никакъв шанс.

— Все още ли не възнамеряваш да признаеш, че това е бунт? — попита той.

— Не ставай смешен — отвърна Васко. — Ценим приноса ти като един от управниците на колонията. Никой никога не е твърдял нещо друго. Ти ще продължаваш да управляваш. Просто ролята ти ще стане по-скоро консултативна.

— Да подпечатвам всичко, което ти, Уртон и останалите от твоята група решавате, това ли е следващото решение?

— Звучи ужасно цинично.

— Трябваше да те удавя, когато имах тази възможност — рече Скорпион.

— Не трябваше да го казваш. От теб научих толкова, колкото и от Клавейн.

— Познанството ти с Клавейн продължи около ден, момче.

— А твоето с него, Скорп? Двайсет, трийсет години? Нищожно на фона на неговия живот. Мислиш ли, че това действително променя нещо? Ако вземем предвид само времето, тогава ще излезе, че никой от нас не го е познавал.

— Може и да не съм го познавал — отвърна прасето, — но знам, че щеше да пощади совалката, както сторих и аз.

— Вероятно си прав, но пак щеше да е грешка. Той не беше безпогрешен, както знаеш. Не са го нарекли “Касапина от Тарзис” без причина.

— Щяхте да свалите от длъжност и него, това ли искаш да кажеш?

Васко се замисли и след това кимна.

— Той също щеше да е доста стар. Понякога мъртвото дърво просто трябва да бъде отсечено.

Ора дойде да го види, преди да го замразят отново. Застана пред майка си, събрала колене, стиснала длани. Хури приглаждаше косата й, оправяше формата на бретона й. И двете бяха в бяло.

— Съжалявам, Скорпион — промълви Ора. — Не исках да се отървават от теб.

Прииска му се да каже нещо гневно, нещо, което да я нарани, но думите заседнаха в устата му. Знаеше на някакво фундаментално ниво, че тя няма вина за всичко това. Не тя беше поискала нещата, които бяха поставили в главата й.

— Няма нищо — отговори той. — Те не се отървават от мен. Просто ще ме приспят отново, докато си спомнят колко съм полезен.

— Няма да им отнеме много време — намеси се Хури. Тя коленичи, така че главата й се оказа на едно ниво с главата на дъщеря й. — Ти беше прав — додаде тя. — Независимо какво те съветваше Ора и какво казваха другите, това беше правилната постъпка. Смелата постъпка. В деня, в който го забравим, ще можем напълно заслужено също да започнем да се наричаме “вълци”.

— Такова е и моето виждане — отвърна Скорпион. — Благодаря ти за подкрепата. Не може да се каже, че нямам съюзници, просто не са толкова много, колкото са ми нужни.

— Никой от нас не се е разбързал нанякъде, Скорп. Всички ще бъдем тук, когато се събудиш.

Той само кимна в отговор, като запази за себе си своите мисли. Тя знаеше не по-зле от него какви са шансовете му да се събуди.

— А ти какво възнамеряваш? — попита я Скорпион. — Ще прекараш ли в сън това пътуване?

Очакваше да му отговори Хури, тъй като беше задал въпроса на нея. Но заговори Ора:

— Не, Скорпион — каза тя. — Ще остана будна. Сега съм на шест години. Искам да бъда по-голяма, когато пристигнем на Хела.

— Май всичко си обмислила?

— Не всичко, но си спомням все повече и повече с всеки изминал ден.

— За сенките ли? — попита той.

— Те са хора — отвърна детето. — Не точно като нас, но по-близки, отколкото предполагаш. Просто живеят от другата страна на нещо. Но там е много лошо. Нещо се е случило с дома им. Затова не могат да живеят повече там.

— Понякога тя говори за брейн-светове — обади се Ана, — мърмори някакви математически формули насън, неща за прегънати брейнове и гравитационни сигнали през цялото. Ние мислим, че сенките са същества, Скорп, обитателите на съседна вселена.

— Това е доста голям скок.

— Всичко го има вече, в старите теории. Възможно е те да се намират само на няколко милиметра оттук, в хиперпространството на цялото.

— И какво общо има всичко това с нас?

— Както казва Ора, те не могат да живеят повече там. Искат да се измъкнат. Искат да прекосят делящата ги от този брейн пропаст, но се нуждаят от помощта на някой от тази страна, за да го направят.

— Просто така? А ние ще имаме ли някаква полза?

— Тя винаги е говорила за преговори, Скорп. Според мен има предвид, че сенките може би ще успеят да ни помогнат да решим местните си проблеми.

— Стига да им помогнем да преминат пропастта — допълни той.

— Такава е идеята.

— Знаеш ли какво? — рече той, докато техниците започнаха да вкарват тръбички в тялото му. — Мисля, че ще проспя тази част.

— Какво държиш в ръката си? — попита го Хури.

Скорпион разтвори стиснатата си в юмрук длан и й показа парчето, наподобяващо част от раковина, което му беше дал Рьомонтоар.

— За късмет — обясни той.

ТРИЙСЕТ И ОСЕМ

Хела, 2727 година

Рашмика се беше запътила към Клоктауър, когато Грьолие се появи от мрака между две колони. Колко ли време беше дебнал така, разчитайки на вероятността тя да избере именно този маршрут, щом излезе от стаята си?

— Господин главен лекар — каза тя.

— Иска ми се да поговорим, ако това няма да ви отнеме много време.

— Отивам към мансардата. Първосвещеникът иска да интервюира делегация от няколко ултри.

— Няма да ви отнеме никакво време. Ясно ми е колко полезна сте за него.

Момичето сви рамене: очевидно нямаше да успее да отиде никъде, преди той да беше казал каквото си е наумил.

— Какво има? — попита то.

— Нищо особено, само една дребна аномалия в кръвта ви. Реших, че си струва да спомена за нея.

— Тогава давайте.

— Не тук, ако нямате нищо против. Усти, които не могат да се контролират, и така нататък.

Тя се огледа. Не видя никого. И сега изведнъж осъзна, че когато главният лекар беше наблизо, наоколо никога не се виждаше почти никой друг. Той караше свидетелите да се сливат с архитектурата, особено когато обикаляше с лекарското си куфарче и арсенала си от пълни спринцовки. Днес носеше само бастуна, с чиято дръжка потупваше брадичката си, докато говореше.

Доколкото си спомням, казахте, че разговорът няма да отнеме никакво време — напомни му Рашмика.

— Така е. Ще вървя с вас. Просто ще се отбием в Министерството на кръвните дела и после можете да си изпълнявате задълженията.

Придружи я до най-близкия асансьор за Министерството на кръвните дела, дръпна вратата от ковано желязо и той потегли. Навън беше ден. Разноцветната светлина, преминаваща през витражите на прозорците, играеше върху лицето му.

— Харесва ли ви работата тук, мис Елс?

— Просто работа — отвърна тя.

— Не изглежда да пращите от ентусиазъм. Изненадан съм, честно казано. Като се има предвид, че за малко не започнахте онази опасна работа в екипа по разчистването на пътя, това не е ли истински късмет?

Какво можеше да му отговори? Че бе изплашена до смърт от гласовете, които бе започнала да чува?

Не. Това изобщо не беше необходимо. Можеше да избира измежду предостатъчно рационални страхове, без да прибягва до сенките.

— Намираме се на седемдесет и пет километра от Пропастта на опрощението, господин главен лекар. Само след три дни, след по-малко от три дни тази катедрала ще прекоси моста. — И додаде, имитирайки тона на своя събеседник: — Честно казано, има други места, на които бих предпочела да бъда.

— Това ви притеснява, така ли?

— Не ми казвайте, че сте възхитен от тази перспектива.

— Първосвещеникът знае какво прави.

— Така ли мислите?

Зелени и розови светлини се гонеха по лицето му.

— Да — отвърна той.

— Не го вярвате. Уплашен сте не по-малко от мен, нали? Вие сте рационален човек, господин главен лекар. Нямате от неговата кръв във вените си. Знаете, че тази катедрала не може да мине по моста.

— Винаги има първи път — отговори той.

Тъй като си даваше сметка за вниманието й, той толкова се стараеше да контролира изражението си, че едно мускулче отстрани на слепоочието му започна да потрепва.

— Той желае смъртта — каза Рашмика. — Знае, че изчезванията наближават своята кулминация. Иска да бележи събитието с гръм и трясък. Какъв по-добър начин от разбиването на катедралата на пух и прах, като при това направи от себе си свят мъченик? Сега е първосвещеник, но кой може да каже дали не си е наумил да стане светец?

— Забравяте нещо — отвърна Грьолие. — Плановете му не свършват с прекосяването на моста. Той иска дългосрочна защита от ултрите. Това не може да бъде желание на човек, който планира да се самоубие след три дни. Какво друго обяснение може да има тук?

Главният лекар наистина вярваше в това, освен ако не разчиташе погрешно изражението му. Момичето започна да се пита доколко всъщност Грьолие беше запознат с онова, което ставаше в главата на Куейч.

— Видях нещо странно на идване — заяви то.

Главният лекар приглади белите си коси. Обикновено безупречно поддържани, днес те не бяха в най-добрата си форма. Рашмика се убеди, че той съвсем не беше толкова безгрижен, колкото твърдеше. Страхуваше се колкото всички останали, но не го показваше.

— Видели сте нещо ли? — повтори той.

— Към края на пътуването с кервана, след като преминахме по моста и бяхме на път за срещата с катедралите, минахме покрай огромна флотилия от машини, която се движеше на север — оборудване за изкопни работи, като онова, което се използва при разкопките на скътлърови реликви. Каквото и да беше то, бързаше нанякъде.

Грьолие присви очи.

— В това няма нищо странно. Бързали са да оправят някакъв проблем по Неизменния път, преди катедралите да са стигнали там.

— Само дето се движеха в друга посока. И каквото и да се готвеха да правят, квесторът не желаеше да говори за тях. Все едно имаше заповед да се преструва, че изобщо не съществуват.

— Това няма нищо общо с първосвещеника.

— Но нещо с такива мащаби със сигурност няма как да се случи, без той да знае за него — настоя Рашмика. — Най-вероятно дори той е дал нареждането. За какво според вас става дума? Нови скътлърови находки, за които не иска никой да научи? Нещо, което са открили и което не може да бъде оставено на обикновените миньори от селата?

— Нямам представа. — Потрепването на слепоочието му се поднови. — Нямам представа и не ме интересува. Аз отговарям за Министерството на кръвните дела и за здравето на първосвещеника. Нищо повече. Имам си предостатъчно грижи, за да се занимавам с междуцърковните конспирации. — Асансьорът потрепери и спря, Грьолие сви рамене с видимо облекчение. — Е, пристигнахме, мис Елс. А сега, ако не възразявате, е мой ред да задавам въпроси.

— Казахте, че това няма да отнеме много време.

Той се усмихна.

— Е, може би малко преувеличих.

Покани я да седне в кабинета му и й показа резултатите от кръвните й анализи, които бяха сравнени с някакъв друг образец, който не си направи труда да идентифицира.

— Вашата дарба ме заинтригува силно — започна той, като подпря брадичка върху дръжката на бастуна си и втренчи в събеседничката си своите очи с натежали клепачи и също толкова натежали торбички. — Исках да разбера дали присъства някакъв генетичен компонент. Напълно разбираемо, нали? Все пак аз съм човек на науката.

— Щом казвате.

— Проблемът е, че се натъкнах на преграда още преди да започна да търся някакви особености. — Главният лекар потупа нежно куфарчето, което беше поставил легнало върху една пейка. — Кръвта е моята страст. Винаги е била и винаги ще бъде. Генетика, клониране, каквото се сетите — всичко това в крайна сметка опира до добрата стара кръв. Сънувам я. Стремителни, бурни кървави реки. Не съм от гнусливите.

— Никога не бих си го помислила.

— Работата е, че проумяването на кръвта ме изпълва с професионална гордост. Кръвта на всеки, който се доближи до мен, рано или късно бива изследвана. Архивите на „Лейди Моруина” дават обемна картина за генетичните особености на този свят такъв, какъвто е еволюирал през последното столетие. Ще се изненадате колко ясно се отличава тази картина, Рашмика. Ние не сме се заселвали постепенно, в продължение на векове. Почти всички, които живеят сега на Хела, са потомци на създателите на колонията, пристигнали с шепа кораби, непосредствено след “Гностично възкачване”, от светове с ясно отличаващи се генетични профили. Новодошлите — поклонници, бежанци, авантюристи — почти не променят генетичния облик. Разбира се, от тяхната кръв също се вземат проби при слизането им на планетата и резултатите се вписват в архивите. — Той взе едно шишенце от куфарчето и го разтърси, взирайки се в разпенената малиновочервена течност в него. — Всичко това означава следното: мога в значителна степен да предвидя как ще изглежда кръвта на човека, освен ако не е пристигнал наскоро на Хела. И ще бъда дори още по-точен, ако зная къде живее, за да мога да предвидя фактора на кръстосването. Вигридският район е всъщност едно от най-силните ми места. Доста съм го изучавал. — Потупа с шишенцето отстрани на дисплея, показвайки неидентифицираната кръвна проба. — Да вземем този човек, например. Класически жител на Вигрид. Няма как да бъде объркана с кръвта на обитател на някое друго място на Хела. Толкова е типична, че е почти плашещо.

Рашмика преглътна, преди да попита:

— Тази кръв е от Харбин, нали?

— Поне така твърдят архивите.

— Къде е той? Какво се е случило с него?

— Този човек ли? — Грьолие се зачете с подчертано внимание в дребния шрифт в долния край на дисплея. — Както изглежда, е мъртъв. Убит при разчистване на пътя. Защо? Нали няма да правите опити да твърдите, че ви е бил брат?

Тя все още не усещаше нищо. Беше като да излетиш с кола от скалата. В първия момент изглежда, че траекторията е нормална, че земята не е била издърпана изпод краката ти.

— Знаете, че ми е брат — отвърна Рашмика. — Нали ни видяхте заедно. Вие бяхте там, когато интервюираха Харбин.

— Бях там, докато интервюираха някого — поправи я Грьолие. — Но не мисля, че може да ви е бил брат.

— Това не е вярно.

— Страхувам се, че е, в строго генетичен смисъл — кимна към дисплея, подканвайки я сама да си направи изводите — роднинската ви връзка с него е същата, каквато и с мен. Той не ви е брат, Рашмика. Вие не сте му сестра.

— Тогава единият от нас двамата е бил осиновен.

Странно е, че го казвате, защото и на мен ми мина подобна мисъл. И може би единственият начин да стигна до дъното на тази каша е да отида лично и да си завра носа тук-там. Така че заминавам за полупустинните земи. Това няма да ме отдели от катедралата за повече от един ден. Искате ли да предам нещо на някого, докато съм там?

— Не ги наранявайте — възкликна момичето. — Каквото и да правите, не ги наранявайте.

— Никой не е споменавал и дума за нараняване на когото и да било. Но вие знаете много добре как стоят нещата с тези комуни. Крайно светски са. Крайно затворени. Крайно подозрителни към всяка намеса от страна на църквите.

— Направите ли нещо на родителите ми, ще ви го върна.

Главният лекар върна шишенцето в куфарчето и затвори капака му със звучно щракване.

— Не, няма да го направите, защото съм ви нужен на ваша страна. Първосвещеникът е опасен човек и преговорите го вълнуват силно. Ако заподозре дори за миг, че не сте това, за което се представяте, че е възможно по какъвто и да било начин да компрометирате дискусиите му с ултрите… е, не ми се иска да предсказвам какво би могъл да направи. — Замълча, въздъхна, сякаш бяха тръгнали в погрешна посока и сега беше достатъчно просто да се върне в началото на разговора, така че всичко да си дойде на мястото. — Вижте, проблемът е колкото ваш, толкова и мой. Не мисля, че сте онази, за която се представяте. Кръвта ви изглежда подозрително чужда. По всичко личи, че нямате предци от Хела. Е, възможно е това да има съвсем невинно обяснение, но преди да съм разбрал каквото и да било със сигурност, трябва да предположа най-лошото.

— Което е?

— Че изобщо не сте това, за което се представяте.

— И защо това да е проблем за вас, господин главен лекар?

Тя плачеше, вестта за смъртта на Харбин й беше нанесла истински удар, както и беше предполагала, че ще стане.

— Защото — изръмжа в отговор той, — аз ви доведох тук. Моя беше умната идея да ви доведа при първосвещеника. И ето че сега се чудя какво, по дяволите, всъщност съм довел. И предполагам, че аз ще загазя не по-малко от вас, ако той го разбере.

— Той няма да ви направи нищо — увери го Рашмика. — Вие сте му нужен, за да го поддържате жив.

Грьолие се изправи.

— Е, да се надяваме, че случаят е такъв. Защото допреди малко опитвахте да ме убедите, че искал да умре. А сега си избършете очите.

Рашмика се возеше в асансьора сама, все по-нагоре през пластовете оцветена от прозорците светлина. Колкото повече се стараеше да спре да плаче, толкова по-неуправляеми ставаха сълзите. Искаше да мисли, че са резултат от току-що наученото за Харбин. Плачът щеше да бъде благоприличната, човешката, сестринската реакция. Но друга част от нея знаеше, че истинската причина да плаче бе онова, което бе научила за себе си, а не за брат си. Усещаше как цели пластове от нея самата се освобождават, обелват се като изсъхнали струпеи и разкриват суровата истина за това, което е, това, което винаги е представлявала. Сенките се бяха оказали прави: в това вече не се съмняваше. Грьолие нямаше причина да лъже за кръвта й. Той беше разстроен от откритието си не по-малко от нея самата.

Жал й беше за Харбин. Но не толкова, колкото й беше жал за Рашмика Елс.

Какво означаваше това? Сенките бяха споменали за някакви машини в главата й; според Грьолие беше невероятно дори да е родена на Хела. Но спомените й казваха, че е родена в семейство във Вигридските полупустинни земи и е сестра на човек на име Харбин. Взираше се в своето минало, оглеждаше го с хищния поглед на човек, заподозрял някакво мошеничество, с внимание към всеки детайл. Очакваше някакъв недостатък, леко несъответствие там, където някой бе залепил едно към друго две неща. Спомените й обаче плуваха безметежно из миналото. Всичко, което помнеше, притежаваше безпогрешното усещане за преживян опит. Тя не само виждаше своето минало в съзнанието си, но го и чуваше, подушваше го, усещаше го с напълно осезаемата реалност на действителността.

Докато се вгледа достатъчно назад. Девет години, бяха казали сенките. И тогава нещата изгубиха част от убедителността си. Имаше спомени за първите си осем години на Хела, но те бяха някак лишени от емоции, нещо като поредица анонимни снимки. Това можеха наистина да бъдат нейните спомени, но със същия успех можеха да принадлежат и на някой друг.

Но може би детството винаги имаше такъв привкус от перспективата на зрелостта: шепа избледнели от времето мигове, тънки и прозрачни като оцветено стъкло.

Рашмика Елс. Не беше изключено това дори да не бе истинското й име.

Първосвещеникът чакаше в мансардата си със следващата делегация от ултри; със скрити зад тъмните очила вечно отворени очи. Когато Рашмика пристигна, въздухът беше особено неподвижен, сякаш никой не бе проговарял от няколко минути. Тя наблюдаваше отделните си части, които се промъкваха сред хаоса от огледала, опитвайки да събере в единно цяло изражението си, тъй като се притесняваше да не би то да издаде колко я беше разстроил разговорът с главния лекар.

— Закъснявате, мис Елс — отбеляза Куейч.

— Задържаха ме — отвърна тя и моментално чу потреперването на гласа си.

Грьолие й беше дал ясно да разбере, че не трябва да споменава за посещението си в Министерството на кръвните дела, но явно трябваше да намери някакво извинение.

— Седнете, пийнете чай. Точно разговарях с мистър Малинин и мис Хури.

Имената, съвсем необяснимо, означаваха нещо за нея. Тя погледна двамата посетители и усети нова тръпка: в тях имаше нещо познато. Те не приличаха особено на ултри. Бяха прекалено нормални; в тях не се забелязваше нищо очевидно изкуствено, нищо не липсваше и нищо не беше преувеличено, нямаше никакъв намек за генетични промени или химерични добавки. Той беше висок, слаб, тъмнокос мъж, с десетина години по-възрастен от нея. Беше дори красив. Носеше колосана червена униформа и стоеше с ръце зад гърба. Наблюдаваше я как сяда, проявяваше към нея по-голям интерес от който и да било от другите ултри. За тях тя беше само част от пейзажа, докато в Малинин усети любопитство. Неговата спътница, на име Хури, я гледаше с подобен интерес. Хури беше дребна, по-възрастна от него жена, тъжните й очи засенчваха тъмното лице, сякаш й бяха взели прекалено много и не й бяха върнали достатъчно.

Рашмика имаше усещането, че е виждала преди и двамата. Особено силно беше това усещане за жената.

— Не ни запознахте — кимна към нея мъжът.

— Това е Рашмика Елс, моята съветничка — обади се първосвещеникът, а тонът му показваше, че няма намерение да казва нищо повече по този въпрос. — А сега, мистър Малинин…

— Все още не ни запознахте както трябва — настоя младият мъж.

Куейч се пресегна, за да намести едно от огледалата си.

— Това е Васко Малинин, а това е Ана Хури — каза той, като ги посочваше един по един, — човешките представители на “Носталгия по безкрая”, кораб на ултрите, пристигнал неотдавна в нашата система.

Мъжът я погледна отново.

— Никой не спомена, че по време на преговорите ще присъстват съветници.

— Имате ли някакъв проблем заради това, мистър Малинин? Ако имате, бих могъл да я помоля да излезе.

— Не — отговори ултрата след кратък размисъл. — Това е без значение.

Първосвещеникът покани двамата си посетители да седнат. Те се настаниха срещу Рашмика, от другата страна на масичката, където тя наливаше чая.

— Какво ви доведе в нашата система? — попита Куейч, насочвайки въпроса си към мъжа.

— Обичайното. Търбухът ни е пълен с евакуиращи се от по-вътрешните системи. Много от тях пожелаха да бъдат докарани конкретно тук, преди изчезванията да са достигнали своята кулминация. Ние не поставяме под въпрос мотивите им, стига да си плащат. Другите искат да бъдат отведени още по-далеч, колкото се може по-далеч от вълците. Ние, разбира се, имаме своите технически нужди. Но не възнамеряваме да оставаме много дълго.

— Интересуват ли ви скътлърови реликви?

— Имаме друг мотив — отговори мъжът и притисна една гънка на костюма си. — Всъщност ни интересува Халдора.

Куейч вдигна ръка и свали тъмните очила.

— Не се ли отнася това за всички ни?

— Не в религиозен смисъл — додаде ултрата, очевидно без ни най-малко да се смути от вида на легналия насреща му първосвещеник с насилствено вдигнати клепачи. — Нямаме намерение да подкопаваме вярванията на никого. Но откакто тази система е открита, не са правени почти никакви научни изследвания на феномена Халдора. И не защото никой не го е пожелал, а защото властите тук, включително Адвентистката църква, никога не са позволили да бъде изследван отблизо.

— Корабите на паркинга са свободни да използват сензорите си, за да изучават изчезванията — отвърна Куейч. — И много са го правили, след което са разпространявали информацията за откритията си.

— Така е — съгласи се ултрата, — но наблюденията, направени от такова разстояние, не се приемат особено сериозно извън тази система. Нужно е всъщност детайлно изследване с помощта на физически сонди, изстреляни към Халдора.

— Все едно да искате да се изплюете в лицето на Бога.

— Защо? Ако това е истинско чудо, би трябвало да издържи изследванията. Каква причина има тук за страхове?

— Божият гняв, ето каква.

Ултрата се вгледа в пръстите си. Рашмика разчиташе напрежението му като на книга. Беше излъгал веднъж, като каза, че много от евакуиращите се с техния кораб искали да видят изчезванията на Халдора. Тази лъжа можеше да има куп светски причини. Всичко останало, което беше казал, бе истина, поне доколкото тя беше в състояние да прецени. Рашмика погледна към жената, която все още не се беше обадила, и непознатата задържа погледа си върху нея малко по-продължително, така че момичето се смути и в крайна сметка отмести погледа си, усетило как кръвта нахлува в бузите му.

— Изчезванията наближават своята кулминация — продължи ултрата. — Никой не го оспорва. Но това означава също и, че няма да имаме още дълго възможността да изучим Халдора такава, каквато е сега.

— Не мога да го позволя.

— Но това вече се е случило веднъж, нали?

Светлината се отрази в инструмента, който държеше клепачите му вечно отворени, когато Куейч се обърна към своя гост.

— Какво се е случило?

— Директно сондиране на Халдора. На Хела, доколкото разбираме, се носят слухове за недокументирано изчезване, станало преди двайсетина години. То продължило повече от останалите, но било извадено от официалната документация.

— Носят се слухове за какво ли не — отвърна раздразнено първосвещеникът.

— Говори се, че продължителното събитие било резултат от изпращането на Халдора на набор от инструменти за изследване, съвпаднало с едно обикновено изчезване. И това някак си забавило възвръщането на нормалния триизмерен образ на планетата. Може би подложило на стрес системата. Претоварило я.

— Системата ли?

— Механизма — поясни ултрата. — Онова, което проектира образа на газовия гигант.

— Механизмът, приятелю мой, е Бог.

— Това е една от интерпретациите. — Ултрата въздъхна. — Вижте, не съм дошъл да ви дразня, а само да изясня честно нашата позиция. Ние вярваме, че на Халдора вече е изпращана изследователска апаратура и това вероятно е направено с благословията на Адвентистката църква.

Рашмика се сети отново за набързо надрасканите обозначения, които й беше показал Пьотр, и за онова, което й бяха казали сенките. Значи беше вярно: наистина имаше едно пропуснато изчезване и точно в този момент сенките бяха изпратили безтелесния си посланик, своя агент за преговори, в специалния костюм. Същия костюм, който искаха от нея да измъкне от катедралата, преди да се е разбира на парчета на дъното на пропастта Гинунгагап.

Наложи си да върне вниманието си към ултрата, от страх да не пропусне нещо важно.

— Вярваме също така, че евентуалният втори опит не би причинил нищо лошо — допълни той. — Това е единственото, което искаме: разрешение да повторим експеримента.

— Експеримент, който никога не се е състоял — каза Куейч.

— В такъв случай просто ще бъдем първите. — Ултрата се наведе напред. — Ще ви осигурим безплатно защитата, която искате. Не е нужно да ни предлагате търговски облаги. Вие можете да продължавате да осъществявате сделки с други групи ултри, както сте правили винаги. Единственото, което искаме в замяна, е позволение да направим малко изследване на Халдора.

Ултрата се облегна назад. Хвърли поглед към Рашмика и веднага след това го премести към един от прозорците. От мансардата линията на Пътя се очертаваше ясно двайсет километра напред. Съвсем скоро щяха да видят геоложките промени, бележещи наближаването към Пропастта. Мостът не беше далеч зад хоризонта.

“По-малко от три дни” — помисли си тя. И щяха да стигнат до него. Но това нямаше да стане бързо, дори тогава. С обичайното за катедралата пълзене прекосяването на моста щеше да отнеме ден и половина.

— Аз действително имам нужда от защита — произнесе Куейч след продължително мълчание. — И съм готов да проявя гъвкавост. Както изглежда, вие разполагате с добър кораб. Тежковъоръжен и със стабилна система за изстрелване. Ще се изненадате колко трудно е да бъде открит кораб, отговарящ на моите изисквания. Повечето от стигащите дотук са в окаяно състояние. И, естествено, не са годни да изпълняват ролята на бодигард.

— Нашият кораб има своите особености, но наистина е стабилен. Съмнявам се, че на паркинга има по-добре въоръжен съд — отвърна ултрата.

— Експериментът — продължи първосвещеникът. — Само за пускане на изследователски инструментариум ли става въпрос?

— Едно-две пускания. Нищо особено.

— Последвани от изчезване?

— Не непременно. Можем да научим извънредно много по всяко време. Разбира се, ако някое изчезване реши да се случи точно тогава… за тази цел непременно ще разположим достатъчно близко автоматизиран малък кораб.

— Всичко това изобщо не ми харесва — заяви Куейч. — Но пък предложението за защита определено ми допадна. Да разбирам ли, че сте се запознали с останалите ми условия?

— Изглеждат достатъчно разумни.

— Съгласни сте с присъствието на малка адвентистка делегация на вашия кораб?

— Не виждаме защо е нужно това.

— Е, нужно е. Политиката на тази система не ви е понятна. Това не е критика: не очаквам подобно нещо от вас, след като сте тук само от няколко седмици. Но как ще различите истинската заплаха от невинната простъпка? Не мога да допусна да откривате огън по всичко, което се доближи до Хела. Това няма да предизвика нищо добро.

— Вашите делегати ли ще взимат тези решения?

— Те ще бъдат там в качеството си на съветници, нищо повече — поясни Куейч. — Няма да трябва да се тревожите заради всеки кораб, който се доближи до Хела, а аз няма да се тревожа дали оръжията ви ще бъдат готови, когато имам нужда от тях.

— Колко делегати?

— Трийсет.

— Много са. Бихме помислили за десетима, евентуално — дванайсет.

— Да ги направим двайсет и ще сметнем темата за приключена.

Ултрата погледна отново към Рашмика, сякаш искаше съвета й.

— Ще трябва да обсъдя това с екипажа си — каза той.

— Но по принцип нямате особени възражения?

— Това не ни харесва — отговори Малинин. Стана, пооправи униформата си. — Но ако е необходимо, за да получим позволението ви, може би няма да имаме друг избор, освен да го приемем.

Първосвещеникът поклати многозначително глава и по огледалата му премина вълна от симпатия.

— Толкова съм доволен — обяви той. — В момента, в който минахте през този праг, мистър Малинин, разбрах, че сте от хората, с които може да се върши работа.

ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТ

Повърхността на Хела, 2727 година

Когато совалката на ултрите потегли, Куейч се обърна към нея с думите:

— Е? Те ли са нашите хора?

— Мисля, че да.

— Корабът изглежда доста подходящ от техническа гледна точка, а те явно искат силно тази позиция. Жената не каза нищо, от което да си правим изводи. А какво ще кажеш за мъжа: имаш ли усещането, че Малинин крие нещо?

“Ето това е решителният момент” — помисли си Рашмика. Беше разбрала, че Васко Малинин играе важна роля в мига, в който бе чула името му: все едно най-после бяха пъхнали в ключалката верния ключ след поредица от погрешни и бе настъпило последователно превъртане на добре смазани механизми.

Беше изпитала същото, когато чу името и на жената.

“Познавам тези хора” — помисли си тя. Бяха по-възрастни, отколкото си ги спомняше, но лицата и маниерите им й бяха също толкова познати, колкото собствената й плът.

Забеляза още нещо и в поведението на Малинин: той също я познаваше. И двамата се бяха разпознали. Беше почувствала също така, че той крие нещо. Беше излъгал отявлено за мотива им за идването на Хела. Той искаше нещо повече от възможността да направи някакво невинно изследване на Халдора.

И сега беше настъпил решаващият миг.

— Стори ми се напълно искрен — отговори Рашмика.

— Така ли? — попита първосвещеникът.

— Беше нервен — додаде тя — и се надяваше да не задавате прекалено много въпроси, но само защото иска корабът му да се добере до тази позиция.

— Странно, че проявяват такъв интерес към Халдора. Повечето ултри се интересуват единствено от получаването на търговски предимства.

— Чухте какво каза: пазарът се сгромолясал.

— Но това все още не обяснява интереса му към Халдора.

Рашмика отпи от чая, с надеждата да прикрие изражението си. Тя изобщо не беше толкова умела в прикриването на лъжата, колкото в нейното разчитане.

— Това наистина ли е от значение? Все пак ще изпратите ваши представители на кораба им. Те няма как да замислят нещо неприятно, след като цяла група адвентисти ще им дишат във вратовете.

— Въпреки всичко има нещо — промълви замислено Куейч. Тъй като сега нямаше посетители, които да сплашва, той отново си беше сложил тъмните очила. — Нещо, което не мога да посоча конкретно… Забеляза ли как те гледаше? А също и жената? Странно, нали? Другите почти не те поглеждаха.

— Не съм забелязала — отговори Рашмика.

Орбитата на Хела, 2727 година

Васко усещаше как теглото му се увеличава с приближаването на совалката към орбита. Щом тя промени курса си, той видя отново „Лейди Моруина”. Сега тя изглеждаше миниатюрна, същинска играчка в сравнение с това, което бяха видели отблизо. Огромната катедрала стоеше сама на разклонението от Неизменния път, толкова далеч от другите, че приличаше на захвърлена сред ледената пустош заради някаква невъобразима ерес, отлъчена от главното семейство катедрали. Знаеше, че се движи, но от това разстояние изглеждаше като застопорена на едно място, напредваща само с въртенето на Хела. Все пак бяха необходими цели десет минути, докато придвижи цялата си дължина.

Васко погледна към Ана, която седеше до него. Тя не беше проронила дума, откакто бяха напуснали катедралата.

В този момент през главата му мина странна мисъл, сякаш дошла отникъде. Всички усилия, които полагаха катедралите — голямата обиколка около екватора на Хела, — имаха една-единствена цел: Халдора да се намира винаги над тях, така че да могат да я наблюдават без прекъсване. А това пък се дължеше на факта, че Хела не се въртеше синхронно около по-голямата планета. Колко по-просто щеше да е, ако Хела беше достигнала състояние, в което да бъде обърната винаги с една и съща страна към Халдора. Тогава всички катедрали щяха да могат да се съберат на едно място и да пуснат корени там. Нямаше да се налага да се движат, нямаше да има нужда от Неизменен път, нито пък от тромава култура от поддържащи общности, от които катедралите зависеха и за които същевременно се грижеха. За тази цел беше необходима една съвсем малка настройка на Хела. Планетата беше като часовник, който върви почти точно. Нуждаеше се от съвсем леко побутване, за да постигне абсолютен, тиктакащ синхрон. Колко? Васко прехвърли цифрите в главата си, но не повярва съвсем на онова, което му казаха те. Продължителността на деня на Хела трябваше да се промени само с една част на двеста. Само дванайсет минути от всичките четирийсет часа.

Интересно как те щяха да запазят вярата си, ако знаеха това. Защото, ако в Халдора имаше нещо чудотворно, защо Създателят ще пропусне някакви си дванайсет минути на четирийсет часа, когато бе разпоредил ежедневното въртене на Хела около нея? Това беше шокиращ пропуск, признак за космическа немарливост. Нещо повече. Беше признак за космическо незачитане. Вселената не знаеше какво се случва тук. Не знаеше и не се интересуваше. Тя не знаеше дори, че не знае.

“Ако имаше Господ — помисли си Васко, — нямаше да има вълци. Те не са част от ничия идея за рай и ад.”

Совалката се отдалечаваше от катедралата. Той виждаше неравната, неизравнена повърхност на Неизменния път, който се простираше пред „Лейди Моруина”. Но до тъмната паст на пропастта Гинунгагап не оставаше много. Васко знаеше точно как я наричат местните жители.

Пътят като че ли свършваше до ръба на Пропастта на опрощението. И продължаваше от другата й страна, четирийсет километра по-нататък от отсамната. Помежду им не се виждаше нищо друго, освен четирийсет километра празно пространство. Едва когато совалката се изкачи още малко по-високо, падащата под определен ъгъл светлина открои абсурдно деликатната филигранна изработка на моста, сякаш беше издишан от Божието съзнание точно в този миг.

Васко погледна към моста, после към катедралата. Тя изглеждаше все така неподвижна, но той видя, че отличителните белези на пейзажа, до които беше преди минути, сега се намираха малко зад нея. Пълзеше бавно като охлюв, но движението й беше неизменно.

А мостът по никакъв начин нямаше да успее да я пренесе до другия край на пропастта.

Той отвори осигурения канал за връзка с по-голямата совалка, която ги очакваше в орбита и щеше да препредаде сигнала му до “Носталгия по безкрая”, който чакаше в паркинга.

— Обажда се Васко — започна той. — Свързахме се с Ора.

— Нещо интересно? — попита Орка Круз.

Той погледна към Хури. Тя кимна, но не каза нищо.

— Да — отговори Малинин.

На борда на “Носталгия по безкрая”,

паркинг, Писциум 107, 2727 година

Скорпион дойде в съзнание. Беше наясно, че този сън бе продължил дори по-дълго от предишния. Усещаше как посланията на химически протест от клетките му заливат целия му организъм, тъй като се налагаше, колкото и да не им се искаше, да се заемат отново с работата по метаболизма. Те вземаха инструментите като недоволни работници, готови да ги оставят завинаги при най-незначителната провокация. Бяха изтърпели предостатъчно лошо отношение за един живот. “Добре дошли в клуба” — помисли си Скорпион. Не можеше да се каже, че положението беше по-приятно за управителната част.

Възвръщаше постепенно спомените си. Спомни си достатъчно ясно пробуждането си в Йелоустоунската система. Спомни си как видя доказателствата за делото на вълците: безутешните руини на Йелоустоун и неговите хабитати, изкорубената система. Спомни си също ролята, която бе изиграл в спора около бежанците. Беше спечелил битката — пуснаха совалката на борда на кораба — но очевидно загуби войната. Изборът зависеше от него: да предаде командването и да се задоволи с ролята на пасивен наблюдател или да го замразят отново. Практически и двете водеха до едно и също: да излезе от играта и да остави управлението на кораба на Васко и неговите съюзници, но ако бъдеше замразен, поне нямаше да се налага да стои и да наблюдава случващото се. Компенсацията не беше кой знае каква, но беше достигнал такъв момент в живота, когато от значение бяха точно малките компенсации.

Сега поне беше успял да се събуди. Позицията му на кораба може би щеше да остане толкова компрометирана, колкото беше и преди замразяването, но поне имаше едно предимство — нов пейзаж.

— Е? — обърна се той към Валенсин, който провеждаше обичайните тестове. — Май отново се справих въпреки намаляващата вероятност, а?

— Винаги имаш някакъв шанс да оцелееш, Скорпион, но това не те прави безсмъртен. Влезеш ли отново в това нещо, няма да излезеш жив от него — отвърна лекарят.

— Каза, че следващия път шансът ми за оцеляване е десет процента.

— Исках да те ободря.

— По-малък от десет процента ли е в такъв случай?

Валенсин посочи ковчега за замразяване.

— Скочиш ли още веднъж в тази кутия, спокойно можем да я боядисаме черна и да й сложим дръжки отстрани.

Но здравословното му състояние в момента, дори да не обръщаше внимание на обичайната за Валенсин склонност да придава “позитивен” нюанс на нещата, пак не беше добро. В някои отношения сякаш изобщо не бе замразяван: сякаш изминалото време му беше въздействало с прикрито незачитане на предполагаемото действие на криогенната стаза. Зрението и слухът му бяха дегенерирали още повече. Вече не можеше да вижда почти нищо с периферното си зрение и дори право пред него нещата, които преди бяха ярки, сега изглеждаха размити. Налагаше се непрекъснато да моли лекаря да говори по-силно, за да надвика шума на климатиците. Преди никога не му се беше случвало да го прави. Установи, че когато върви, се уморява бързо, все търси къде да почине и да си поеме дъх. Капацитетът на сърцето и белите му дробове беше намалял. Сърдечносъдовата система на прасетата беше съобразена с комерсиалните изисквания за максимално улесняване на трансгенната трансплантация. Същите тези интереси не се вълнуваха особено от продължителността на живота на своите продукти. Наричаха състоянието “планирана атрофия”.

Скорпион беше на петдесет години, когато напусна Арарат. И сега трябваше да е пак на петдесет години, тъй като беше преживял допълнително само няколко субективни седмици. Но стресът от промените, свързани със замразяването и размразяването, беше добавил още седем-осем години, тъй като това беше всъщност малтретиране на клетките. Щеше да бъде по-зле, ако бе останал буден и бе преживял всички тези години корабно време, но не чак толкова много по-зле.

Въпреки всичко все още беше жив. Беше живял на света повече години от повечето прасета. Какво тогава, ако наближаваше краят на свинската продължителност на живота? Беше отслабнал, но все още не беше легнал по гръб.

— И така, къде сме? — попита той. — Доколкото разбирам, някъде около Писциум 107. Или ме събуди, за да ми кажеш колко лоша идея би било да ме събудиш?

— Да, наистина сме около Писциум 107, но все пак трябва да наваксаш.

Валенсин му помогна да стане от кушетката за прегледи. Скорпион забеляза, че двамата стари слуги най-после се бяха развалили и им беше определена друга роля — сега стояха като закачалки за дрехи от двете страни на вратата.

— Това не ми харесва — каза Скорпион. — Колко време е минало? Коя година сме?

— Две хиляди седемстотин двайсет и седма — отговори лекарят. — И не, на мен това не ми харесва повече, отколкото на теб. И още нещо.

— Да?

Валенсин му подаде извито бяло парче, напомнящо ледена люспа.

— Държеше го, когато те замразихме. Предположих, че е от значение за теб.

Скорпион пое парчето напомнящ раковина материал от лекаря.

Нещо не беше наред, нещо, което никой не му съобщаваше. Скорпион оглеждаше лицата около конферентната маса, опитвайки да разбере какво се е случило. Присъстваха всички, които бе очаквал да види: Круз, Уртон, Васко, както и мнозина, които не познаваше толкова добре. Хури също беше тук. И сега, след като я видя, той си даде сметка за очевидната, крещяща липса. Нямаше и следа от Ора.

— Къде е тя? — попита прасето.

— Тя е добре, Скорп — увери го Васко. — Жива и здрава, в безопасност. Знам, защото току-що я видях.

— Някой да му каже — обади се Хури.

Изглеждаше по-стара от последния път, когато я беше видял. По лицето й имаше повече бръчки. Имаше повече сиви косми в косата й, сега къса. Виждаше формата на скелета под кожата.

— Какво да ми каже?

— Какво ти обясни Валенсин? — попита Васко.

— Каза ми датата. Това е горе-долу всичко.

— Наложи се да вземем някои трудни решения, Скорп. В твое отсъствие се старахме да правим възможно най-доброто, на което сме способни.

“В мое отсъствие” — помисли си Скорпион; като че ли той ги беше изоставил, когато се нуждаеха най-много от него. Накараха го да се почувства така, сякаш вината бе негова, все едно беше избягал от своите отговорности.

— Сигурен съм, че сте се справили — отвърна той, като стисна основата на носа си.

Беше се събудил с главоболие, което все още не го оставяше на мира.

— Пристигнахме тук през две хиляди седемстотин и седемнайсета година — започна Васко, — след като летяхме деветнайсет години от Йелоустоунската система.

Косъмчетата на тила на Скорпион настръхна.

— Валенсин ми каза друга дата.

— И не е излъгал — намеси се Уртон. — В местната система е две хиляди седемстотин двайсет и седма година. Пристигнахме край Хела преди почти десет години. Щяхме да те събудим тогава, ако моментът беше подходящ. Валенсин ни каза обаче, че ако го направим, сега ще бъдеш или мъртъв, или замразен отново, но с много малък шанс да се събудиш.

Така трябваше да стане, Скорп — додаде Васко. — Ти си ресурс, който не можехме да си позволим да прахосваме.

— Нямаш представа колко приятно ми става от тези думи.

— Трябваше да обмислим много сериозно кога е най-подходящо да те събудим. Ти винаги ни казваше да изчакаме, докато стигнем Хела.

— Да, така е.

— Е, мисли за това като за истинското ни пристигане. Появихме се пред местните власти, адвентистите, едва през последните няколко седмици. След като пристигнахме, отлетяхме отново, като направихме една обиколка из местното междузвездно пространство.

— Защо?

— Заради това, което трябваше да се случи — обясни Васко. — Когато пристигнахме тук преди десет години, си дадохме сметка, че ситуацията на тази система е значително по-сложна, отколкото си мислехме. Адвентистите контролират всичко, включително достъпа до Халдора, планетата, която периодично изчезва. Без разрешение от църквата, не можеш да се доближиш до Хела, но дори тогава не ти е позволено да изпращаш сонди до газовия гигант.

— Можехте да си проправите път с помощта на оръжията и да вземете насила каквото искате.

— И да рискуваме да се стигне до кръвопролитие? На Хела живеят един милион невинни граждани, да не говорим за десетките хиляди замразени хора в корабите, паркирани в тази система. Освен това не може да се каже, че знаем точно какво търсим. Ако бяхме използвали оръжие, можехме да разрушим точно това, от което се нуждаем. Но ако успеехме да се доближим до Куейч, щяхме да имаме възможност да огледаме проблема отвътре.

— Куейч все още ли е жив? — попита Скорпион.

— Вече го знаем със сигурност — двамата с Хури се срещнахме с него днес. Но той живее като отшелник и се поддържа с разни несигурни терапии за удължаване на живота. Не напуска никога „Лейди Моруина”, своята катедрала. Не спи. Мозъкът му е променен така, че да няма нужда от сън. Даже не мига. Прекарва всеки буден миг от живота си загледан в Халдора, в очакване тя да премигне вместо него.

— В такъв случай е луд.

— А ти не би ли полудял в неговото положение? Тук с него се е случило нещо ужасно. То е станало причина да превърти.

— Той има индоктринален вирус — обади се Круз. — Винаги е бил в кръвта му, още преди дойде на Хела. Сега там се е развила цяла индустрия в тази област, която го раздробява, снажда го в различни степени, смесва го с други вируси, донесени от бежанци. Казват, че го обземат мигове на съмнение, когато осъзнава, че всичко, което е създал тук, е измама. Дълбоко в себе си знае, че изчезванията са разумен феномен, а не чудо. Тогава нарежда да вкарат в кръвта му нов щам на индоктриналния вирус.

— По всичко личи, че е труден за опознаване човек — отсъди Скорпион.

— По-труден, отколкото предполагахме — увери го Васко. — Но Ора видя начин. Планът беше неин, Скорп, не наш.

— И той беше?

— Тя слезе долу преди девет години — поде Хури, като го гледаше право в очите, сякаш двамата бяха сами в стаята. — Беше на осем години, Скорп. Не можах да я спра. Знаеше заради какво беше изпратена на този свят и то е — за да намери Куейч.

Прасето поклати глава.

— Нали не сте изпратили там долу само едно осемгодишно момиченце? Кажете, че не сте го направили.

— Нямахме избор — отвърна Ана. — Повярвай ми. Аз съм й майка. Опитите да я спра да слезе бяха все едно да опиташ да спреш сьомгата да плува по течението на реката. Това щеше да стане, независимо дали ни харесва, или не.

— Намерихме едно семейство — продължи разказа й Васко. — Добри хора, които живееха в полупустинните земи Вигрид. Имаха син, а единствената си дъщеря бяха загубили при една злополука две години по-рано. Не знаеха коя е Ора, а само че не трябва да задават много въпроси. Казахме им също така да се отнасят към нея така, сякаш винаги е била с тях. Те навлязоха в ролята съвсем лесно, като й разказваха истории за нещата, които беше правила другата им дъщеря като по-малка. Обикнаха я много.

— Защо беше нужна тази криеница?

— Защото тя не помнеше коя е всъщност — поясни Хури. — Зарови спомените си, потисна ги. Готова е да стане конджоинър. Може да подрежда главата си така, както подреждаме мебелите. Оказа се, че за нея не е трудно да го направи, веднъж щом разбра какво трябва да стане.

— Защо? — попита Скорпион.

— За да заживее в ролята си, без животът й да се превръща в театър. Ако тя повярваше, че е родена на Хела, щяха да го повярват и хората, с които се срещаше.

— Това е ужасно.

— Да не мислиш, че за мен беше по-лесно, Скорп. Аз съм й майка. Бях с нея в деня, в който реши да ме забрави. Влязох в стаята, в която беше, а тя почти не ме забеляза.

Скорпион се запозна постепенно с остатъка от историята, правейки всичко възможно да не обръща внимание на усещането си за нереалност. Неведнъж се вглеждаше в околната обстановка, за да се убеди, че това не е поредният кошмар, свързан с размразяването. Чувстваше се глупаво, задето беше проспал всички тези машинации. Но историята, поне онова, което му бяха разказали от нея, изглеждаше безупречна. Беше принуден да признае също така, че не й липсваше особен вид брутална неизбежност. “Носталгия по безкрая” беше пътувал десетилетия, за да стигне до Хела: само разстоянието от Арарат до Хела през Йелоустоунската система беше отнело повече от четирийсет години. Мисията на Ора обаче беше започнала дълго преди това, когато се бе излюпила в матрицата на неутронната звезда Хадес. Предвид цялото това време още девет години не бяха кой знае какво удължаване. Да, погледнати от този ъгъл, нещата имаха ужасяваща логика. Но само ако решиш да не гледаш на света през очите на едно прасе, приближаващо края на живота си.

— Тя всъщност не е забравила нищо — допълни Васко. — Всичко беше просто заровено в подсъзнанието й, посадено, за да излезе на повърхността, когато порасне. Знаехме, че рано или късно тези скрити спомени ще започнат да я да подтикват да върши това или онова, дори ако тя самата не знае точно какво става.

— И? — попита Скорпион.

— Тя ни изпрати сигнал. Той трябваше да послужи като предупреждение, че е на път към Куейч. Това беше послание за нас да започнем да преговаряме с адвентистите. Когато се добрахме до него, Ора вече беше станала негова довереница.

Кожата на якето изскърца, когато Скорпион кръстоса ръце пред гърдите си.

— И тя влезе в живота му просто така?

— Сега е негова съветничка — отвърна Малинин. — Присъства, когато той преговаря с ултри. Не знаем какво точно прави там, но се досещаме. Ора имаше… има една дарба. Забелязахме я още докато беше бебе.

— Тя умее да разчита лицата ни по-добре от нас — поясни Хури, — може да разбира дали лъжем, дали сме тъжни, макар да твърдим, че сме щастливи. Това няма нищо общо с имплантите й и не би изчезнало само защото е скрила спомените си.

— Трябва по някакъв начин да е привлякла вниманието към себе си — допълни Васко, — да го е привлякла неустоимо. Но това за нея е просто пряк път до Куейч. Рано или късно тя щеше да намери начин да стигне до него, независимо от препятствията. Защото тя е родена да направи точно това.

— Разговаряхте ли с нея? — поинтересува се Скорпион.

— Не — отговори Васко. — Не беше възможно. Не можехме да допуснем Куейч дори да заподозре, че сме се срещали преди. Но Хури има същите импланти, със същата съвместимост.

— Успях да проникна в спомените й — обясни Ана, — щом се озовахме в едно помещение. Бяхме достатъчно близко за осъществяването на директен контакт, без тя да заподозре нещо.

— Разкрихте ли се пред нея?

— Не. Не още — отвърна Хури. — Тя е толкова уязвима. По-безопасно за нея е да не си спомни веднага всичко. Така ще бъде в състояние да продължава да играе ролята, която очаква от нея първосвещеник Куейч. Ако той заподозре, че тя е шпионин на ултри, за нея става много по-страшно, отколкото за нас.

— В такъв случай да се надяваме, че никой няма да прояви прекалено голям интерес към нея — отсъди Скорпион. — Колко време да очакваме да мине, докато си спомни всичко сама?

— Дни — промълви Ана. — Не повече. По-скоро — по-малко. Пролуките трябва вече да са се проявили.

— Колкото до тези разговори с първосвещеника — обади се Скорпион. — Имате ли нещо против да ми кажете точно какво сте обсъждали?

Васко му предаде разговора си с Куейч. Скорпион чувстваше, че той замазва детайлите, че пропуска всичко, което не е от особена важност. Така научи за желанието на първосвещеника защитата на Хела да се осъществява от някой кораб, който обикаля около планетата и е спонсориран от адвентистите. Научи, че много ултри не са готови да приемат контракта дори с примамливите предложения на Куейч. Те се страхуваха корабът им да не бъде увреден от същото, което беше унищожило “Гностично възкачване”, кораба, довел Куейч на Хела.

— Това обаче не е проблем за нас — допълни Васко. — Рискът несъмнено се преувеличава, но дори ако нещо реши да ни обстрелва, не може да се каже, че нямаме как да се защитим. Крием всичките си технологии, откакто наближихме системата, което не означава, че не можем да ги включим веднага в употреба, ако се наложи. Не мисля, че има защо да се тревожим заради няколко заровени оръжия-часови.

— И в замяна на нашата протекция Куейч е склонен да ни позволи да хвърлим по-отблизо поглед към Халдора?

— Не особено охотно — призна Васко. — Идеята, че някой може да изследва неговото чудо, все така не му допада, но пък иска много тази защита.

— От какво се страхува толкова? Да не би други ултри да са създавали проблеми?

Васко сви рамене.

— По някой инцидент от време на време, но нищо сериозно.

— В такъв случай това ми се струва преувеличена реакция.

— Това е неговата параноя. Не е нужно да го разгадаваме, стига да ни даде разрешително да се доближим до Халдора, без да се налага да стреляме.

— Нещо не е както трябва — каза Скорпион; главоболието му се бе върнало, и дори се изостряше.

— На теб ти е присъщо да бъдеш предпазлив — отговори Малинин. — И в това няма нищо лошо. Но ние сме чакали девет години за това. То е единственият ни шанс. Не се ли възползваме от него, Куейч ще се договори с друг кораб.

— Въпреки всичко не ми харесва.

— Може би щеше да се чувстваш по-различно, ако планът беше твой — обади се Уртон. — Но не е. Ти спеше, докато ние го сглобявахме.

— Всичко е наред — усмихна й се Скорпион. — Аз съм прасе. Ние и без това не правим дългосрочни планове.

— Тя иска да каже да опиташ да погледнеш на нещата от нашата перспектива — намеси се Васко. — Ако беше преживял всички тези години на очакване, наистина щеше да виждаш нещата по-различно. — Облегна се назад на стола си и сви рамене. — Така или иначе, стореното вече е сторено. Казах на Куейч, че ще обсъдим въпроса за делегатите, но, като се изключи това, чакаме единствено неговото съгласие. Тогава можем да започваме.

— Чакай, чакай — възкликна Скорпион. — Делегати ли каза? Какви делегати?

— Куейч настоява за това — обясни Малинин. — Казва, че се налага малка група адвентисти да се настани на кораба.

— Само през трупа ми.

— Всичко е наред — намеси се Уртон. — Уговорката е реципрочна. Църквата изпраща тук своя група, ние пък изпращаме наша група долу в катедралата. Положението е под контрол.

Скорпион въздъхна. Какъв смисъл имаше да спори? Вече се чувстваше уморен, а не беше направил нищо друго, освен да присъства на дискусията. На дискусията, чиито въпроси за обсъждане всъщност вече бяха решени, а на него самия му беше отсъдена ролята на пасивен наблюдател. Можеше да се противопоставя колкото си иска, но резултатите щяха да са същите, както ако продължаваше да спи в ковчега за замразяване.

— Допускате сериозна грешка — каза той. — Повярвайте ми.

Повърхността на Хела, 2727 година

Капитан Сифарт беше слаб, неусмихващ се човек с малка уста с тънки устни, създадена като че ли точно за идеалното пресъздаване на презрение. Всъщност Куейч не беше виждал капитана на Катедралната гвардия да проявява никаква друга емоция освен неутрално спокойствие. Той проявяваше пестеливо дори презрението си, като изключително скъп, труден за осигуряване артилерийски инструмент. Обикновено то беше свързано с мнението му за нечии други мерки за сигурност. Беше от хората, които обичат много работата си и не държат почти на нищо друго извън нея. Според Куейч това беше съвършеният човек за тази задача.

Сега той стоеше в мансардата в силно излъсканата си гвардейска броня и държеше под мишница церемониален шлем с розови пера за работа в условия на вакуум. Показно изработената му броня имаше тъмнокафяв цвят на артериална кръв. Върху плочата пред гърдите бяха изрисувани множество медали и отличителни лентички в памет на акциите, които Сифарт беше предприел в защита интересите на „Лейди Моруина”. Официално всички те бяха явни и в съответствие с общоприетия правилник на Пътя. Беше отбивал нападенията на недоволни селяни, беше отблъсквал враждебните действия на нечестни търговски елементи, в това число на малки групи ултри. Не липсваха обаче и тайни операции, прекалено деликатни, за да бъдат отбелязвани: изпреварващи действия на саботажи както на Неизменния път, така и на други катедрали; дискретно отстраняване от църковната йерархия на прогресивни елементи, враждебно настроени към Куейч. Убийство беше прекалено силна дума, но то също не липсваше в арсенала от възможни действия на Сифарт. В миналото му имаше неща, които беше най-добре да не се споменават. Сред тях присъстваха войната и военните престъпления.

Но той оставаше безрезервно предан на Куейч. През трийсет и пет годишната си служба беше имал предостатъчно възможности да го предаде в замяна на личния си напредък. Но той никога не се беше възползвал от тях: единственото, което го интересуваше, беше да изпълнява безупречно задачата си на негов защитник.

Въпреки това беше рисковано първосвещеникът да го запознава предварително с плановете си. Всички останали участници, дори ръководителят на цялостната конструкция, имаха нужда да знаят само определени детайли. Грьолие не знаеше нищо. Но Сифарт изискваше общ поглед върху цялостната схема. Все пак той беше този, който трябваше да превземе кораба.

— Значи това все пак ще се случи — каза Сифарт. — Иначе нямаше да бъде повикан тук.

— Намерих кандидат, склонен да го направи — обясни първосвещеникът. — И още по-важно — такъв, който отговаря на моите нужди. — Подаде му снимка на междузвездния кораб, направена от апаратура за дистанционно шпиониране. — Какво мислиш? Можеш ли да се справиш?

Капитанът се загледа в снимката.

— Видът му не ми допада — заяви той. — Цялата тази готическа украса… прилича на нещо като „Лейди Моруина”, летящо в космоса.

— В такъв случай излиза, че е още по-подходящ.

— Възражението ми остава.

— Ще трябва да живееш с него. Няма два кораба на ултрите, които да изглеждат еднакво, а сме виждали и по-странни. Във всеки случай нашият конструктор може да подобри всеки корабен профил, разбира се, в определени рамки. Това няма да е проблем. А значение има всъщност онова, което се намира вътре.

— Успяхте ли да вкарате шпионин там?

— Не — отвърна Куейч. — Времето беше прекалено малко. Но това няма значение. Те повече или по-малко се съгласиха да приемат малка група адвентистки наблюдатели. Това е всичко, което ни е необходимо.

— А състоянието на двигателите?

— Няма причина за тревога. Наблюдавахме приближаването на кораба: всичко изглеждаше чисто и стабилно.

Сифарт продължаваше да се взира в снимката, а устните му изразяваха презрението, което беше толкова добре познато на първосвещеника.

— Откъде дойде?

— Би могло да е отвсякъде? Видяхме го едва когато беше вече съвсем наблизо. Защо?

— Нещо в този кораб не ми харесва.

— Щеше да кажеш същото, каквото и да ти предложех. Ти си роден песимист, Сифарт: затова си толкова добър в работата си. Но въпросът е приключен. Корабът вече е избран.

— На ултрите не трябва да се вярва — заяви капитанът. — Сега още по-малко от преди. Те са също толкова уплашени, колкото всички останали. — Удари лекичко снимката и тя изплющя. — А те какво искат, Куейч? Запитал ли си се за това?

— Онова, което им давам.

— А то е?

— Търговски преференции, неща от този род. И…

Не довърши изречението си.

— И какво?

— Те се интересуват най-вече от Халдора. Биха искали да направят някои изследвания.

Сифарт го гледаше с непроницаемо изражение. Първосвещеникът имаше чувството, че го обелват и разрязват като плод.

— Преди винаги си отказвал това на другите желаещи — каза капитанът на гвардията на катедралата. — Как така изведнъж промени решението си?

— Защото всъщност това вече няма значение. Изчезванията така или иначе стигат до някакъв завършек. Божието слово ще бъде разбудено, независимо дали ни харесва, или не.

— Тук има още нещо. — Сифарт прокара бавно червената си ръкавица по меките розови пера на шлема си. — Вече не ти пука, нали? Не и сега, когато си толкова близо до триумфа.

— Грешиш — отвърна Куейч. — Пука ми, повече от всякога. Но може би това е Божията воля в крайна сметка. Не е изключено ултрите даже да ускорят края със своята намеса.

— Божието слово, разбулено в навечерието на твоята победа? На това ли се надяваш?

— Ако така е предопределено да стане — заяви първосвещеникът с фаталистична въздишка, — кой съм аз, че да заставам на пътя?

Сифарт върна снимката. Заразхожда се из мансардата. Огледалата срязваха фигурата му на части, които след това размесваха по особени начини. Бронята му скърцаше при всяка крачка, скритите му в металните ръкавици ръце се свиваха на юмруци и се разтваряха в невротичен ритъм.

— От колко делегати ще бъде нашата група?

— Съгласиха се за двайсетима. Струва ми се неразумно да опитвам да ги убеждавам за повече. Можеш да се справиш с двайсет човека, нали?

— Трийсет щеше да е по-добре.

— Трийсет подозрително напомня за армия. Във всеки случай задачата на двайсетимата е да се уверят, че наистина си заслужава да превземем кораба. Започнат ли веднъж да омекват, ще можеш да изпратиш там толкова гвардейци на катедралата, колкото си в състояние да си позволиш в момента.

— Ще имам нужда от разрешение да използвам оръжието, което сметна за необходимо.

— Не искам да избиваш хора, капитане — заяви първосвещеникът, като вдигна предупредително показалец. — Възможно е да бъде оказана известна съпротива, но това не означава корабът да бъде превърнат в касапница. Усмири осигурителните елементи, но наблегни, че искаме само да вземем назаем кораба, а не го крадем. Веднъж щом си свършим работата, ще могат да си го получат обратно заедно с нашите благодарности. Надали е нужно да добавям, че корабът ми трябва цял и невредим и ти трябва да ми го доставиш именно в такъв вид.

— Помолих само за разрешение да използвам оръжие.

— Използвай каквото сметнеш за необходимо, капитане, стига да успееш да го пренесеш, без ултрите да забележат. Те ще търсят обичайното: бомби, ножове и пистолети. Дори да имахме достъп до антиматерия, щеше да ни е доста трудно да я вкараме покрай тях.

— Вече съм направил необходимото по въпроса — каза Сифарт.

— Убеден съм. Но, моля те, прояви по-голяма сдържаност.

— А вашата вълшебна съветница? — попита капитанът. — Какво казва тя по въпроса?

— Заключи, че няма причина за тревога — отговори Куейч.

Сифарт се обърна, постави шлема на мястото му и го закопча с щракване. Розовото перо се изви към черната ивица на плочата пред лицето му. Изглеждаше едновременно комично и страховито, какъвто беше и желаният ефект.

— В такъв случай се залавям с изпълнението на задачата си.

“Носталгия по безкрая”, паркинг,

Писциум 107, 2727 година

Един час по-късно от Клоктауър от „Лейди Моруина” беше излъчено специално предаване. Адвентистите бяха приели условията. След като на борда му бъдеха настанени двайсетима църковни наблюдатели, лайтхъгърът беше свободен да се доближи до Хела и да започне бдението си като пазител. Щом наблюдателите се качаха на борда и огледаха въоръжението, екипажът щеше да получи разрешение за ограничени физически изследвания на феномена Халдора.

Отговорът беше изпратен след по-малко от трийсет минути. Условията бяха приемливи за “Носталгия по безкрая” и делегацията на адвентистите щеше да е добре дошла, щом корабът влезеше в орбитата на Хела. Същевременно представители на ултрите щяха да бъдат оста вени със совалка на „Лейди Моруина”.

След още трийсет минути главният двигател на “Носталгия по без края” завибрира и корабът се отдели от паркинга.

ЧЕТИРИЙСЕТ

Повърхността на Хела, 2727 година

Действащата на пълни обороти машинария на „Двигателна сила” сякаш приветства капитан Сифарт, който крачеше из залата, хванал зад гърба скритите си в ръкавиците ръце. Като предводител на Катедралната гвардия, той никога не разчиташе на топъл прием от страна на отговарящите за движението на катедралата механици. И не защото не го харесваха инстинктивно, а защото имаха добра памет: винаги хората на Сифарт бяха потушавали бунтовете сред техниците на „Лейди Моруина”. В момента в залата имаше изненадващо малко работници, но в ума си капитанът нахвърляше набързо жертвите и ранените при последната “арбитражна акция”, както предпочитаха да наричат този тип действия ръководителите на катедралата. Ръководителят на смяната, Глаур, когото търсеше в момента, не беше свързан директно с бунта, но от редките им случаи на общуване Сифарт беше разбрал, че механикът не изпитва симпатия нито към Катедралната гвардия като цяло, нито към нейния шеф в частност.

— А, Глаур — провикна се той, когато го зърна край едно табло.

— Капитане. Какво удоволствие.

Сифарт се запъти към таблото. От вътрешността му висяха жици и кабели като изкормени черва. Той дръпна вратичката му така, че вътрешностите увиснаха и се заплетоха. Глаур понечи да каже нещо — някакви безполезни протести, — но Сифарт му даде знак да млъкне, като докосна с пръст устните си.

— Каквото и да правиш, може да почака.

— Нямаш пра…

— Малко е тихо тук, а? — Капитанът се огледа към самотните машини и пътеки-мостчета между различните нива. — Къде са другите?

— Много добре знаеш къде са. Обраха си крушите от Лейди Мор при първа възможност. Взеха им заплатите за цяла година само за един скафандър. И сега трябва да се справям с абсолютно недостатъчен брой хора, стигащ колкото за поддържане на реактора и за смазване на машините.

— Онези, които заминаха — промълви замислено Сифарт. Същото се случваше навсякъде из катедралата; дори Гвардията не успяваше да спре масовото напускане на хората, — нарушават договорите си, нали?

Глаур го изгледа невярващо.

— Да не мислиш, че дават пет пари за това, капитане? Единствената им грижа е да се махнат от това нещо, преди да е стигнало до моста.

Сифарт буквално подушваше страха на своя събеседник; той се излъчваше от него като пара от вряща вода.

— Искаш да кажеш, че не вярват в успешното ни преминаване по него?

— А ти вярваш ли?

— Щом първосвещеникът казва, че ще го направим, кои сме ние, че да се съмняваме в думите му?

— Аз се съмнявам в тях — почти изсъска Глаур. — Знам какво се е случило последния път, а ние сме по-големи и по-тежки. Тази катедрала няма да премине по моста, капитане, колкото и кръв да вкарва в нас главният лекар.

— В такъв случай имам късмет, че няма да бъда на „Лейди Моруина”, когато стане това.

— Напускаш ли? — попита Глаур, внезапно обзет от още по-голямо притеснение.

Сифарт не беше сигурен дали само си въобразява, или събеседникът му наистина се бунтува.

— Да, но по църковни дела. Нещо, което ще ме отдалечи оттук докато мостът бъде прекосен… или не бъде прекосен. А как стоят нещата при теб?

Глаур поклати глава, галейки несъзнателно мръсното шалче около врата си.

— Аз оставам, капитане.

— Вярност към първосвещеника?

— Вярност към моите машини по-скоро.

Сифарт го докосна по рамото.

— Впечатлен съм. Не си ли се изкушавал поне веднъж да отклониш катедралата от Пътя или да повредиш моторите?

Зъбите на Глаур блеснаха в полумрака.

— Тук съм да върша определена работа.

— Това ще те убие.

— Тогава може би ще напусна в последния момент. Но тази катедрала ще остане на Пътя.

— Ти си добър човек. Но все пак е по-добре да се уверим в това.

Глаур го погледна право в очите.

— Моля, капитане?

— Заведи ме при секретното контролно табло, Глаур.

— Не.

Капитанът стисна шалчето около врата му и го повдигна за него от пода. Задавен, Глаур заудря безполезно с юмруци по гърдите му.

— Заведи ме при секретното контролно табло — повтори Сифарт с все така споен тон.

Личната совалка на главния лекар приближи и клекна върху острия като шило двигател. Малката, изоставена площадка за приземяване, избрана от Грьолие, се намираше в покрайнините на вигридското селище. Червеният му, подобен на мида кораб се наклони силно, преди да спре, а земята на мястото на приземяването слегна надолу. Очевидно тази площадка се използваше изключително рядко; нищо чудно от десетилетия на нея да не беше стъпвало нищо по-голямо от някой и друг роботизиран летателен апарат за пренасяне на стоки.

Грьолие събра вещите си и излезе навън. Площадката беше разнебитена, но алеята, извеждаща от нея, все още бе използваема. Като потрепваше с бастуна си по напукания бетон, той се насочи към най-близкия обществен вход. Но херметичната камера отказа да се отвори. Прибягна до многоцелевия ключ от Клоктауър — той трябваше да отваря почти всяка врата на Хела. Обаче мрачно стигна до извода, че вратата просто беше развалена, а механизмът й — счупен.

Вървя по пътя още десетина минути, като се оглеждаше, докато намери работеща ключалка. Вече беше близо до центъра на малката, заровена в земята махала. Отгоре й цареше хаос от паркирани превозни средства, изоставени модули от различна апаратура, поизгорели слънчеви колектори със счупени фасети. Единственият проблем беше, че колкото повече наближаваше сърцето на селището, толкова по-вероятно ставаше да разберат за идването му тук.

Това не беше от значение: тази работа трябваше да се свърши и той беше изчерпал другите си алтернативи. Все така с костюма, Грьолие мина през херметическата камера и заслиза по някаква вертикална стълба. Тя го отведе до пестеливо осветена мрежа от тунели, чиито коридори се разклоняваха в пет посоки. За щастие бяха цветово кодирани в съответствие с индустриалните и жилищните райони, към които водеха. Само дето “райони” не беше вярната дума. Населението на тази мъничка общност, дори да се радваше на социални връзки с други подобни общности от полупустинните земи, беше по-малко, отколкото населението на един етаж от „Лейди Моруина”.

Главният лекар си тананикаше, докато вървеше. Колкото и загрижен да беше заради последните събития, винаги му беше приятно да върши работа за Клоктауър. Дори когато, както в този случай, работата беше по-скоро от личен характер, тъй като не беше казал на първосвещеника коя е точната причина за мисията му.

Е, това беше напълно справедливо. След като първосвещеникът имаше тайни от него, тогава и той щеше да има някоя и друга тайна от първосвещеника.

Куейч беше намислил нещо. Грьолие подозираше това от месеци, но забележката на момичето, че е видяло екипа по пътно-ремонтните работи, му помогна да постави окончателно всяко нещо на мястото му. Макар да се беше постарал да омаловажи нейните наблюдения, тази информация не му даваше мира. И беше съзвучна с други неща, които му бяха направили впечатление напоследък. Недостатъчно добрата поддръжка на Пътя например. Ледът беше блокирал пътя им именно защото поддръжката не разполагаше с обичайните средства за неговото разчистване. Куейч беше принуден да прибегне до използването на ядрено оръжие: Божият огън.

Тогава главният лекар беше отдал случилото се на щастливо съвпадение. Но колкото повече размишляваше за това, толкова по-малко вероятно му се струваше. Първосвещеникът искаше да направи съобщението си за предстоящото преминаване на „Лейди Моруина” по моста максимално показно. А какъв по-добър начин да акцентира думите си от една доза Божи огън, проблеснала през наскоро инсталирания му прозорец с витраж?

Употребата на Божия огън беше оправдана само защото екипите по поддръжката на Пътя не успяваха да се справят с многото работа. Ами ако недостигът беше причинен именно защото Куейч бе наредил част от апаратурата и работната сила да бъде отклонена в друга посока?

На Грьолие даже му мина мисълта, че самото блокиране е било предварително подготвено. Първосвещеникът беше обвинил в саботаж някоя от другите църкви, но беше напълно възможно това всъщност да е негово дело. Достатъчно беше да са поставили експлозиви и възпламенители при последното преминаване на Лейди Мор през това място.

Една година по-рано.

Наистина ли мислеше, че Куейч бе планирал нещо през цялото това време? Кой можеше да знае. Хората, които строяха катедрали, имаха склонност да гледат далече напред.

Главният лекар все още не можеше да види накъде води всичко това. Единственото, което знаеше, при това с нарастваща увереност, бе, че Куейч крие нещо от него.

Дали беше нещо, свързано с ултрите?

Нещо, свързано с прекосяването на моста?

По всичко личеше, че събитията са се устремили главоломно към някаква величава кулминация. А къде беше мястото на момичето във всичко това? Грьолие можеше да се закълне, че той я е намерил и избрал, а не обратното. Но сега вече не беше чак толкова убеден. Тя се беше отличила сред останалите, така че да я забележи, това не подлежеше на съмнение. Също като номера с картите, предлагащ именно онази карта от тестето, която трябва да вземеш.

Разбира се, той нямаше да има никакви подозрения, ако анализът на кръвта на Рашмика беше оправдал очакванията му.

— Получи се нещо като пъзел — каза си Грьолие.

Спря внезапно, защото, потънал в размисли, беше отминал търсения адрес. Върна се назад, благодарен, че в този час из селището не се виждаше друга жива душа. Нямаше представа какво е местното време, дали всички спяха или бяха слезли в скътлъровите мини.

Но това всъщност изобщо не го интересуваше.

Отвори визьора на шлема си, готов да се представи, и прокара няколко пъти върха на бастуна си по входната врата на дома на семейство Елс. И зачака, като си тананикаше, докато не чу отварянето на вратата.

Орбитата на Хела, 2727 година

Адвентистката делегация беше пристигнала в “Носталгия по безкрая”. Състоеше се от двайсет души, видимо всичките творения на една и съща производствена матрица. Качиха се на борда с очевиден трепет в сърцата, учтивостта им граничеше с наглост. Носеха алени скафандри с твърд външен слой, маркирани с кръстообразния знак на тяхната църква, и всички бяха пъхнали под една и съща мишница шлемовете си с розови пера.

Скорпион изучаваше водача им през прозореца на вътрешната врата на херметичната камера. Той беше дребен мъж с малка цепка вместо уста, издаваща жесток и сприхав характер, издълбана върху лицето му сякаш в последния момент.

— Аз съм брат Сифарт — обяви той.

— Радвам се да ви посрещна на борда, братко — каза Скорпион, — но преди да ви пуснем по-навътре в кораба, ще трябва да ви направим някои изследвания за евентуална зараза.

Гласът на новодошлия изгърмя през решетката на високоговорителя.

— Все още ли се притеснявате заради чумата? А аз мислех, че напоследък си имаме други грижи.

— По-голямата предпазливост никога не е излишна — отвърна Скорпион. — Не става въпрос за лично отношение, разбира се.

— Не бих и помислил да се оплаквам — отвърна брат Сифарт.

В действителност ги сканираха от момента на влизането им в “Носталгия по безкрая”. Скорпион трябваше да знае дали крият нещо под броните си и ако криеха — какво точно беше то.

Беше изучил историята на “Носталгия по безкрая”. Веднъж, докато корабът бил под командването на предишния си триумвират, бяха допуснали на борда човек с миниатюрно устройство, работещо с антиматерия, имплантирано в механизма на изкуствените му очи. Това оръжие с размерите на главичка на топлийка му беше дало възможност да отвлече целия кораб. Скорпион не винеше Вольова и останалите за тази грешка: подобни устройства бяха колкото редки, толкова и трудни за произвеждане, така че не се срещаха често. Той обаче не смяташе да допуска подобна грешка, стига да имаше възможността да я предотврати.

Из целия кораб членове на „Оръжие на сигурността” изучаваха спектралните образи на сканираните делегати, взираха се през подобните на пушек сивкавозелени пластове на бронята им, като погледите им проникваха до самите им мускули, кости и кръв. Нищо не показваше да има скрито оръжие: нито пистолети, нито ножове. Това обаче не учудваше Скорпион. Дори да имаха зли намерения, делегатите несъмнено знаеха, че дори повърхностното сканиране ще установи наличието на обикновените оръжия. Следователно, ако вземеха нещо от този род, то трябваше да бъде много по-незабележимо.

Но може би нямаха нищо такова в себе си. Може би бяха наистина това, за което се представяха. Може би присъствието на делегацията на борда на кораба му беше неприятно единствено защото не се бяха посъветвали с него, преди да вземат това решение.

В брат Сифарт обаче имаше нещо, което определено не му допадаше, нещо в жестоката извивка на устата му, която го караше да се сеща за други склонни към насилие хора, които бе познавал. Имаше нещо и в начина, по който свиваше и разгъваше юмруци в металните си ръкавици, докато чакаше да ги пуснат от херметичната камера.

Скорпион докосна слушалките си.

— Нямат скрито оръжие — чу той. — Нямат химически следи от експлозиви, токсични или нервнопаралитични агенти. Нямат стандартни нанотехнологични филтри. Не откриваме нищо отпреди чумата, както и следи от чумата.

— Вижте за импланти — каза той, — за каквито и да механизми под костюмите, които не служат за изпълнение на очевидните функции. Проверете и свързаните с изпълнението на очевидни функции. Не искам гореща прах на по-малко от една светлинна година разстояние от този кораб.

Искаше много от тях, знаеше го добре. Не можеха да рискуват да ядосат делегатите, като ги подложат на прекалено агресивен оглед. Но все пак тази задача беше негова. А той имаше репутацията на човек, който изпълнява както трябва своите отговорности. И не той беше поканил тези негодници на борда.

— Нямат импланти — чу той. — Нищо достатъчно голямо, за да съдържа стандартно оръжие с антиматерия.

— Това означава ли, че никой от делегатите няма каквито и да било импланти?

— Както казах, сър, нищо достатъчно голямо…

— Кажи ми за всички импланти. Не можем просто да градим предположения.

— Един от тях има нещо в окото. Друг има изкуствена длан. Общо шест съвсем малки неврални импланти в цялата делегация.

— Всичко това никак не ми харесва.

— Имплантите не са нещо неочаквано за средностатистическите бежанци на Хела, сър. Повечето от тях обаче не изглеждат активни.

— Онзи с окото, другият с ръката… искам да бъда сигурен, че в тези неща няма някоя гадост.

— Ще бъде доста трудно, сър. Може да не им хареса, ако започнем да ги бомбардираме с протони. Ако в тези неща има антиматерия, ще последва увреждане на местните клетки от раздробяващите продукти…

— Ако в тези неща има антиматерия, те ще имат много по-сериозни притеснения от евентуален рак — отговори Скорпион.

Проблемът беше, че такива притеснения щеше да има и той самият.

Изчака мъжът да изпрати в херметичната камера един подобен на богомолка слуга — яркочервено съоръжение с лепящи се за повърхностите крайници, екипирано с генератор на протонов лъч. Скорпион обясни на делегатите, че това е просто по-усъвършенствана форма противочумен скенер, който използват за разпознаване на по-редките щамове. Те вероятно разбраха, че това е лъжа, но се съгласиха, за да избегнат усложненията. Скорпион не знаеше дали да приеме това за добър знак.

Протоновият лъч си пробиваше път през плътта и костите, беше прекалено тънък, за да нарушава основните телесни структури. В най-лошия случай щеше да причини незначителни локални увреждания на тъканите. Но ако се докоснеше до антиматерия, дори до един микрограм от нея, поставена във вакуум в електромагнитна рамка, щеше да предизвика избухване на протоново-антипротоновите реакции.

Слугата се ослушваше за ответни гама-лъчи, за равностойното на обвинение съскане на унищожението.

Но не чу нищо: нито от дланта, нито от окото.

— Те са чисти, сър — обяви в слушалките на Скорпион оперативният работник от „Оръжие на сигурността”.

“Не, не са” — помисли си той. Поне не можеше да бъде сигурен в това. Беше отхвърлил очевидното, беше направил каквото можа. Но беше напълно възможно протоновият лъч да е пропуснал електромагнитните рамки: нямаха време, за да направят подробен оглед нито на ръката, нито на окото. Обяснението можеше да бъде и друго: рамките можеше да са оградени от отразяващи или абсорбиращи бариери, беше чувал за такива неща. Миниатюрните парченца антиматерия можеше да се намират в нервните импланти, скрити зад прекалено много сантиметри кости и тъкани, за да бъдат сканирани без хирургическа намеса.

— Сър? Разрешавате ли да ги пуснем?

Скорпион знаеше, че не може да направи повече нищо, освен да ги държи постоянно под око.

— Отвори вратата — каза той.

Брат Сифарт престъпи прага и застана очи в очи със Скорпион.

— Не ни ли вярвате, сър?

— Върша си работата — отвърна прасето. — Нищо повече.

Предводителят кимна сериозно.

— Не го ли правим всички? Е, няма обидени. Както разбирам, не открихте нищо подозрително?

— Не, не открихме нищо.

Новодошлият му намигна, сякаш му беше разказал виц. Останалите деветнайсет делегати минаха един след друг, а изкривеното отражение на Скорпион гледаше от жълтеникавокафявите и полирани плочки на броните им. То му се стори притеснено.

Сега, след като вече бяха на борда, трябваше да ги настани, където искаше да бъдат. Не беше нужно да виждат целия кораб, а само частите, свързани с конкретните им интереси. Нямаше да ги развежда в камерите, където бяха държали оръжията от оръжейната, нито из шахтите с хипометричните оръжия или другите модификации, които бяха направили след потеглянето си от Арарат. Щеше да внимава също така да държи делегатите по-далеч от най-причудливите прояви на трансформиращата болест на Капитана, въпреки че някои от промените нямаше как да бъдат избегнати. Те се поклащаха след него като двайсет патенца, показвайки подчертан интерес към всичко, което той им показваше.

— Тук имате интересен вътрешен дизайн — отбеляза техният лидер, като прокара пръст — с известно отвращение — към подобната на ребро издатина на една стена. — От началото знаехме, че корабът ви изглежда странно отвън, но не сме и предполагали, че сте продължили замисъла до самия му интериор.

— Това се превръща в истинска страст — отговори Скорпион.

— Не мисля, че то променя особено нещата от наша гледна точка. Стига корабът да прави онова, което твърдите, кои сме ние, че да се интересуваме от декорацията?

— Това, което ви интересува всъщност, са защитните системи на корпуса и сензорите с широк радиус на действие, доколкото разбирам.

— Техническите ви спецификации бяха наистина впечатляващи — отвърна брат Сифарт. — Естествено ще трябва да се уверим сами. Сигурността на Хела зависи от убедеността ни, че наистина можете да й осигурите обещаната защита.

— Не мисля, че ще ви се наложи да будувате дори минута от притеснение заради това — увери го Скорпион.

— Не се обидихте, надявам се?

Прасето се обърна към него.

— Имам ли вид на някой, който се обижда така лесно?

— Ни най-малко — отвърна Сифарт и сви ръце в юмруци.

Скорпион осъзна, че се чувстват неловко до него. Съмняваше се, че виждат често прасета на Хела.

— Ние не сме силни в пътуването — поясни той. — Най-често умираме по време на пътя.

— Сър? — обади се един от другите делегати. — Ако това не ви притеснява прекалено, бихме искали да видим двигателите.

Скорпион провери часа. Движеха се по график. След по-малко от шест часа щеше да е в състояние да изпрати към Халдора двата пакета с изследователско оборудване. Просто модифицирани автоматизирани ракети, леко подсилени, за да издържат преминаването през атмосферата на газов гигант. Никой не беше сигурен на какво точно щяха да се натъкнат, когато стигнат видимата повърхност на Халдора, но най-разумно беше да вземат всички предохранителни мерки, дори ако планетата се пукнеше като сапунен мехур.

— Искате да видите двигателите? — възкликна той. — Няма проблем. Няма никакъв проблем.

Светлината от слънцето на Хела се стелеше ниско над хоризонта, така че странната сянка на катедралата се проточваше далече напред. Бяха минали повече от два дни от първото посещение на Васко и Хури при Куейч и междувременно “Лейди Моруина” почти беше стигнала западния край на пропастта. Мостът се простираше пред нея: бляскаво, като че ли излязло от сънищата произведение от лед, захар и паяжина. Сега, когато бяха вече съвсем близо, катедралата изглеждаше по-тежка, конструкцията — още по-ефимерна, а самата идея за преминаването по нея — по-абсурдна от всякога.

На Васко дори му мина мисълта, че мостът може би изобщо не съществува. Безразсъдство беше да прекараш “Лейди Моруина” по една толкова крехка структура, но в съзнанието на Куейч може би светеше поне искрица надежда, че може да успее. Но ако мостът бъдеше разрушен, той сигурно нямаше да поведе катедралата към ръба на пропастта, към неминуема гибел?

— Колко остава? — попита Хури.

— Дванайсет-тринайсет километра — отговори той. — Движат се с около един километър в час, което ни дава още около половин ден, след което вече няма да бъде добра идея да се намираш на борда й.

— В такъв случай не разполагаме с особено много време.

— Ние и не се нуждаем от особено много време. Дванайсет часа би трябвало да са предостатъчни. Трябва само да намерим Ора и онова, което ни е нужно от Куейч. Колко трудно може да бъде това?

— Скорпион се нуждае от време, за да изпрати апаратурата до Халдора — каза Ана. — Ако нарушим нашата страна от договорката, преди да е приключил, трудно може да се предвиди какви неприятности ни очакват. Нещата може да се объркат сериозно. А ние посветихме цели девет години на опита да избегнем именно това.

— Всичко ще бъде наред — увери я Васко. — Повярвай ми, всичко ще бъде наред.

— На Скорпион никак не му допадна идеята за тези делегати.

— Те са църковни сановници. Какви проблеми могат да създадат?

— По този въпрос съм склонна да се доверя на преценката му. Съжалявам, но той има доста по-голям опит от теб в това отношение.

— А аз го трупам в момента — отговори Малинин.

Совалката им започна да слиза към катедралата. Тя се разрастваше от нещо дребно и деликатно, като орнаментиран архитектурен модел, до нещо огромно и заплашително. “Нещо повече от сграда” — помисли си Васко. Приличаше по-скоро на отделила се от пейзажа скала, решила да обикаля бавно света.

Приземиха се. Очакващите ги адвентистки представители в скафандри ги поведоха навътре в желязното сърце на „Лейди Моруина”.

ЧЕТИРИЙСЕТ И ЕДНО

Хела, 2727 година

Най-сетне Куейч също видя моста и гледката го накара да изтръпне. До него все още оставаше повече разстояние, отколкото беше дължината на самата конструкция. Всичко, което беше планирал, всичко, което беше замислил, сега беше на път да даде плодове.

— Погледни го, Рашмика — каза той, като я подкани да застане до прозореца на мансардата, за да се наслади лично на гледката. — Толкова стар и същевременно — толкова безвременен. От мига, в който обявих, че ще прекосим пропастта, броя всяка секунда. Още не сме го стигнали, но поне сега мога да го виждам.

— Наистина ли ще го направиш? — попита тя.

— Да не мислиш, че изминах целия този път, за да се върна назад сега? Малко вероятно. Заложен е престижът на църквата, Рашмика. За мен нищо няма по-голямо значение от това.

Ще ми се да можех да разчитам лицето ти. Иска ми се да можех да виждам очите ти и Грьолие да не беше умъртвил всичките ти нервни окончания. Тогава щях да знам дали казваш истината.

— Не ми ли вярваш?

— Не знам в какво да вярвам — призна тя.

— Не те моля да вярваш в нищо. — Първосвещеникът изви кушетката си така, че всички огледала трябваше да се нагласят под друг ъгъл. — Никога не съм те молил да приемеш вярата, Рашмика. Единственото, за което съм те молил, е честната ти преценка. Какво те смути така изведнъж?

— Трябва да знам истината. Преди да си подкарал това нещо по моста, трябва да разбера някои отговори.

Очите му потрепнаха в очните кухини.

— Винаги съм бил откровен с теб.

— Какво ще кажеш тогава за изчезването, което не се е случило? Това ти ли беше, господин първосвещеник? Ти ли го причини?

— Да го причиня? — повтори той, сякаш думите й бяха лишени от смисъл.

— Вярата ти е изневерила, нали? Преживял си криза, по време на която си започнал да мислиш, че изчезванията все пак имат рационално обяснение. Може би си развил имунитет към най-силния индоткринален вирус, който Грьолие е бил в състояние да ти предложи през въпросната седмица.

— Бъди много, много внимателна, Рашмика. Ти си ми полезна, но съвсем не си незаменима.

Тя събра цялото си хладнокръвие.

— Искам да кажа, да не би да реши да изпиташ вярата си? Уреди ли към Халдора да бъде изстреляна проучвателна апаратура в момента на едно от изчезванията?

Очите му, абсолютно застинали, се взираха напрегнато в нея.

— Ти какво мислиш?

— Мисля, че си изпратил нещо към Халдора — някаква машина, някаква сонда. Може би ти е била продадена от ултри. Надявал си се да видиш нещо там. Какво — нямам представа. Може би нещо, което вече си зърнал преди време, но не си искал да признаеш пред самия себе си.

— Какъв абсурд.

— Но си успял — продължи тя. — Сондата е направила нещо: удължила е продължителността на изчезването. Предизвикал си реакция. Сондата се натъкнала на нещо, когато планетата изчезнала. Осъществила е контакт с това, което Халдора е трябвало да крие. И то нямало нищо общо с чудесата. — Той опита да каже нещо, да я прекъсне, но тя си наложи да продължи: — Нямам представа дали сондата се е върнала, но знам, че все още си в контакт с него. Отворил си някакъв прозорец, нали? — Рашмика посочи към специалния метален костюм, същия, който я беше смутил толкова при първото й посещение в мансардата. — Те са там, хванати като в капан в него. Направил си затвор от костюма, в който е умряла Моруина.

— И защо ще правя подобно нещо? — попита Куейч.

— Защото не знаеш дали са демони, или ангели.

— А ти знаеш, така ли да разбирам?

— Мисля, че може да са и двете — отговори Рашмика.

Орбитата на Хела, 2727 година

Скорпион дръпна тежкия метален капак, като разкри малък овален страничен отвор. Надрасканото стъкло беше дебело и кафяво като горена захар. Той се отдръпна от прозореца.

— Ще трябва да се редувате — каза той.

Намираха се в сектор на “Безкрая” с нулева гравитация. Това беше единственият начин да се видят двигателите, когато корабът беше в орбита, тъй като въртящите се части, създаващи изкуствената гравитация, се намираха прекалено навътре в корпуса, за да позволят наблюдението им. А ако на двигателите беше дадено обичайното ускорение от една гравитационна константа — осигуряващо илюзията за гравитация чрез други средства в целия кораб, — нямаше да могат да поддържат обикалянето си по орбитата на Хела.

— Бихме искали да видим как се включват, ако е възможно — каза брат Сифарт.

— Не може да се каже, че това е стандартна процедура, когато сме в орбита — отвърна Скорпион.

— Само за момент — настоя Сифарт. — Не е нужно да действат с пълен капацитет.

— Мислех, че ви интересува системата за осигуряване на защитата.

— Тя също.

Скорпион заговори в гривната си.

— Включете двигателя, но контрирайте с джетовете. Не искам да усетя корабът да помръдне нито сантиметър.

Заповедта беше изпълнена почти незабавно. Теоретично някой от хората му трябваше да изпрати командата в контролната система на кораба, след което капитан Джон Браниган решаваше дали да я изпълни. Скорпион обаче подозираше, че сега Капитанът беше включил двигателите още преди получаването на заповедта.

Големият кораб изпъшка, щом двигателите се включиха. През тъмното стъкло на прозореца отработените газове приличаха на пурпурнобяла драскотина, видима само защото прикриващите ги приспособления бяха изключени, когато “Носталгия по безкрая” наближи системата. В другия край на корпуса множество батареи от конвенционални ракети балансираха напора на главните двигатели. Старият корпус пукаше и стенеше като огромно живо същество, абсорбирайки компресиращите сили. Скорпион знаеше, че корабът може да понесе много повече от това, но все пак изпита облекчение, когато пламъкът от двигателите изгасна. Усети леко раздрусване, признак за съвсем дребна липса на синхрон между спирането на ракетите и на двигателите, но след това всичко застина, напълно неподвижно. Достойните за динозавър протести на подложената на този стрес материя на кораба заглъхнаха като отслабващ гръм.

— Достатъчно ли ви беше, братко Сифарт?

— Така мисля — отвърна предводителят на делегацията. — Изглеждат в превъзходно състояние. Няма да повярвате колко трудно е да се намерят добре поддържани конджоинърски двигатели сега, когато техните създатели не са вече с нас.

— Стараем се — каза Скорпион. — Разбира се, в действителност вас ви интересува оръжието, нали? Да ви го покажа ли, за да приключим със задълженията за деня? После ще има достатъчно време за по-детайлен оглед.

Повдигаше му се от всички тези безсмислени приказки, от развеждането на двайсетимата натрапници из империята му.

— Всъщност — обади се брат Сифарт, когато се върнаха в една от въртящите се секции, — двигателите ни интересуват повече, отколкото признахме.

Скорпион усети потръпване във врата си.

— Така ли?

— Да — отвърна Сифарт и кимна към другите деветнайсет души.

Сред гладко хореографирана мъгла, двайсетимата делегати докоснаха определени места на костюмите си и те се разлетяха на неравномерни, подобни на струпеи парчета, сякаш изхвърлени от пружини. Твърдите компоненти заваляха около тях и нападаха с тракане около краката им. Под костюмите, както Скорпион вече знаеше от сканирането, носеха само тънки вътрешни пластове.

Зачуди се какво беше пропуснал. Все още не виждаше и следа от оръжие, не забелязваше нито пистолети, нито ножове.

— Братко — каза той, — помисли много внимателно върху това.

— Вече съм мислил — отвърна Сифарт.

Коленичи заедно със своите другари и все така без да сваля ръкавиците си, затършува със светкавична ефективност из купчината парчета.

Вдигна юмрука си, в който стискаше нещо остро и аеродинамично. Беше парче от костюм, силно извито покрай водещия си ръб. Сифарт се надигна на едно коляно и махна с китка. Като се превърташе във въздуха, метателното оръжие полетя към Скорпион. Той чу свистенето от приближаването му. Частта от секунда, през която продължи полетът му, се разтегна до субективна вечност. Тънък, плачлив глас — без нотка на обвинение — му каза, че това бяха всъщност костюмите. Той беше гледал толкова упорито през тях, убеден, че крият нещо, и поради това бе изпуснал от вниманието си самите костюми.

Костюмите бяха оръжието.

Преобръщащото се нещо се заби в рамото му, а силата на удара го прикова в хлъзгавата, ръбеста стена на коридора. Прикова го, преминавайки през собствените му кожа и плът. Той се замята от болка, но беше здраво закован.

Сифарт се изправи с по едно остро оръжие във всяка ръка. В тях нямаше нищо случайно: очертанията им бяха прекалено обмислени и пестеливи. Костюмите явно бяха замислени така, че да се разпадат по определен начин посредством линии, издълбани в тях с точност от един ангстрьом.

— Съжалявам, че трябваше да го направя — каза той.

— Смятай, че си мъртъв.

— А ти щеше да си вече мъртво прасе, ако исках да те убия. — Скорпион знаеше, че е така: непринудеността, с която Сифарт бе хвърлил оръжието към него беше свидетелство, че борави отлично с него. За него нямаше да бъде по-трудно да му отреже главата. — Вместо това те пощадих. Ще пощадя целия ти екипаж, ако ни съдействате.

— Никой няма да съдейства за нищо. И няма да стигнете далече с ножове, за колкото и умни да се мислите.

— Не става въпрос само за ножове — увери го Сифарт.

Зад него се изправиха други двама от адвентистките делегати. Те държаха помежду си нещо: съоръжение от закрепените части на въздушните им резервоари. Единият от тях беше насочил към Скорпион отворения край на нещо като маркуч.

— Покажи му — нареди Сифарт, — просто за да добие представа.

От муцуната на маркуча изригна огън, достигайки пет-шест метра по-нататък. Той облиза стената на коридора, чиято повърхност се покри с мехури. Корабът изохка отново. После пламъците изчезнаха, чуваше се единствено съскането от излизащото през отвора гориво.

— Това беше изненада — заяви Скорпион.

— Прави каквото казваме и никой няма да пострада — каза Сифарт.

Другите делегати зад него се оглеждаха: те също бяха чули изохкването. Вероятно си помислиха, че корабът все още не се беше успокоил след включването на главните двигатели и продължава да поскърцва като стара къща след залез.

Моментът се проточи. Скорпион се чувстваше странно спокоен. “Може би — помисли си той — това прави с нас старостта.”

— Дошли сте да превземете кораба ми ли? — попита той.

— Не да го превземем — побърза да подчертае Сифарт. — Искаме само да го използваме за известно време. Щом свършим, ще си го получите обратно.

— Мисля, че не сте избрали подходящия кораб.

— Напротив — отвърна похитителят. — Мисля, че сме избрали подходящия кораб. А сега стой тук като добро прасе и ще приключим цялата история като приятели.

— Не може да очаквате сериозно да превземете кораба ми само с двайсет човека.

— Не — съгласи се Сифарт. — Би било глупаво, нали?

Скорпион опита да се освободи. Не можеше да помръдне ръката си достатъчно, за да доближи гривната за комуникации до лицето си. Оръжието го беше приковало много здраво. Болката, причинена от движението, беше като от раздвижването на много стъклени парченца в рамото му. Това беше същото рамо, което беше изгорил.

Сифарт поклати глава.

— Какво казах? Да бъдеш добро прасе. — Коленичи, огледа друго оръжие, този път напомнящо кама. Приближи се бавно към Скорпион. — Никога не съм си падал особено по прасета, честно казано.

— Това ме устройва.

— Доста си стар, нали? На колко години си — на четирийсет, на петдесет?

— Достатъчно млад, за да те посрамя, приятел.

— Ще видим.

Сифарт заби камата в другото му рамо, горе-долу на същото място. Скорпион извика от болка: този крясък изобщо не приличаше на човешки.

— Не мога да се похваля с отлично познаване на свинската анатомия — заяви Сифарт. — Ако съм се справил, не би трябвало да съм повредил нищо важно. На твое място обаче бих действал предпазливо и не бих се въртял прекалено много.

Скорпион опита да помръдне, но се отказа, преди бликналите от болката сълзи да са го ослепили. Зад Сифарт други двама делегати изпробваха оръжието, бълващо огън. След това групата се раздели на две и тръгна нататък из кораба, оставяйки Скорпион сам.

ЧЕТИРИЙСЕТ И ДВЕ

Хела, 2727 година

От повърхността на Хела се издигаха черни машини. Това бяха в по-голямата си част малки совалки: свързващите повърхността с орбита летателни апарати бяха купени, откраднати или конфискувани от ултрите. Повечето бяха само с химически двигатели, много малко имаха ядрени. В повечето пътуваха само по един-двама членове на Катедралната гвардия, защитени от бронирани мехури в подобните на скелети шасита. Излитаха от официалните площадки край Пътя или от скрити в самия лед бункери, откъртвайки парчета замръзнала повърхност при изстрелването си. Някои потеглиха дори от суперструктурите на адвентистките катедрали, включително и от „Лейди Моруина”. Дълго смятани за странични шпилове или кули, структури се оказаха старателно крити летателни апарати. Парчета от придавалата им вид на постройки мазилка падаха като мъртви сиви листа. Сложни рамки отклоняваха корабите от деликатната зидария и стъкла до включването на двигателите им. Сводове и куполи се отваряха и под тях се разкриваха кораби, които се издигаха нагоре върху хидравлични платформи. Когато двигателите им се запалеха, блясъкът от тях образуваше ярки светли петна и тъмни сенки по архитектурните орнаменти. Каменни чудовища сякаш обръщаха глави, отворили уста от учудване и изненада. Катедралите трепереха от силовото откъсване на толкова голяма маса. Но след отлитането на корабите те си останаха по местата, почти непроменени.

За секунди корабите на Гвардията достигнаха орбита, след още няколко секунди разпознаха и дадоха сигнал на своите братя, които вече бяха паркирали около Хела. От всички посоки проблясваха мотори. Корабите се групираха в определени формации, нареждаха се на щурмовашки вълни и се отправяха към “Носталгия по безкрая”.

Докато корабите на Катедралната гвардия излитаха от Хела, друг летателен апарат се приземи на площадката на „Лейди Моруина” до по-голямата совалка, с която бяха пристигнали делегатите на ултрите.

Грьолие поседя няколко минути в кабината, за да огледа командното табло и да се увери, че най-важните системи ще продължат да тиктакат дори в негово отсъствие. Катедралата беше вече притеснително близко до моста и той не възнамеряваше да остане на борда й, щом тръгнеше по него. Щеше да намери извинение да замине: някакво задължение, свързано с Клоктауър, нещо във връзка с Министерството на кръвните дела. Можеше да даде десетки приемливи причини. А ако първосвещеникът решеше, че предпочита при прекосяването на моста да бъде в компанията на главния лекар, тогава просто щеше да избяга и след това да мисли как да оправи нещата. Ако, разбира се, имаше “след това”. Определено не искаше обаче да изчаква корабът му да преминава през предшестващия излитането цикъл.

Закопча с щракване шлема, събра вещите си и премина през херметичната камера. Щом застана отвън на площадката, гледката го изпълни със страхопочитание. Виждаше мястото, където земята просто свършваше, обширния скален ръб, към който се движеха. При това вече без възможност да спрат. При каквито и да е обстоятелства дори забавянето на напредването на „Лейди Моруина” беше въпрос на изключително сложна бюрократична процедура. Доста часове можеше да отнеме достигането на документацията до техниците в „Двигателна сила”, които всъщност контролираха моторите. Тъй като съзнанието им беше обработено да вярват, че катедралата не трябва никога да намалява скоростта си, те щяха да поискат потвърждение за получената заповед и да върнат документацията обратно по каналния ред, което щеше да забави крайния резултат с още няколко часа. А сега се налагаше катедралата не само да забави, но и да спре напълно. Грьолие потръпна: не искаше да мисли колко време щеше да мине, докато се стигне до това.

Нещо привлече погледа му. Вдигна очи — по небето се носеха безброй искрици. Десетки… не, стотици кораби. Какво ставаше?

Тогава погледна към хоризонта и видя много по-обемното тяло на лайтхъгъра, малко, но видимо издължено, премигващо парче със стоманеносив цвят. Другите кораби явно се носеха натам.

Нещо ставаше.

Грьолие обърна гръб на совалката, изгарящ от нетърпение да влезе в катедралата, за да разбере какво се случва. Тогава забеляза червеното петно в края на бастуна си. Мислеше, че го е почистил както трябва, преди да тръгне от вигридското селище, но очевидно не бе успял напълно.

Избърса края на бастуна си в покритата със скреж повърхност на площадката за приземяване, като цъкаше с език.

После се запъти да намери първосвещеника, тъй като му носеше интересни новини.

Орка Круз видя двамата адвентисти преди останалите. Те бяха в края на широк коридор с нисък таван, прилепени към срещуположните стени, и се движеха към нея с премерената стъпка на сомнамбули.

Круз се обърна към тримата офицери от „Оръжие на сигурността” зад гърба си.

— Минималната нужна сила — прошепна тя. — Само байонети. Те нямат изстрелващо огън оръжие, а и много ми се иска да ги поразпитам.

Тримата кимнаха в унисон. Знаеха много добре какво има предвид Орка.

Тя тръгна към адвентистите, предшествана от острия край на оръжието си. Сега бронята на адвентистите беше съвсем скромна. Докладите от други елементи от „Оръжие на сигурността” — същите съобщения, от които знаеше за изстрелващото огън оръжие — уведомяваха, че те си бяха свалили скафандрите, но тя щеше да повярва на това само след като го видеше със собствените си очи. Оказа се, че не се бяха освободили напълно от бронираните костюми: носеха назъбени парчета от тях в ръцете си и бяха закрепили широки извити части към гърдите. И бяха все още с металните ръкавици и шлемовете с розови пера.

Възхищаваше се от мисълта зад тяхната стратегия. Веднъж щом качилата се на борда група стигнеше толкова навътре в лайтхъгъра, носенето на броня беше излишно. Ултрите не биха използвали енергийно оръжие срещу тях, дори да знаеха, че са на безопасно разстояние от важните системи. Инстинктът да не повредят кораба си беше загнезден прекалено дълбоко и действаше дори когато той беше изложен на опасност от превземане. А на борда на лайтхъгър като “Носталгия по безкрая”, всеки сантиметър от който беше свързан с нервната система на Капитана, този инстинкт беше дори още по-силно развит. Всички бяха виждали какво става, когато някой инцидент нарани кораба, всички бяха усещали болката на Капитана.

Круз тръгна по коридора.

Оставете оръжието си — извика тя. — Знаете, че не можете да успеете.

— Вие оставете вашето оръжие — почти я сгълча в отговор един от адвентистите. — Ние искаме само вашия кораб. Никой няма да пострада, а после ще ви го върнем.

— Бихте могли да поискате любезно — отвърна Орка

— И щяхте ли да се съгласите?

— Малко вероятно — заяви след кратък размисъл тя.

— В такъв случай мисля, че няма какво повече да си кажем.

Групата на Круз се доближи на десетина метра до адвентистите.

Тя забеляза, че единият от тях всъщност не беше с метална ръкавица, а имаше изкуствена ръка. Помнеше го, тъй като Скорпион беше направил всичко възможно, за да се увери, че ръката не съдържа бомба с антиматерия.

— Последно предупреждение — обяви тя.

Другият адвентист хвърли някакво остро оръжие насреща й. То се завъртя във въздуха; Круз се хвърли към стената и усети рязкото, кратко раздвижване на въздуха, когато оръжието прелетя край гърлото й и се заби в стената. Друго оръжие разсече въздуха и тя чу как се удари в бронята й, без да намери слабо място.

— Добре тогава, играта свърши — каза тя и даде знак на хората си. — Умиротворителна сила, свалете ги.

Те минаха пред нея с готови за атака байонети. Другият адвентист насочи изкуствената си ръка към нея, сякаш да я предупреди за нещо. Това не я притесни: огледът на Скорпион беше обстоен — ръката нямаше как да крие лъчево или огнестрелно оръжие.

Върхът на показалеца се отдели от останалата част на пръста, но вместо да падне на земята, полетя, отделяйки се бавно от ръката.

Круз го наблюдаваше, странно оглупяла и като че ли изпаднала във вцепенение. Върхът на пръста увеличаваше скоростта си, измина десет, двайсет сантиметра. Приближаваше се към групата й, като се поклащаше леко, после се отклони вдясно, щом ръката помръдна, сякаш бе все още свързан с нея чрез някаква невидима нишка.

И тогава тя си даде сметка, че наистина беше така.

— Еднокордова коса — извика тя. — Назад. Назад!

Хората й разбраха. Отстъпиха от адвентистите в мига, в който върхът на пръста започна да се движи във вертикален кръг, привидно по собствена воля. Ръката на мъжа извършваше леки движения, без каквото и да било усилие. Кръгът се разширяваше, върхът на пръста се превърна в размазан сив кръг с диаметър един метър. В Казъм Сити Орка беше ставала свидетел на гротескните резултати от косящите типове оръжие. Беше виждала какво става, когато човек се окаже в защитна линия от статични коси или в близост до движещи се коси като тази пред тях. Но онова, което помнеше по-ярко дори от виковете, дори от ужасяващо насечените и разпарчетосани трупове, беше изражението, което неизменно бе виждала на лицата на жертвите миг след като бяха осъзнали грешката си. Ужасът и шокът бяха по-малко от острото смущение: в този момент те разбираха, че са на път да се превърнат в ужасен, противен спектакъл.

— Назад — повтори тя.

— Разрешение за стрелба? — попита единият от хората й.

Круз поклати глава.

— Не още — отвърна тя. — Не, докато не ни остане никакъв друг избор.

Неясните очертания от въртящата се коса напредваха по коридора, издавайки висок, потрепващ звук, който беше почти музикален.

Скорпион опита отново, като премести тежестта си доколкото можеше, за да се отдели от стената. Беше се отказал да вика за помощ и отдавна беше престанал да обръща внимание на собствените си стонове и скимтене. Адвентистките делегати не се бяха върнали, но все още бяха някъде там: през ехтящия лабиринт от коридори, канали и асансьорни шахти до него периодично достигаха приглушени звуци от битка. Чуваше викове и писъци и от време на време — басовия стон на самия кораб като реакция на някакво дребно вътрешно нараняване. Каквото и да правеха делегатите — с режещите или бълващите огън оръжия, — не би трябвало да можеха да причинят истински поражения на Капитана. Та “Носталгия по безкрая” беше устояла дори на директната атака на едно от своите оръжия от оръжейната. Но дори малката тресчица би могла да предизвика възпаление, надвишаващо значително физическите й размери.

Той се раздвижи отново и усети нечовешко горене и в двете си рамене. Ето, нещо май започваше да поддава. Кое обаче — собственото му тяло или забитите в него оръжия?

Опита отново и този път изгуби съзнание. Дойде на себе си след секунди или минути, все така прикован към стената, с неприятен метален вкус в устата си. Беше все още жив и като се изключеше болката, не се чувстваше много по-зле, отколкото в мига, когато Сифарт беше метнал оръжието по него. Вероятно хвалбите му, че не е засегнал никой от вътрешните органи, бяха основателни. Нямаше гаранция обаче, че изваждането на оръжията от раните нямаше да доведе до силен кръвоизлив. Какво задържаше толкова хората от „Оръжие на сигурността”, че все още не го бяха открили?

“Двайсет войници” — помисли си Скорпион. Бяха достатъчно да създадат неприятности, в това нямаше съмнение, но не и да завземат целия кораб. От самото начало бяха наясно, че не могат да внесат тайно сериозно огнестрелно оръжие на борда на “Носталгия по безкрая” в тези времена, когато всички бяха нащрек. Сифарт обаче го впечатли като човек, който знае какво прави, така че беше твърде невероятно да бе станал доброволец в някаква самоубийствена мисия.

Скорпион изохка: този път не от болка, а защото осъзна каква страшна грешка бе допуснал. Не можеше да бъде обвинен, че е пуснал делегацията: това решение беше взето без него, а ако не беше разгадал истинската природа на броните им, причината беше една-единствена: просто никога не беше чувал някой някога да е използвал този трик. Беше сканирал бронята — въпреки че беше гледал през, вместо в нея — и не беше видял нищо подозрително. Тя трябваше да бъде свалена и изследвана в лаборатория, за да бъдат открити тайните й. Не, това също не беше негова грешка. Не трябваше обаче да включва двигателите. Защо им беше на адвентистите да ги видят? Вече бяха наблюдавали приближаването на кораба към системата, следователно имаха информация по този въпрос, ако той наистина ги интересуваше.

Ако се беше досетил правилно, всъщност ги интересуваше нещо съвсем друго: те всъщност бяха използвали включването на двигателите, за да изпратят сигнал към Хела. Той трябваше да означава, че са минали успешно проверката и са готови да пристъпят към операцията по завземането.

Това беше сигнал за изпращането на подкрепления.

Тази мисъл все още не беше изкристализирала напълно в главата му, когато чу, че корабът простена отново. Този път стенанието беше от друг тип. Напомняше по-скоро звучното фалшиво биене на много голяма и доста напукана камбана.

Скорпион затвори очи: знаеше какво точно означава този звук. Това беше защитата на корпуса: “Носталгия по безкрая” беше атакувана не само отвътре, а и отвън. “Страхотно” — помисли си той. Това определено се очертаваше като един от дните в живота му, когато с радост би предпочел да си остане в ковчега за замразяване или, още по-добре, изобщо да не беше излизал жив от него.

Миг по-късно цялата структура на кораба се разтресе. Усети го през острите оръжия, които го бяха приковали към стената. Извика и отново изгуби съзнание.

Събуди го болката — по-силна, отколкото до този момент. Беше странно ритмична, сякаш беше разтърсван от конвулсии в съня си. Но той не правеше никакви съзнателни движения. Затова пък стената, към която беше прикован, се раздуваше навън и навътре като огромни дишащи дробове.

И внезапно някаква сила го изхвърли напред, като го освободи от приковалите го оръжия. Скорпион се удари в земята, просна се по корем, забил уста в мръсната, воняща течност, изтичаща от кораба. Двете оръжия изтракаха на пода до него. Той опита да се надигне на колене и — за своя изненада — установи, че е в състояние да се подпре на ръцете си, без болката да се увеличи два-три пъти повече. В такъв случай нищо не беше счупено… поне не нещо, което имаше кой знае колко общо с някоя от ръцете му.

Скорпион се изправи с усилие. Докосна първата, а след това — и втората рана. Имаше много кръв, но не бликаше, изтласквана от артериалното налягане. Вероятно положението беше същото и с двете изходни рани отзад на плешките. Нямаше представа какви са вътрешните кръвоизливи, но за това щеше да мисли, когато му дойде времето.

Все още несигурен какво се бе случило с него, той коленичи отново и вдигна едно от остриетата. Беше първото — бумерангът. Виждаше извивката на бронята, тъй като фрагментът загатваше ясно очертанията на по-голямата форма. Захвърли го и вдигна другото. После посегна към колана си сред пристъпи на болка и напипа дръжката на ножа на Клавейн. Извади го от калъфа, включи пиезоелектричния ефект и усети вибрациите с дланта си.

В полумрака пред него нещо се раздвижи.

— Скорпион.

Той примижа, не знаеше дали да не очаква друг адвентист, но се надяваше да е някой от хората от „Оръжие на сигурността”.

— Доста се забави — отговори той, подготвен и за двете възможности.

— Имахме неприятности, Скорп. Големи неприятности.

От мрака се отдели фигура. Скорпион трепна: определено не беше очаквал това.

— Капитане — изговори почти беззвучно той.

— Помислих, че ще имаш нужда от помощ, за да се освободиш от тази стена. Съжалявам, че ми отне толкова време.

— По-добре късно, отколкото никога — отвърна прасето.

Това беше привидение трети тип. Не, за характеризирането на подобно привидение беше нужна нова категория. Тук не ставаше въпрос просто за промени в корабната материя, за премоделирането на стена или временно пренареждане на частите на някой и друг слуга. Това нещо беше съвсем реално и отделно от кораба. Беше физически предмет: скафандър — огромен, тромав, със сервоуправление, направен сякаш от глина. И беше празен. Плочата пред лицето беше открехната и вътре в шлема не се виждаше друго, освен мрак. Гласът се носеше от високоговорителчето под брадичката на каската, което се използваше обикновено за аудио комуникация в безвъздушна среда.

— Добре ли си, Скорп?

Той попипа отново кръвта.

— Все още съм на крака. Както виждам, същото се отнася и за теб.

— Пускането им на борда беше грешка.

— Знам — отвърна Скорпион, забил поглед в пода. — Съжалявам.

— Но грешката не е твоя — додаде Капитанът. — Беше моя.

Прасето погледна отново към привидението. Нещо го накара да насочи вниманието си към мрака в каската: противното му се струваше проява на неучтивост.

— И сега какво? Повикали са подкрепление, нали?

— Такъв е планът им. Корабите започнаха да атакуват. Отбих повечето от тях, но няколко се промъкнаха покрай защитните средства на корпуса ми. Започнаха да си пробиват път навътре през него. Причиняват ми болка, Скорп.

Скорпион повтори въпроса, който му беше задал преди малко Капитанът:

— Добре ли си?

— О, добре съм, просто започна малко да ми писва. Мисля, че се позабавляваха достатъчно за един ден, как смяташ?

Скорпион закима бурно, въпреки че това му причиняваше болка.

— Избрали са неподходящото прасе.

Големият костюм му кимна, после се обърна. Огромните ботуши оставяха нетрайни следи в кишата.

— Избрали са не само неподходящото прасе, но и неподходящия кораб. Какво ще кажеш да отидем и да им дадем да разберат?

— Да — съгласи се Скорпион, като се усмихна злобно. — Да им дадем да разберат.

Орка Круз и хората й се оттеглиха, докъдето можаха. Двамата адвентисти ги избутаха до мястото, където се пресичаха няколко коридора и шахти, нещо като сърдечна клапа в анатомията на Капитана, откъдето беше сравнително лесно да се стигне до всяка друга част на “Носталгия по безкрая”. Круз знаеше, че не може да пусне адвентистите по-нататък. Те бяха само двайсетима, може би вече и по-малко — немислимо беше да спечелят нещо повече от преходен, плах контрол над малки части на кораба. Въпреки това неин дълг беше да ограничи възможността им да навредят. Ако това означаваше да причини известна болка на Джон Браниган, тогава така и щеше да постъпи.

— Добре — каза тя. — Обезоръжете ги. Кратки, контролирани изстрели. Искам накрая да остане нещо, което да разпитам.

Последните й думи бяха удавени от резкия, разярен рев на автоматичното оръжие на нейните войници. Трасиращи снаряди изрязаха ярки, събиращи се линии по коридора. Адвентистът с изкуствената ръка падна — десният му крак беше надупчен от куршуми. Свистящият демон на косата описа последна дъга, удари се в пода и се умълча. Някакъв механизъм придърпа върха на пръста обратно към дланта.

Другият адвентист лежеше на една страна, с окървавени гърди въпреки защитата от парчетата от бронята му.

Корабът изохка.

— Предупредих ви — обади се Круз.

Оръжието в ръката й беше все така студено. Не беше дала нито един изстрел с него.

Вторият адвентист се размърда, задраска с пръсти по лицето си, сякаш опитваше да отстрани пчела от него.

— Не мърдай — извика Круз, като се приближи предпазливо към него. — Не мърдай и може да изкараш до края на деня.

Той продължаваше да впива пръсти в лицето си, концентрирайки се около окото. Бръкна с пръсти в очната кухина, измъкна нещо. Стисна го между палеца и показалеца си за момент: съвършено човешко око, окървавено като ужасяващ суров деликатес.

— Казах… — поде Орка.

Той стисна с пръсти окото и то се счупи. От него се появи нещо хромовожълто, изтичащо в подобни на дим нишки. Миг по-късно Круз усети как нервнопаралитичният агент прониква в белите й дробове.

Нямаше нужда да й казват, че ефектът му е фатален.

От безопасността на своята мансарда първосвещеникът наблюдаваше развитието на опитите си да превземе лайтхъгъра. Камерите около Хела му осигуряваха постоянна картина в реално време на кораба на ултрите, независимо къде го отнасяше орбитата му. Беше видял издайническото припламване на двигателя му: съобщението на Сифарт за успеха на първата фаза от операцията по превземането. Беше видял, по-скоро почувствал, масовото потегляне на корабите на Катедралната гвардия, беше видял също така събирането и координацията на ескадроните над Хела. Корабите бяха наистина много малки, но затова пък броят им беше внушителен. По същия начин ято гарвани можеше да напада човек, докато го умъртви.

Нямаше информация как протичат събитията в кораба. Ако Сифарт следваше плана си, двайсетимата членове на челния отряд бяха започнали атаката си малко след сигнала. Сифарт беше смел човек: непременно беше наясно колко малък е шансът му да оцелее до пристигането на подкрепленията. Не трябваше да забравя също така колко дълго се бе задържал на поста си. Повече от сигурно беше, че вече е загубил част от хората си, но Куейч се съмняваше силно, че той самият е сред загиналите. Вероятно продължаваше да се бие някъде в лайтхъгъра, продължаваше да оцелява.

Първосвещеникът копнееше да има някакъв начин да отгатне какво става в този момент в кораба. След цялото това планиране, след всички тези години на мечти и подготовка на това безумие му се струваше връх на несправедливостта да не може да проследи дали събитията се развиват според плана. Винаги беше прескачал естествената празнина между двете крайности във въображението си: всичко беше или успешно, или неуспешно и нямаше никакъв смисъл да се спира върху агонията от несигурността, с която беше свързано.

Но сега имаше съмнения. Ескадроните срещаха неочаквана съпротива от защитата на корпуса. На екрана се виждаше, че корабът е заобиколен от сияние на експлозии като тъмен, мрачен замък, осветен от фойерверки. Повечето летателни апарати на ултрите разполагаха с някаква защита, така че този факт сам по себе си не беше изненада за Куейч. Измислената от него история дори изискваше корабът да има средства за самозащита. Но техните мащаби и ефикасност, както и скоростта на реакцията го бяха изумили. Ами ако силите вътре в кораба окажеха същата неочаквана съпротива? Ами ако Сифарт беше мъртъв? Ами ако всичко се доближаваше бавно към катастрофален край?

Кушетката му звънна: беше получил съобщение. Треперещата му ръка натисна контролния бутон.

— Куейч — каза той.

— Доклад от Катедралната гвардия — произнесе заглушен от атмосферните смущения глас. — Доклад за успешно нахлуване на помощни отряди три и осем. Корпусът беше пробит; няма значителни загуби на въздух. Отрядите на подкреплението сега са на борда на “Носталгия по безкрая”. Опитват да се срещнат с елементи от челния отряд.

Куейч въздъхна, разочарован от себе си. Разбира се, че всичко ставаше според плана, и разбира се, че щеше да се окаже малко по-трудно от неговите предвиждания. Такава беше природата на достойните задачи. Но не трябваше да се съмнява нито за миг в крайния успех.

— Продължавай да ме държиш в течение — каза той.

Двете неподхождащи си фигури — тромавият празен костюм на Капитана и детинската форма на прасето — се тътреха към бойното поле. Движеха се из коридори и тунели, които никога не бяха обитавани от хора: те гъмжаха от плъхове, отвратителна киша и други токсини. Бяха тъмни като гробници, осветявани тук-там от слаби и потрепващи източници на светлина. Скорпион знаеше точно къде се намира, когато адвентистите се бяха обърнали срещу него. Но оттогава следваше Капитана в абсолютно непознати части на кораба. Колкото по-голямо разстояние изминаваше, толкова по-поразен оставаше от нарастващата липса на обичайните маркери за наличие на власт: временните електрически и водопроводни системи, изрисуваните луминесцентни стрелки, обозначаващи посоката. Тук имаше единствено анатомия. Движеха се из части на кораба, известни само на Капитана: коридори, които той обитаваше сам. “Това е неговата кръв и плът — помисли си Скорпион. — От него зависи какво ще прави с тях.”

Прасето не хранеше илюзията, че се намира във физическото присъствие на Капитана. Костюмът беше просто фокус за вниманието му. Във всяко друго отношение Капитанът беше всеприсъстващ, както винаги, и го обграждаше отвсякъде, чрез всяка нишка от архитектурата. И макар Скорпион да предпочиташе да разговаря с нещо с лице вместо с празен скафандър, дори този вариант беше по-добър, отколкото да бъде съвсем сам. Знаеше, че е ранен лошо от лидера на адвентистите и че рано или късно, макар и със закъснение, ще почувства шока от тези рани. Нямаше представа колко силен щеше да бъде той. Преди двайсет години нямаше да обърне никакво внимание на нещо подобно. Сега му се струваше невероятно да отмине току-така каквото и да било. Чувстваше обаче, че докато има компания, е в състояние да отложи този момент. “Дай ми само няколко часа — помисли си той, — само колкото да оправим тази каша.”

Няколко часа бяха единственото, от което се нуждаеше, единственото, което искаше.

— Налага се да обсъдим нещо, Скорп. Ти и аз. Преди да е станало прекалено късно.

— Капитане?

— Трябва да направя нещо, преди да е станало неизпълнимо. Дойдохме тук по указания на Ора, с надеждата да открием нещо, което може да ни даде шансове срещу инхибиторите. Куейч и скътлърите винаги са били ключът, поради което преди девет години изпратихме Ора на Хела. Тя имаше задачата да събере информация, да се промъкне в катедралите през задната врата, без никой да заподозре връзката й с нас. Това беше добър план, Скорп. Най-добрият, с който разполагахме тогава. Но не трябва да пренебрегваме самата Халдора.

— Никой не я пренебрегва — отвърна прасето. — Ора вече мисли, че е осъществила контакт със сенките чрез онзи костюм. Това не е ли достатъчно засега?

— Може би щеше да бъде, ако адвентистите не ни бяха предали. Не ние контролираме въпросния костюм, а Куейч, а на него, очевидно, повече не може да се вярва. Време е да повдигнем летвата, Скорп. Не можем да залагаме цялата си вяра само в тази линия на преговорите.

— Значи да изстреляме инструментариума, както бяхме планирали.

— Той беше замислен само като предшественик. Най-вероятно от сондите няма да научим нищо, което вече не знаем от Ора. Рано или късно щеше да се наложи да извадим топовете.

За миг Скорпион забрави за болката си.

— И какво имаш предвид в такъв случай?

— Трябва да разберем какво има вътре в Халдора — отвърна Капитанът. — Трябва да пробием камуфлажа и не можем да си позволим да седим и да чакаме поредното изчезване.

— Оръжието от оръжейната — промълви прасето, отгатнало мисълта на свой събеседник. — Искаш да го използваме, нали? Да стреляме към планетата и да видим какво ще стане?

— Както казах, време е да извадим топовете.

— Това е последното от тези оръжия, което ни е останало. Нека да го използваме за нещо наистина важно, Капитане.

Костюмът го изгледа съсредоточено с черния отвор на плочата пред лицето си.

— Ще направя най-доброто, което мога — заяви той.

Костюмът забави крачка. Прасето спря зад него.

— Отпред има нещо, Скорп.

Скорпион се взря в мрака.

— Не виждам нищо.

— Усещам го, но имам нужда костюмът да погледне по-отблизо. Тук нямам камери.

Заобиколиха следващия широк завой, прекосиха няколко свързани помежду си коридори. Внезапно се озоваха в част на кораба, която се стори позната на Скорпион — един от коридорите, по които беше превел адвентистите по-рано същия ден. Приглушена сивкава светлина се процеждаше от аплиците по стената.

Там има тела, Скорп. Работата не изглежда добра.

Костюмът тръгна напред, газейки сред неописуеми течности. Телата представляваха потънали в мрак неподвижни издатини, потопени наполовина в кишата. Прожекторът на главата на костюма премигна, лъчът му заигра върху формите. Десетки плъхове се разбягаха от светлината.

— Не са адвентисти — заяви Скорпион.

Костюмът коленичи до най-близкото тяло.

— Познаваш ли ги?

Прасето също коленичи и сгърчи лице от пронизалата го от двете страни на раменете болка. Докосна най-близкото до Капитана тяло, обърна го, за да види лицето му. Напипа с пръсти грапавата кожа на превръзка върху око.

— Това е Орка Круз — промълви то.

Гласът му прозвуча безстрастно, простичко. “Тя е мъртва — помисли си то. — Тази жена, която ти беше вярна през повече от трийсет години от твоя живот, е мъртва. Тази жена, която ти помагаше, пазеше те, биеше се за теб и те разсмиваше с историите си, е мъртва, и умря заради твоята грешка, заради твоята глупост, заради неспособността ти да прозреш плановете на адвентистите. И единственото, което усещаш сега, е, че нещо, което си притежавал, е било стъпкано.”

Последва съскане от бутала и сервомеханизми. Чудовищната желязна ръкавица от костюма на Капитана го докосна леко по гърба.

— Всичко е наред, Скорп. Знам как се чувстваш.

— Не чувствам нищо.

— Точно това имам предвид. Прекалено рано е, всичко стана твърде внезапно.

Скорпион погледна към другите тела — знаеше, че всички са на членове на „Оръжие на сигурността”. Оръжието им го нямаше, но по никой от тях нямаше следи от явни наранявания. Той обаче нямаше да забрави скоро изражението на Круз.

— Тя беше добра — додаде той. — Остана до мен, когато можеше да направи своя империя в Казъм Сити. Не заслужаваше това. Никой от тях не го заслужаваше.

Наложи си да се изправи в цял ръст, като се опираше на стената. Първо Лашър, по време на пътуването към Ризургам. После трябваше да се сбогува с Блъд, вероятно завинаги. Сега си беше отишла и Круз, последната му, безценна връзка с почти забравения живот в Казъм Сити.

— Не знам как е с теб, Капитане — рече той, — но съм на път да приема нещата лично.

— Аз вече го направих — отвърна празният костюм.

Битката все още бушуваше в “Носталгия по безкрая”, но вълната бавно се обръщаше срещу нахлулите на борда й адвентисти. Последните елементи на Катедралната гвардия, дошли като подкрепление, бяха навлезли по-навътре в лайтхъгъра или бяха унищожени от защитата на корпуса. “Носталгия по безкрая” също беше пострадала: нови кратери и белези бяха насекли и без това коварния пейзаж на корпуса й. Малките кораби, които бяха достигнали до него и се бяха закрепили за повърхността му със специални ракетни куки, епоксидна смола и апаратура за пробиване на дупки, напомняха механични кърлежи, впити в плътта на животно с чудовищни размери. Навсякъде се виждаха смазаните трупове на други совалки, заплетени в пукнатините и гънките на архитектурата на лайтхъгъра и навън от тях изтичаха течности и въздух. Други от корабите бяха разкъсани, преди да се доближат до “Носталгия по безкрая”, и горещите им останки го следваха в орбитата му около Хела.

От луната не бяха изстреляни допълнителни подкрепления: атаката беше замислена да бъде тотална и непреодолима и само шепа отделения от Катедралната гвардия не бяха мобилизирани за първата вълна.

Последните няколко елемента, които все още опитваха да превземат чрез абордаж лайтхъгъра, явно вече си даваха сметка, че нямат особени шансове за успех. Съпротивата се беше оказала по-силна от очакваното: за първи път група ултри беше сломила ефективната им защита. Но редовните войници на Катедралната гвардия бяха верни до смърт на ордена на адвентистите, тъй като куейчистката доктрина течеше из вените им, и за тях отстъплението беше немислимо. Не беше необходимо да знаят точно мисията си, за да бъдат наясно, че тя е от изключителна важност за първосвещеника.

Угрижени как да открият безопасен път към корпуса, никой от тях не забеляза появилия се отвор отстрани на лайтхъгъра, от който започна да се лее златистожълта светлина. Вратата изглеждаше много малка, но само заради зашеметяващите размери на самия кораб.

Появи се нещо, движещо се с гладката, неколеблива автономност на машина. Не приличаше на летателен апарат, дори на тромавите апарати, използвани за осъществяване на междукорабни операции. Приличаше на странен абстрактен орнамент: сюрреалистично съпоставяне на бронзовозелени форми без прозорци или каквито и да било снадки, сякаш изсечени от сапун или мрамор. Всичко това бе затворено в скелетоподобна черна рамка с механизми за прикрепване, двигатели и съоръжения за движение и прицелване.

Беше оръжието от оръжейната. Някога имаше четирийсет оръжия адска класа, сега беше останало само това. Науката, чийто плод бяха, инженерните принципи, въплътени при тяхното конструиране, вероятно не бяха толкова напреднали като онези, допринесли за последните добавки към арсенала на “Носталгия по безкрая”, като специалните плондерни мини и хипометричното оръжие. Никой никога нямаше да разбере със сигурност. Едно обаче беше ясно: новите оръжия бяха по-скоро инструмент за хирургическа защита, отколкото на груба сила, така че оръжието от оръжейната все още имаше своето място.

То се отмести встрани от вратата. Намиращите се току до рамката двигатели блеснаха в синкавобяла светлина. Тя освети “Носталгия по безкрая” и достигна до черните форми на последните няколко корабчета на Катедралната гвардия.

Никой не забеляза.

Оръжието се завъртя и рамката се озова на една линия с надвисналата Халдора. После започна да ускорява, отдалечавайки се от лайтхъгъра, от битката и от надраното лице на Хела.

Васко и Хури влязоха в пълната с огледала мансарда. Васко се огледа, за да се увери, че стаята не се променила с нищо от последното им идване. Първосвещеникът се намираше в същата кушетка, на същото място в помещението. Рашмика седеше край масата в средата на стаята и наблюдаваше пристигането им. Пред нея беше подреден красив чаен сервиз от порцелан. Васко Малинин наблюдаваше внимателно реакциите й, питайки се каква част от спомените си бе възстановила. Дори да не си беше спомнила всичко, той не можеше да повярва, че лицето на майка й няма да породи някаква реакция у нея. Според него имаше неща, които при всякакви обстоятелства си пробиваха път до спомените.

Но ако Рашмика действително бе реагирала по някакъв начин, той очевидно го беше пропуснал. Тя просто наклони глава към тях, както би поздравила който и да е посетител.

— Само двамата ли сте? — попита Куейч.

— Ние сме авангардът — поясни Малинин. — Не виждахме нужда да изпращаме долу десетки от нашите хора, преди да сме добили представа за техническите възможности.

— Казах ви, че тук разполагаме с много стаи — увери го първосвещеникът, — за толкова делегати, колкото желаете да изпратите.

— Те не са луди, господин първосвещеник — обади се Рашмика. — Те знаят какво ще стане след няколко часа.

— Прекосяването ли ви притеснява? — попита той, сякаш самата мисъл му изглеждаше абсурдна.

— Нека кажем, че предпочитаме да го наблюдаваме от разстояние — отговори Васко. — Справедливо е, нали? Нищо в нашето споразумение не казва, че трябва непременно да останем на борда на „Лейди Моруина”. За нас самите е по-лошо, ако предпочетем да не присъстват никакви делегати.

— Разочарован съм въпреки всичко — каза Куейч. — Надявах се, че ще пожелаете да преживеем заедно това прекосяване. Спектакълът няма да бъде толкова впечатляващ от разстояние.

— Не се съмнявам в това и за миг — съгласи се Малинин. — Ние обаче ще ви оставим да се наслаждавате спокойно от личните си покои. — Погледна към Хури, подбирайки внимателно думите си. — Не бихме искали да се месим в едно толкова свещено събитие.

— Не бихте се и намесили — каза първосвещеникът. — Но щом такова е вашето желание… Надали бих могъл да ви спра. От прекосяването обаче все още ни делят дванайсет часа. Все още няма причина за нервност.

— Вие нервен ли сте? — попита го Хури.

— Ни най-малко. Мостът е поставен там поради някаква причина. Винаги съм вярвал, че е така.

— На дъното на пропастта лежат останките от друга катедрала — отбеляза Васко. — Това изобщо ли не ви притеснява?

— Това говори само, че първосвещеникът на въпросната катедрала не е имал достатъчно вяра — отговори Куейч.

Комуникационното устройство на Васко звънна. Той вдигна гривната до ухото си, заслуша се съсредоточено. Намръщи се, после се обърна и прошепна нещо в ухото на Хури.

— Някакъв проблем ли? — поинтересува се Куейч.

— На кораба се е случило нещо — отговори Малинин. — Не съм сигурен какво точно, но май е свързано с вашите делегати.

— Моите делегати ли? И защо биха създавали проблеми пък те?

— Изглежда, опитват да превземат кораба. Случайно да знаете нещо за това?

— Ами сега, след като стана въпрос… — Куейч направи доста бледа имитация на усмивка. — Може би имам известна представа.

Една от вратите на мансардата се отвори. Влязоха шестима адвентистки гвардейци в червени униформи, които носеха оръжие и очевидно знаеха какво да правят с него.

— Съжалявам, че се стига до това — каза Куейч, когато гвардейците дадоха знак на Васко и Хури да седнат срещу Рашмика. — Но аз наистина се нуждая от вашия кораб и, ако трябва да бъдем честни, нямаше шанс да ми го дадете просто така, нали?

— Но ние имаме споразумение — възкликна Васко, когато един от гвардейците го сръга в рамото. — Ние ви предложихме защита.

— Проблемът е, че не търся защита — обясни първосвещеникът. Лъснатият месинг на държащата очите му отворени рамка блесна. — Търся движеща сила.

ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРИ

Рашмика имаше неприятното усещане, че нещо всеки момент ще нахлуе в главата й без нейно съгласие. Беше се научила да разпознава особеното усещане в миговете, преди сенките да я заговорят: леко потръпване от нервни смущения, като чувството, че някъде, в огромна къща, построена без всякакъв план, се е отворила врата.

Тя събра всичките си сили, без да забравя и за миг близостта на специалния костюм и с пълното съзнание за лекотата, с която сенките влизаха и излизаха от черепа й.

Този път обаче гласът беше различен.

[Рашмика. Чуй ме. Не реагирай. Не ми обръщай повече внимание, отколкото на някой непознат.]

Момичето оформи отговора си, без да издава звук. Сякаш беше родена за това, сякаш това умение й беше присъщо още от раждането. “Кой си ти?”

[Аз съм единствената друга жена в тази стая.]

Въпреки всичко Рашмика неволно погледна към Хури. Лицето на жената беше безстрастно: не беше враждебно, не беше дори нелюбезно, а напълно лишено от каквото и да било изражение. Все едно гледаше към стена, а не към нея.

“Ти ли си?”

[Да, Рашмика. Аз.]

“Защо си тук?”

[За да ти помогна. Какво си спомняш? Всичко или само част? Помниш ли изобщо нещо?]

— Движеща сила ли, господин първосвещеник? — каза на глас Васко. — Да не искате да кажете, че корабът ни ви трябва, за да ви отведе някъде?

— Не точно — отвърна Куейч.

Рашмика се стараеше да не гледа към жената и вместо това да фокусира вниманието си върху мъжа. “Не помня много, само това, че не съм оттук. Сенките вече ме откриха. Ти знаеш ли за сенките, Хури?”

[Малко. Не толкова, колкото знаеш ти.]

“Можеш ли да отговориш на някой от моите въпроси? Кой ме изпрати тук? Какво се очаква да направя?”

[Ние те изпратихме тук.] С периферното си зрение Рашмика видя как главата на жената кимна почти незабележимо: безмълвно, дискретно потвърждение, че чува действително нейния глас. [Но решението беше твое. Преди девет години, Рашмика, ти ни каза, че трябва да те оставим на Хела, на грижите на друго семейство.]

“Защо?”

[За да научиш разни неща, да разбереш колкото се може повече за Хела и за скътлърите отвътре. За да стигнеш до първосвещеника.]

“Защо?”

[Защото първосвещеникът е единственият начин да се доберем до Халдора. Мислехме, че ключът е Халдора: единственият път за връзка със сенките. Нямахме представа, че той вече го е използвал. Ти ни каза това, Рашмика. Ти откри прекия път.]

“Костюма ли?”

[Ето заради това дойдохме. И за теб, разбира се.]

“Какъвто и да е бил планът ви, нещо не върви както трябва. Загазили сме, нали?”

[Ти си в безопасност, Рашмика. Той не знае, че имаш нещо общо с нас.]

“Ами ако разбере?”

[Ние ще те пазим. Аз ще те пазя, каквото и да се случи. Имаш думата ми.]

Момичето се взря в лицето на жената, предизвиквайки Куейч да го забележи.

“И защо се грижиш толкова за мен?”

[Защото съм твоята майка.]

“Погледни ме в очите. Кажи го отново.”

Хури се подчини. И макар Рашмика да я наблюдаваше много внимателно, търсейки дори най-слабо указание, че лъже, не установи такова. В такъв случай излизаше, че Хури казва истината.

Беше шокирана, последва бурно отхвърляне, но не толкова силно, колкото можеше да се очаква. Все пак вече бе започнала да се съмнява в голяма част от онова, което минаваше за история на собствения й живот. Сенките и главният лекар Грьолие вече я бяха убедили, че не е родена на Хела и хората от вигридското селище не можеха да са нейни родители. Така че в нея вече имаше празнина, чакаща да бъде запълнена с нови факти, и в никакъв случай не ставаше въпрос за изместването на една истина с друга.

Значи това беше то. Все още трябваше да си спомни много неща за себе си, но същината беше следната: тя беше агент на ултри — на тези конкректни ултри — и беше оставена на Хела с мисията да събира информация. Действителните й спомени бяха потиснати и на тяхно място беше поставена поредица неясни, подобни на моментни снимки отпечатъци за живота й на луната. Бяха като сценичен фон, достатъчно убедителен, стига да не стане обект на специално внимание. Но когато сенките я бяха известили за фалшивото й минало, веднага беше видяла ранните си спомени в истинския им вид.

Тази жена твърдеше, че й е майка. Нямаше причина да се съмнява в думите й — по лицето й не беше прочела и намек от лъжа, освен това вече знаеше, че обитателката на вигридското селище, която доскоро беше смятала за своя майка, всъщност я беше осиновила. Усещаше тъга, чувство за загуба, но не и че е предадена.

Оформи следващата си мисъл.

“Мисля, че ти трябва да си моята майка.”

[Помниш ли ме?]

“Не знам. Малко. Помня някой като теб, струва ми се.”

[Какво правех?]

“Стоеше в леден дворец. И плачеше.”

Орбитата на Хела, 2727 година

Ленти сиво-син дим се виеха в коридора и се гърчеха с промените във въздушното налягане. Течности изтичаха от мокрите рани в стените и тавана, валяха безброй капки, образувайки кални завеси. От някаква близка част на кораба капитан Сифарт чу викове и тракане на автоматично оръжие, подчертавано от време на време от лая на енергийни откоси. Мина по купчината от нападали тела, мачкаше под ботушите си крайници и глави в стигащата до глезените противна киша, която, изглежда, бе завладяла всички нива на лайтхъгъра. В скритата си в метална ръкавица ръка стискаше грубата дръжка на нож за мятане, образуван от бронята, която беше носил при пристигането си. Ножът беше вече окървавен — според преценката на Сифарт досега беше убил с него трима ултри и причинил сериозни наранявания на други двама, — но продължаваше да търси нещо по-добро. Преди да отмине всяко тяло, го сритваше силно и проверяваше ръцете и колана му за нещо ценно. Имаше нужда само от пистолет.

Сифарт беше сам, останалите хора от групата му бяха мъртви или откъснати и сега се скитаха из други части на кораба. Не беше очаквал нещо друго. Щеше да се изненада много, ако от двайсетимата гвардейци, нахлули в самото начало в лайтхъгъра, до превземането му оцелееха повече от трима. Разбира се, броеше и себе си сред тези щастливци, тъй като, ако се опираше на миналия си опит, това очакване беше съвсем нормално. Тази мисия не беше самоубийствена: просто бе операция с малка вероятност за оцеляване на участващите в нея. От отряда за инфилтриране не се очакваше да оживее, а само да сигнализира, че корабът е подготвен за цялостно превземане. Ако членовете на авангардната група успееха да прекъснат защитните дейности на борда, създавайки области на вътрешно объркване, още по-добре. Но веднъж след като изпратеха сигнала, оцеляването на отряда на Сифарт нямаше да има отношение към последващите събития.

И като се имаше предвид всичко това, според него нещата се развиваха сравнително добре. До ушите му бяха достигнали съобщения — фрагментирани, на които не можеше да се вярва напълно, — че масовата атака се беше натъкнала на по-голяма съпротива от очакваното. И Катедралната гвардия беше понесла по-големи загуби, отколкото бе планирал. Атаката обаче беше толкова масова именно заради това: да може да понесе огромни загуби и въпреки всичко да завърши успешно. Работата се свеждаше до създаването на шок и ужас: не беше нужно да го поучават на тази тема. А съобщенията за стрелба от други части на кораба потвърждаваха, че елементи от втората вълна бяха проникнали успешно във вътрешността на “Носталгия по безкрая” заедно с огнестрелното оръжие, което първият отряд нямаше как да внесе заради строгите проверки на прасето.

Кракът му докосна нещо.

Сифарт коленичи и направи гримаса заради миризмата. Преобърна тялото и неволно разплиска кафявата мътилка, в която беше проснато. Долови матовия отблясък на пистолет.

Измъкна оръжието от колана на мъртвия адвентистки гвардеец и го изтръска от мръсната течност. Провери пълнителя: беше пълен. Пистолетът беше грубо направен, масово производство — от метал, без електронни компоненти, без нищо, което би могло да пострада от престоя му в корабната киша. Все пак Сифарт го изпробва и изстреля един куршум в близката стена. Корабът изохка. Сега, когато този факт привлече вниманието му, Сифарт си даде сметка, че корабът пъшкаше доста повече, отколкото можеше да се очаква, ако това беше обикновено скърцане на структурата му. За момент това го смути.

Но само за момент.

Захвърли ножа, благодарен заради тежката дръжка на пистолета. Беше нужна доста голяма дързост да се качиш на кораба само с ножове и няколко други скрити инструмента, но винаги бе осъзнавал, че ако стигне дотук — когато ще има истинско оръжие в ръцете си, — ще стигне навсякъде.

Това беше краят на лош сън.

— Тръгнал ли си нанякъде?

Гласът прозвуча зад него. Но това просто не беше възможно: постоянно беше поглеждал назад и не видя никой да идва, когато коленичи да вземе пистолета. Сифарт беше добър войник: никога не оставяше гърба си без прикритие за повече от няколко секунди.

Но гласът прозвуча съвсем близко. Освен това му беше познат.

Предпазителят беше свален. Капитанът се обърна бавно, вдигнал оръжието на нивото на кръста си.

— Мислех, че съм се погрижил за теб — рече той.

— За мен са нужни доста грижи — отвърна прасето.

Стоеше пред него, невъоръжено, дори без пистолет. Изправен зад гърба му, като възрастен зад дете, се извисяваше празен скафандър. Сифарт присви неразбиращо устни. Беше възможно прасето да се е скрило в мрака или дори да се е престорило на труп. Но тромавият костюм? Нямаше как да е минал покрай него, без да го забележи. Също толкова невероятно беше скафандърът да е спринтирал дотук от далечния край на коридора за няколкото секунди, през които бе стоял с гръб натам.

— Това е номер — рече Сифарт, — нали?

— На твое място щях да сваля този пистолет — заяви прасето.

Сифарт с мъка се удържаше да не натисне спусъка. Изгаряше от желание да простреля този зурлест изрод. Друга част от него обаче искаше да разбере защо прасето мислеше, че има право да му говори с този тон.

Не знаеше ли къде му е мястото?

— Аз те закачих да изсъхнеш — каза той.

Определено не грешеше: това беше същото прасе. Даже виждаше раните на местата, за които го беше приковал към стената.

— Чуй ме — додаде прасето. — Остави оръжието и ще поговорим. Искам да ми кажеш някои неща. Например какво, по дяволите, иска от кораба ни Куейч.

Сифарт докосна с пръст шлема си, сякаш за да се почеше.

— Кой от нас държи оръжието, прасе?

— Ти.

— Правилно. Просто исках да изясним този момент. А сега направи няколко крачки встрани от скафандъра и коленичи в лайната, където ти е мястото.

Прасето го гледаше, бялото на едното му око блесна на светлината.

— Или какво?

— Или само след миг пред мен ще лежи свинско месо.

Прасето направи крачка към него. По-скоро трепна леко, но това беше достатъчно за Сифарт. Въпросите, на които искаше да си отговори, щяха да почакат. Веднъж щом превземеха кораба, щяха да разполагат с всичкото време на света, за да направят някои проучвания. Това щеше да му осигури някакво занимание.

Натисна спусъка. Не се случи нищо. Вбесен, че оръжието все пак се е повредило, Сифарт погледна надолу към него.

Проблемът не беше в оръжието, а в ръката му. В нея се бяха появили две остриета: бяха излетели от едната стена, пронизали ръката му над лакътя и бяха излезли от другата страна; острите им върхове бяха рубиненочервени.

Сифарт усети болка, почувства стъргането на шиповете в костите и сухожилията си. Опита да не обръща внимание на болката и се ухили злобно на прасето.

— Добре… — опита да каже той.

Остриетата се изплъзнаха от ръката му, издавайки звук като при пълзене. Сифарт наблюдаваше, изумен и ужасен, как изчезнаха обратно в гладката стена.

— Пусни оръжието — повтори прасето.

Ръката на гвардееца потрепна. Той вдигна оръжието към прасето и костюма и направи последен опит да натисне спусъка. В анатомията на ръката му обаче нещо не беше наред. Обзет от спазми, показалецът му само се допираше безпомощно до спусъка, приличаше на гърчещ се на куката червей.

— Предупредих те — каза прасето.

От всички страни около Сифарт — стени, под и таван — изригнаха подобни стрели. Усети как се плъзгат в него, как го вкаменяват на място. Пистолетът падна от ръката му, изтрака на пода през лабиринта от сплетени метални пръчки.

— Това е за Орка — произнесе прасето.

После нещата се развиха бързо. Контролът на Капитана над собствените му локални трансформации, изглежда, ставаше все по-уверен и ловък с всяко следващо убийство. Понякога това беше наистина неприятно за наблюдаване. А колко по-ужасно трябва да беше за адвентистите да видят как корабът изведнъж оживява и се залавя с тях. Колко шокиращо беше да видиш как уж застопорените повърхности на стените, подовете и таваните се раздвижват, как смазват и приковават, обезобразяват и задушават. Какво трябва да беше отчаянието им, когато течностите, завзели целия кораб — течностите, които трюмните помпи не успяваха да поемат — внезапно се превръщаха в инструменти за убийство, бликвайки под голямо налягане, за да удавят злочестите нападатели, попаднали в набързо поставените от Капитана капани. Тъй като бяха израснали на Хела, почти със сигурност никога не бяха предполагали, че един ден ще умрат от удавяне. Но такъв беше животът, заключи мрачно Скорпион: пълен с гадни изненади.

Вълната се беше обърнала срещу адвентистите. Прасето усети как силата му се удвоява, черпейки от някакъв последен, неочакван резерв. Знаеше, че после ще плаща за това, но засега беше добре, че може да отблъсне врага и при това — както беше обещал Капитанът — да му нанесе осезаеми щети. Пистолетите не бяха предназначени за използване от прасета, но това не означаваше, че не успя да намери начин да стреля с тях. Малко по-късно се добра до специално произведено за прасета оръжие. И тогава вече наистина “се включи в играта”, както обичаха да казват в Казъм Сити.

— Прави каквото трябва да направиш — каза Капитанът. — Мога да понеса малко болка, засега.

Воден от Капитана през кораба, той скоро срещна оцелели членове на „Оръжие на сигурността”. Те бяха шокирани до мозъка на костите, объркани и дезорганизирани, но щом го видяха, се въодушевиха, разбрали, че корабът все още не е превзет от адвентистите. А когато се разнесе мълвата, че Капитанът подпомага усилията им, всички започнаха да се бият като дяволи. Характерът на битката се променяше с всеки следващ миг. Сега вече не ставаше въпрос да поддържат контрола над кораба си, а да се справят с няколкото останали области на адвентистка съпротива в местата, където Капитанът имаше по-малък контрол.

— Бих могъл да ги убия сега — обясни той на Скорпион. — Не мога да преустроя тези части от себе си, но мога да изпусна въздуха от тях или да ги наводня. Просто ще отнеме малко повече време от обикновено. Бих могъл дори да насоча хипометричното оръжие срещу тях.

— Вътре в теб? — попита Скорпион, спомнил си последния път, когато това се беше случило, по време на пробата при фината настройка.

— Няма да го направя просто така.

Прасето стисна по-здраво пистолета. Сърцето му биеше до пръсване в гърдите му, слухът и зрението му не бяха в по-добро състояние, отколкото непосредствено след размразяването.

Но всичко това нямаше значение.

— Аз ще се оправя с тях — отвърна той. — Ти направи доста за един ден, Капитане.

— В такъв случай оставям нещата в твои ръце — отговори костюмът и отстъпи заднешком до оформен точно според неговите контури отвор, който се беше появил току-що в стената.

После стената се затвори. Все едно Капитанът не беше само допреди миг с него.

Извън кораба разделеното на множество части внимание на Капитана беше заето от движението на оръжието от оръжейната. Дори докато битката бушуваше вътре, дори докато контролът в него бавно се възстановяваше към нормалното, той не изпускаше от съзнанието си оръжието, тъй като не искаше силата му да бъде пропиляна напразно. Години наред беше носил четирийсетте оръжия адска класа, пазейки ги от опити за кражба и увреждане. Степента на неговата трансформация тогава беше много по-малка, отколкото сега, но той все още чувстваше силна връзка и необходимост да се грижи за оръжията, изиграли толкова важна роля в сравнително близкото му минало. Освен това тези оръжия бяха любимата играчка на последния триумвир, Иля Вольова. Той все още я обичаше въпреки всичко, което му беше причинила. Докато си спомняше Иля — която винаги беше намирала време да разговаря с Капитана, дори когато беше най-малко склонен да общува с когото и да било, — той нямаше да предаде паметта й, като използва неправилно последната от въпросните тъмни играчки.

Резултатите от телеметрията от оръжието достигнаха до него посредством множество секретни канали. Капитанът вече беше вградил миниатюрни камери навсякъде около себе си през най-разгорещената фаза от атаката на Катедралната гвардия. Сега същият рояк очи му позволяваше да поддържа постоянна връзка с оръжието, дори когато “Носталгия по безкрая” зави около далечния край на Хела.

От перспективата на оръжието от оръжейната сега Халдора поглъщаше половината небе. Газовият гигант напомняше разделено на ивици огромно чудовище от изначален студ, чиито цветни ленти бяха толкова големи, че във всяка от тях можеше да бъде разположен по един каменист свят. Изглеждаше съвсем реален: всички сензори в рамката на оръжието изпращаха информацията, която се очакваше да получава толкова близо до който и да е газов гигант. То подушваше жестоката сила на магнитното му поле и усещаше твърдата суграшица от заредени частици в него. Дори при изключително увеличение атмосферните смущения и вълнения изглеждаха напълно убедително.

Капитанът беше слушал разговорите на хората, поверени на неговите грижи, размислите им във връзка със загадката около Халдора. Знаеше какво очакваха да открият под маската на газова планета: механизъм за изпращане на сигнали между съседни реалности, цели вселени, съседни брейн-светове в по-високоизмерната реалност на цялото: нещо като радио, способно да се настройва към шепота на гравитацията. Подробностите засега не бяха от значение. За момента имаха нужда да установят колкото се може по-скоро контакт със съществата от другата страна. Костюмът в „Лейди Моруина” беше едно от възможните средства — може би най-лесното, тъй като беше вече отворено, — но на него не можеше да се разчита. Ако Куейч го унищожеше, щеше да се наложи да намерят друг начин за свързване със сенките. Първосвещеникът беше изчакал поредното изчезване, за да изпрати сондата си към планетата. Те обаче нямаха време за такова нещо.

Налагаше се да предизвикат изчезване, да разголят сами машинарията.

Оръжието започна да забавя скоростта си и да заема позиция за стрелба. Вътре в него се осъществяваше сериозна подготовка. Извършваха се тайнствени физически процеси: поредици реакции, в началото слаби, но постепенно разрастващи се към достигането на необратим водопад. Командващият разум на съоръжението бе достигнал състояние на спокойно приемане. След толкова години на бездействие сега той щеше да извърши онова, заради което беше създаден. Фактът, че при този процес щеше да умре, не го тревожеше ни най-малко. Чувстваше единствено съвсем леко съжаление, че е последният от своя род и че наоколо няма друго оръжие от оръжейната, което да стане свидетел на яростното му възвание.

Това бе единственото, което техните господари, хората, така и не бяха разбрали: оръжията от оръжейната бяха безкрайно тщеславни.

Скорпион седеше на конферентната маса намръщен. Беше в компанията само на неколцина от управителите. Валенсин се грижеше за раните му: на един окървавен чаршаф пред прасето бяха разположени достойни за музей антични медицински приспособления, в това число превръзки, скалпели, ножици, игли и шишенца с различни мехлеми и стерилизиращи агенти. Лекарят вече беше срязал част от туниката му, за да оголи раните, където бяха попаднали метателните ножове на адвентиста, приковали го към стената.

— Имаш късмет — рече Валенсин, след като почисти почти изцяло кръвта и започна да запушва входните и изходните рани със залепващ балсам. — Той е знаел какво прави. Вероятно не е имал намерение да те убие.

— И това ме прави късметлия? А не беше ли липса на късмет да бъдеш прикован към стена? Просто размишлявам.

— Искам да кажа само, че можеше да е и по-зле. Струва ми се, че са имали нареждане да сведат до минимум смъртните случаи, доколкото е възможно.

— Кажи го на Орка.

Да, нервнопаралитичният газ беше нещастно стечение на обстоятелствата. Очевидно, на определено ниво на развитие са били готови да убиват, но като цяло явно са смятали, че изпълняват свещена мисия, като кръстоносците. Мечът е трябвало да бъде използван само в краен случай. Но несъмнено са знаели, че няма да мине съвсем без да се пролее кръв.

Уртон се облегна на масата. Ръката й беше превързана, на дясната буза имаше морава синина, но нямаше сериозни наранявания.

— Въпросът е какво да правим сега? Не може просто да стоим тук и да не реагираме, Скорп. Трябва да отвърнем на Куейч.

Прасето трепна, когато Валенсин дръпна кожата, за да събере разрязаните й краища и да я намаже със слепващ балсам.

— Тази мисъл ми мина през ума, повярвай ми.

— И? — попита Джакотет.

— Нищо не ми се иска така, както да насоча цялата защита на корпуса към онази катедрала и да превърна мизерника във вдигаща пара купчина чакъл. Но това не е решение, не и докато имаме наши хора на борда й.

— Ако можехме да изпратим съобщение на Васко и Хури, те също можеха да започнат да им вредят — каза Уртон. — Най-малкото биха могли да се измъкнат, за да бъдат в безопасност.

Скорпион въздъхна. Защо се падаше точно на него, чийто капацитет за предвиждане на събитията бе най-слабо развит, да сочи проблемите?

— Не става дума за отмъщение — рече той. — Повярвайте ми, аз съм майстор на отмъщенията. Аз написах учебник за възмездията. — Направи пауза, за да си поеме въздух, тъй като лекарят току-що се беше заел с другата рана, режеше умъртвена кожа и отделяше засъхнала кръв. — Но ние дойдохме тук поради конкретна причина. Не знам какво е искал от нашия кораб Куейч и по всичко изглежда, че никой от оцелелите адвентисти няма представа за това. Предполагам, че просто сме се озовали в центъра на местна игра на власт, нещо най-вероятно дяволски свързано със сенките. Колкото и изкусително да ни се струва да си отмъстим веднага, това би било най-лошото за нашата мисия. Все още не сме осъществили контакт със сенките и най-бързият начин да го направим е един метален костюм в „Лейди Моруина”. Върху това трябва да се фокусираме, а не върху ритника по задника на Куейч, колкото и да го е заслужил, задето ни предаде. Можем да се заемем с него после, след като установим контакта. Повярвайте ми, аз ще бъда първият на опашката. И няма да действам според принципа за минимум смъртни случаи.

Известно време никой не се обади. В стаята се възцари тишина. Това му напомни нещо, но не се сети веднага какво. Но когато успя, потръпна от спомена: Клавейн. Подобна тишина се беше възцарявала всеки път, когато старецът приключваше някой от въодушевяващите тълпата монолози.

— Въпреки всичко все още можем да нападнем катедралата — обади се Уртон. — Имаме време. Понесохме загуби, но разполагаме със совалки. Какво ще кажеш, Скорп, да направим светкавично нападение над „Лейди Моруина” и да отмъкнем костюма и нашите хора?

— Би било опасно — обади се друг от членовете на „Оръжие на сигурността”. — Имаме да се тревожим не само за Хури и Малинин, но и за Ора. Ами ако Куейч заподозре, че тя е една от нас?

— Няма — отвърна Уртон. — Няма причина да заподозре.

Скорпион успя да се освободи от Валенсин достатъчно дълго, за да повдигне ръкава си и да огледа останките на комуникатора. Не помнеше кога го е повредил, както не помнеше откъде са допълнителните синини и порязвания.

— Някой да ми осигури връзка с катедралата — каза той. — Искам да говоря с ръководството й.

— Никога не си имал особено добро мнение за преговорите — не се отказваше Уртон. — Казваше, че от тях не си получавал нищо друго, освен много болка.

— Проблемът е — призна мрачно Скорпион, — че понякога това е най-доброто, на което можем да се надяваме.

— Грешиш — отговори Уртон. — Не това е начинът за справяне с нещата.

— Така както сгреших, като пуснах двайсетимата адвентисти на борда ли? Тази умна идея не беше моя, доколкото си спомням.

— Те се промъкнаха покрай твоите проверки за сигурност — рече Уртон.

— Вие не ме оставихте да ги проверя така подробно, както ми се искаше.

Уртон погледна към останалите присъстващи.

— Виж, благодарни сме за помощта ти за възстановяването на контрола. Дълбоко благодарни. Но сега, когато ситуацията се стабилизира отново, няма ли да бъде по-добре, ако…

Корабът изохка. Някой плъзна един действащ комуникатор по полираната повърхност на масата. Скорпион се пресегна, взе го, постави го на китката си и повика Васко.

Повърхността на Хела, 2727 година

Грьолие влезе в мансардата. Беше му нужно малко време, за да възприеме сцената, която се разкри пред очите му. Привидно стаята беше същата, каквато я беше оставил. Но сега в нея имаше още двама гости — един мъж и една по-възрастна от него жена — задържани от малко отделение на Катедралната гвардия. Гостите — явно от кораба на ултрите — го изгледаха, сякаш очакваха обяснение. Главният лекар само прекара длан по белите си коси и остави бастуна край вратата. Можеше да изповяда много неща, но наистина нямаше представа какво ставаше тук.

— Отдалечавам се за няколко часа и започва истински екшън — отбеляза той.

— Седни — отвърна лаконично първосвещеникът.

Грьолие не обърна внимание на думите му. Направи онова, което правеше обикновено при влизането си в мансардата — отиде да се погрижи за очите на първосвещеника. Отвори аптечния шкаф и извади обичайните мехлеми и тампони.

— Не сега, Грьолие.

— Сега моментът е също толкова подходящ, колкото и по всяко друго време — отговори той. — Инфекцията няма да престане да се разпространява само защото не е удобно да я лекуваме.

— Къде беше, Грьолие?

— Всичко по реда си. — Надвеси се над първосвещеника, огледа местата, където остриетата на устройството, държащо очите на първосвещеника вечно отворени, влизаха в деликатната кожа на клепачите му. — Това може би се дължи на моето въображение, но когато влязох, ми се стори, че тук цари особена атмосфера.

— Не са особено очаровани, че катедралата се движи към пропастта.

— Аз също, но ти не ми даваш никакъв избор.

— Доста по-сложно е, отколкото си мислиш.

— Обзалагам се. — В този момент се зарадва още повече че беше оставил совалката си в състояние, позволяващо й да излети веднага при нужда. — Е, някой ще обясни ли? Или това е нова игра, в която имам право на двайсет опита да отгатна правилния отговор?

— Той превзе кораба ни — отвърна мъжът.

Грьолие хвърли поглед към него, продължавайки да почиства очите на първосвещеника.

— Моля?

— Адвентистката делегация е била само номер — обясни мъжът. — Била е изпратена, за да превземе контрола над “Носталгия по безкрая”.

— “Носталгия по безкрая” — повтори главният лекар. — Напоследък чувам непрекъснато това име.

Сега беше ред на мъжа да се озадачи.

— Моля?

— Били сте тук и преди, нали? Преди девет години.

Двамата затворници се спогледаха. Направиха всичко възможно да го скрият, но Грьолие наблюдаваше внимателно, тъй като бе очаквал някаква реакция.

— Явно си по-напред от мен — обади се Куейч.

— Мисля, че всеки от нас е по-напред от другите в едно или друго отношение — отговори главният лекар. Прокара тампона под единия клепач, чийто ръб бе пожълтял от инфекцията. — Вярно ли е това, което каза той: че делегатите превзели кораба им?

— Не мисля, че има причина да лъже — потвърди първосвещеникът.

— Ти ли го замисли?

— Имах нужда от кораба им — обясни Куейч.

Приличаше на дете, което обяснява защо са го хванали да краде ябълки.

— Това го знаем. Защо иначе щеше да посветиш толкова време на търсене на подходящия съд? Но сега, след като доближиха кораба, какъв е проблемът? По-добре остави те да го управляват, ако наистина искаш протекция.

— Причината никога не е била протекцията.

Грьолие застина на място, тампонът остана под клепача на неговия пациент.

— Така ли?

— Исках кораб — заяви първосвещеникът. — Нямаше значение кой, стига да бъде в прилично състояние и двигателите му да работят. Не възнамерявах да го закарвам много далече.

— Не разбирам — промълви главният лекар.

— Аз знам защо — обади се мъжът. — Поне мисля, че имам доста добра представа. Във връзка с Хела е, нали?

Грьолие го изгледа.

— Какво във връзка с нея?

— Той смята да приземи кораба ни на тази планета. Някъде близо до екватора, предполагам. Вероятно вече е построил съоръжение за тази цел.

— Скоба — вметна Куейч, сякаш това обясняваше всичко.

Главният лекар се сети за отклонените неизвестно накъде бригади и съоръжения на Неизменния път, флотата от строителни машини, която му беше описала Рашмика. Сега разбра точно за какво бяха послужили. Несъмнено бяха отивали към скобата, каквото и да означаваше това, за да довършат последните детайли.

— Само един въпрос — рече той. — Защо?

— Смята да приземи кораба странично — отвърна мъжът, — като дългата му част е в посока изток-запад, успоредно на екватора. После да го застопори на място, за да не мърда.

— И всичко това има ли някаква цел? — осведоми се Грьолие.

— Ще има, когато включа двигателите — отговори Куейч, неспособен да се сдържа повече. — Тогава ще видиш. Тогава всички ще видят.

— Той ще промени скоростта на въртене на Хела около оста й. Ще използва двигателите на лайтхъгъра, за да накара луната да се върти синхронно около Халдора. Не е необходимо да променя с много продължителността на деня — дванайсет минути ще свършат работа. Нали, господин първосвещеник?

— Една част от двеста — рече Куейч. — Звучи тривиално, нали? Но световете — дори малки като Хела — понасят доста промени. Винаги съм знаел, че ще имам нужда от лайтхъгър, за да го направя. Помислете само: ако тези двигатели са в състояние да движат кораб, тежащ един милион тона почти със скоростта на светлината, би трябвало да успеят да променят деня на Хела с дванайсет минути.

Главният лекар извади тампона изпод клепача му.

— Онова, което Господ не е направил както трябва, може да бъде поправено. Така ли?

— Хайде сега пък не създавай в мен илюзия за величие — смъмри го Куейч.

Камбанката от гривната на Васко пропя. Той сведе погледа си към нея — не смееше да помръдне.

— Отговори — каза най-сетне първосвещеникът. — Така всички ще можем да чуем как се развиват нещата.

Васко се подчини. Изслуша много внимателно съобщението, после откопча гривната от китката си и я предаде на Грьолие.

— Чуйте сам — каза той. — Мисля, че ще ви се стори много интересно.

Главният лекар огледа гривната, присвил подозрително устни. После се заслуша в гласа, излизащ от нея. Заговори внимателно в нея, след това изслуша отговорите, като кимаше от време на време и повдигаше снежнобелите си вежди в знак на престорено учудване. Най-накрая сви рамене и я върна на собственика й.

— Какво? — попита Куейч.

— Катедралната гвардия не е успяла да превземе кораба — отвърна той. — Направили са ги на нищо, включително и подкрепленията. Побъбрих по този въпрос с прасето, командващо корабните операции. Стори ми се доста разумно за прасе.

— Не — изрече едва чуто първосвещеникът. — Сифарт ми обеща. Каза, че разполага с хората, които да го направят. Не може да са се провалили.

— Но са се провалили.

— Какво се е случило? Какво са имали на този кораб, за което Сифарт не е знаел? Цяла армия?

— Прасето не каза такова нещо.

— Прасето е право — намеси се Васко. — Самият кораб е провалил плановете ви. Той не е като другите кораби, не и отвътре. Има си свои идеи за всичко. И не е приел много добре вашето нахлуване.

— Не трябваше да става така — изпъшка Куейч.

— Струва ми се, че това не е всичко — додаде Грьолие. — Прасето спомена нещо за превземане на катедралата със сила.

— Ей сега вече ме наредиха — промълви първосвещеникът.

— О, недей да мислиш нищо лошо за тях. Те искаха само достъп до Халдора. Не е тяхна вината, че са се натъкнали на твоите схеми. Нямаше да ти направят нищо, ако не беше опитал да ги използваш.

— Загазихме я — изпъшка тихо Куейч.

— Всъщност — заяви главният лекар, сякаш се беше сетил за нещо важно, — нещата не чак толкова лоши, колкото мислиш. — Приведе се по-близко към първосвещеника, после погледна към тримата души около масата. — Все още имаме важен коз в ръцете си.

— Така ли? — възкликна първосвещеникът.

— Дай ми гривната — обърна се Грьолие към Васко.

Васко му я подаде. Главният лекар се усмихна и заговори в нея.

— Ало, с прасето ли говоря? Приятно ми е, че ви чувам пак. Имам една новина за вас. Момичето е в наши ръце. Ако искате да си го получите обратно цяло, предлагам да започнете да изпълнявате указанията ни.

След това подаде гривната на първосвещеника.

— Твой ред е — рече той.

ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТИРИ

Скорпион се напрягаше, за да чува шептящия, тънък като хартия глас на първосвещеник Куейч. Вдигна длан, за да накара присъстващите да млъкнат, затворил очи заради силното напрежение и дискомфорт, които му причиняваха прясно залепените рани. Приключил работата си, Валенсин се зае да прибира окървавените хирургически инструменти и мазилата.

— Не знам нищо за никакво момиче — заяви Скорпион.

Отговорът на първосвещеника беше като драскане на нокти по тенекия.

— Името му е Рашмика Елс. Истинското му име не знам, но и не ме интересува. Знам само, че е дошло тук с вашия кораб преди девет години. Установихме този факт без никакво съмнение. И изведнъж много неща си дойдоха на местата.

— Така ли?

Гласът се промени: отново беше другият човек, главния лекар.

— Не знам точно как сте го направили — рече той, — но съм впечатлен. Погребани спомени, автосугестия… как беше там?

— Нямам представа за какво говорите.

— Онази работа с вигридската полиция.

— Моля?

— Момичето трябва да е било подучено, за да излезе от черупката си. Нещо трябва да е причинило това. Може би след осем-девет години е разбрало на подсъзнателно ниво, че е прекарала достатъчно време сред вигридските селяни, за да премине към следващата фаза на своята инфилтрация: проникването в най-високите нива на самия ни орден. Защо, все още не знам, но съм склонен да мисля, че вие сте наясно.

Скорпион не отговори. Остави събеседника си да говори.

— Рашмика е трябвало да почака, докато се появи начин да се добере до Неизменния път. После е трябвало да ви даде сигнал, че е тръгнала, за да се приближите с кораба си. Всичко е било въпрос на изчакване на подходящия момент: успехът на преговорите ви с първосвещеника очевидно е зависел от вътрешната информация, която ви е давала. В главата й има разни машини — приличат по-скоро на конджоинърски импланти — но се съмнявам, че можете да ги разчитате от орбита. Затова сте имали нужда от друг знак, нещо, което няма как да пропуснете. И момичето прави саботаж: взривява склад с експлозиви, нали така? По този начин привлича вниманието на полицията. Най-вероятно дори не знае, че го е направило: било е по-скоро нещо като сомнамбулизъм, като действие, подтикнато от скрити дълбоко в съзнанието му команди. След това го обзема необяснима нужда да напусне дома си и да тръгне към катедралите. Даже си изнамира мотив: че търси отдавна изчезналия си брат, макар всяка разумна клетка в нея да й казва, че той е вече мъртъв. Междувременно вие получавате сигнала. За саботажа се съобщава по всички местни новинарски станции: несъмнено сте имали средствата да ги уловите дори на доста голямо разстояние от Хела. Предполагам, в това е имало нещо — може би часът от деня, — което ви е показало недвусмислено, че то е дело на вашата шпионка.

Скорпион видя, че няма смисъл да блъфира повече.

— Направили сте си домашното — отвърна той.

— Кръвното домашно всъщност, но разбирам какво имате предвид.

— Докоснете я и ще ви превърна в прах.

Дочу усмивката в гласа на главния лекар.

— Мисля, че последната мисъл на всички ни е да я докосваме. Едва ли някой би направил така, че от главата й да падне дори един косъм. Като стана дума за това, защо да не предам комуникатора отново на първосвещеника? Струва ми се, че той има едно интересно предложение.

Отново шептящият глас: все едно някой духаше през носещи се по реката паднали дървета.

— Да, едно предложение — започна Куейч. — Бях готов да завзема кораба ви със сила, защото не съм и предполагал, че имам някакъв коз срещу вас. Както изглежда, силовият опит се провали. Честно казано, изненадан съм: Сифарт ме увери, че е абсолютно уверен в своите способности. Очевидно, това момиче означава нещо за вас. Следователно ще направите каквото искам, без някой от моите агенти да трябва да си помръдне и пръста.

— Да чуем предложението — каза Скорпион.

— Казах, че искам да взема под наем кораба ви. Като проява на моята вяра и на изключително прощаващата ми природа, уговорката остава в сила. Ще взема кораба ви, ще го използвам както сметна за добре и после ще ви го върна, с почти недокоснати обитатели и инфраструктура.

— Почти недокоснати — повтори Скорпион. — Това ми харесва.

— Не си играй игрички с мен, прасе. Аз съм по-стар и по-грозен, а това наистина означава нещо.

Скорпион чу собствения си глас сякаш от разстояние.

— Какво искаш?

— Огледайте Хела — отговори Куейч. — Знам, че имате камери из цялата орбита. Изследвайте тези координати, кажете ми какво виждате.

Бяха нужни няколко секунди, докато получат образ от повърхността. Когато картината се стабилизира, Скорпион се озова пред изображението на правоъгълна дупка, изкопана в земята, като прясно приготвен гроб. Координатите съвпадаха с част от Хела, на която беше ден, но дъното на дупката се губеше в мрак, въпреки силната светлина на специално поставените индустриални прожектори. От надписа ставаше ясно, че окопът е дълъг пет и широк — почти три километра. Три от стените имаха гофрирана сива облицовка и се спускаха стръмно надолу, леко разширявайки се навън от основата, разделена от ръбове и спускащи се надолу пътеки. Прозорци светеха във високите два километра стени, надничайки през редици промишлени машини и кабини с въздух. Около горните ръбове на своеобразния окоп Скорпион видя извити метални листове, чиито назъбени краища съвпадаха като части на пъзел. Откъм тънещите в мрак дълбини се долавяха очертания на огромни механизми, напомнящи клещи на омари и плоски кътници: движещите се компоненти на рамка с размерите на “Носталгия по безкрая”. Видя веригите и задвижваните от бутала панти, даващи възможност рамките да се затегнат около почти всеки тип лайтхъгърен корпус, в известни граници.

Само три от стените на окопа бяха отвесни. Четвъртата — едната от двете по-къси страни — осигуряваше много по-плавен преход към нивото на простиращата се наоколо равнина. От начина, по който падаха сенките по повърхността, ставаше ясно, че окопът е успореден на екватора на Хела.

— Получи ли посланието? — попита Куейч.

— Получавам го — отговори Скорпион.

— Тази структура е предназначена да поддържа масата на вашия кораб и да не му позволява да се отдели, дори когато ускорява.

Скорпион забеляза, че задните части на рамката могат да се вдигат или свалят, за да осигурят съвсем точното й настройване спрямо ъгъла на корпуса. В съзнанието си вече виждаше “Носталгия по безкрая” в този окоп, прикована там така, както преди малко той самият беше прикован към стената.

— За какво е всичко това, господин първосвещеник?

— Не си ли се досетил още?

— Малко съм бавен в това отношение. Заради гените ми е.

— Тогава ще обясня. Вие ще забавите въртенето на Хела около оста й. Ще използвам кораба ви като спирачка, за да постигна пълното й синхронизиране с Халдора.

— Ти си луд.

Скорпион чу сух смях, наподобяващ раздрусването на стари клонки в торба.

— Луд съм, но имам нещо, което вие много искате. Е, какво, започваме ли? Разполагате с шейсет минути от този момент. Искам точно след един час корабът ви да е закрепен здраво към тази рамка. Траекторията за приближаването ви е вече определена, така че налягането в страничните стени на корпуса ви да бъде сведено до минимум. Ако се придържате към нея, вредите и дискомфортът ще са минимални. Би ли искал да я видиш?

— Разбира се, че бих искал да…

Но още преди да довърши изречението си, усети рязкото отмятане, причинено от излизането на кораба от орбита. Другите ръководители посегнаха инстинктивно към масата и се вкопчиха в нея за опора. Вързопът с инструменти на Валенсин се плъзна на пода. Стенанията и протестите на корабния материал приличаха на скърцането на големи стари дървета при силна буря.

Спускаха се надолу. Това беше желанието на Капитана.

Скорпион изръмжа в комуникатора.

— Куейч, чуй ме добре. Можем да се споразумеем. Ще получиш този кораб — вече пътуваме натам, — но трябва да направиш нещо за мен в замяна.

— Можете да си получите момичето, щом корабът си свърши работата.

— Не очаквам да ни я дадеш още сега. Но направи едно нещо: спри катедралата. Не позволявай да премине по моста.

Шептящият глас отвърна:

— Ще ми се, наистина бих искал да го направя, но се страхувам, че това вече е невъзможно.

В сърцевината на оръжието от оръжейната водопадът от реакции премина прага, след който започнатото стана необратимо. В него къкреха екзотични физически процеси, надигаха се като вряща вода. Никаква намеса вече не бе в състояние да предотврати изстрела, освен разрушаването на самото оръжие. Течаха последните системни проверки, сверките на прицелването и обсега се правеха сигурно за стотен път. Спираловидното ускоряване на процесите продължаваше: неясният проблясък премина в искра, която на свой ред се превърна в сфера от оголена, раздуваща се енергия с големина на топче за игра. Огнената топка продължаваше да расте, поглъщайки механизмите слой след слой. Микроскопичните сензори около раздуващата се сфера регистрираха вихрушки от събития на ниво елементарни частици. Самото пространство-време започна да се извива и накъдря, като краища на пергамент, поставен близко до пламъка на свещ. Сферата погълна останалия бастион от механизми и продължи да расте. Оръжието усещаше как изяждат частите му отвътре: едновременно възхитително и смразяващо преживяване. В последните си мигове то донастрои функциите от обема около разрастващата се сфера, изтиквайки все по-голяма част от контролиращия си разум в най-външните пластове. Кълбото продължаваше да расте, но сега започна да се деформира, да се удължава от едната си страна в пълно съответствие с предвижданията. Стрела от унищожителна сила се устреми напред и премина през вътрешността на изоставените машинни слоеве. Оръжието я усети като забиване на студена стомана. Върхът на стрелата излезе извън бронята му, извън рамката и се насочи към Халдора.

Разширяващата се сфера беше погълнала вече осемдесет процента от обема на оръжието от оръжейната. Към повърхността на газовия гигант се носеха ударни вълни: само след наносекунди оръжието щеше да преустанови своето съществуване и от него щеше да остане единствено бляскав облак в единия край на лъча.

Вече почти не разполагаше с пространство за обработка на процеса. Започна да се отказва от по-висшите функции на разума си, да изхвърля отделни свои части. Правеше го с любопитно благоразумие, за да запази някаква част от интелекта си до последния си миг. Вече нямаше решения за вземане, нямаше какво да прави, освен да чака унищожението си. Но то трябваше да знае: трябваше да запази разума си достатъчно дълго, за да се увери, че е нанесло някакво поражение.

Деветдесет и пет процента от оръжието от оръжейната вече се бяха превърнали в разярена топка фотолептонен адски огън. Системите му за мислене бяха смачкани във вид на тънка коричка от вътрешната страна на обвивката му, която вече започваше да се разпуква, нацепена от препускащата ударна вълна от експлозията. Разумът на машината се плъзгаше надолу по когнитивната стълбица, докато не остана нищо друго, освен упорито, бактериално усещане за собственото съществуване и фактът, че е тук, за да направи нещо.

Светлината се блъскаше в последните милиметри от бронята. В този момент пристигнаха първите визуални образи, идващи от Халдора. Камерите върху обвивката на оръжието от оръжейната докладваха на непрекъснатото намаляващия разум, единственото, което беше останало от някога хитрата интелигентност.

Лъчът беше достигнал до планетата. И с него се случваше нещо, тъй като се разпространяваше встрани от точката на попадението във вълна, породена от оптичното изкривяване.

Умът прекрати съществуването си. Последното, което си позволи, беше бързо стопяващото се радостно вълнение от достигането на крайната точка.

В дълбините на „Лейди Моруина” — в голямата зала на „Двигателна сила” — се случиха почти едновременно няколко неща. Силна светлина нахлу в залата през тесните безцветни цепнатини на утилитарните прозорци над куплунгите. Глаур, ръководителят на смяната, тъкмо премигваше, опитвайки да се отърси от временната слепота, причинена от ярката светлина — двигателните системи сякаш бяха гравирали в ретините му розово-зелени негативни форми — когато видя, че машинарията губи обичайната си безупречна синхронизация: за един миг, през който сърцето му спря да бие, му се стори, че режещата нереална заплетена маса от лостове, клапи и компенсатори, е на път да се изтръгне от цялото и, мятайки се необуздано, да превърне и самите себе си, и всички намиращи се в близост хора в кървава амалгама от метал и плът.

Но мигът отмина: регулатори и амортисьори работеха така, както беше предвидено, връщайки движението към обичайния му синкопиран ритъм. Не липсваха стонове и викове, израз на протеста на механиката — оглушителни и болезнени, — докато стотици тонове движещ се метал се съпротивляваха срещу ограничаващите ги панти и клапи, но нищо не се отскубна от цялото и не полетя по въздуха към него. Тогава Глаур забеляза, че алармените лампички на реактора и на сервоконтролните кутии на главния двигателен ансамбъл проблясват.

Вълната от некоординирано движение беше потушена и овладяна в залата на „Двигателна сила”, но тези механизми бяха само част от веригата: самата вълна продължаваше пътя си. След половин секунда мина през херметичните изолатори в стената и излезе сред безвъздушното пространство навън. Ако някой наблюдаваше „Лейди Моруина” от разстояние, щеше да види как обичайното гладко плъзгане на подпорите губи своята координация. Глаур нямаше нужда да бъде отвън: той знаеше точно какво ще се случи, виждаше го във въображението си с яснотата, която му даваха инженерните знания и опит. Дори посегна към една от дръжките в стената, преди да вземе съзнателно решението да го направи.

„Лейди Моруина” като че ли се препъна. Огромни маси движеща се с възвратно-постъпателно движение машинария — обикновено с контратежест, така че напомнящите ходене движения на катедралата да предизвикват само съвсем леко поклащане дори на върха на Клоктауър — бяха застрашително дисбалансирани. Катедралата се накланяше първо на едната страна, после — на другата. Ефектът беше катастрофален и предвидим: всяко залитане предизвикваше силно потреперване на изтласкващите механизми и целият процес започваше отново още преди предходното залитане да е било омекотено.

Глаур скръцна със зъби и се хвана здраво. Видя с ужас как подът се наклони с цели градуси. Клаксони се включваха автоматично, червени алармени лампички мигаха от сводестите висини на залата.

От пневматичната високоговорителна система прозвуча глас:

— Тук е главният лекар. Какво точно става?

Той посегна към микрофона и се опита да надвика шума:

— Глаур, сър. Имаше нещо като светкавица… системите излязоха от строя. Прилича на избухване на много мощен взрив, засегнало електронните ни кутии.

— Все пак не е било атомна бомба. Искам да кажа, какво става с контрола ти над катедралата?

— Сега тя трябва да се справя сама, сър.

— А ще се прекатури ли?

Глаур погледна встрани.

— Не, сър. Не.

— Ще излезе ли от Пътя?

— Не, сър, това също няма да се случи.

— Чудесно. Просто исках да съм сигурен. — Грьолие замълча и в тази пауза Глаур чу нещо странно, като свирене на чайник. — Глаур… какво искаше да кажеш със “сега тя трябва да се справя сама”?

— Исках да кажа, сър, че сме на автоматичен контрол, както трябва да бъде в спешни ситуации. Ръчният контрол е спрян за следващите двайсет и шест часа. Капитан Сифарт ме накара да го направя, сър: каза, че било по нареждане на Клоктауър, така че да не спрем, сър. Така че да не можем да спрем.

— Благодаря — промълви тихо Грьолие.

Нещо не беше наред с извисяващата се над главите им Халдора. Там, където лъчът от оръжието беше ударил планетата, бе преминало нещо като разширяваща се концентрично вълна. Самото оръжие вече го нямаше, дори лъчът беше изчезнал в Халдора и само един постепенно разпръскващ се сребристобял облак беше останал в точката, където съоръжението бе активирано.

Следствията обаче продължаваха. В кръглата вътрешност на разширяващата се вълна липсваха вихрушките и лентите, характерни за химическите реакции на газовия гигант. Вместо тях се забелязваше само една рубиненочервена, гладка рана. За броени секунди тя се разрасна дотолкова, че обхвана цялата планета. Онова, което допреди малко беше Халдора, сега представляваше нещо като налято с кръв око.

Тя остана в този вид няколко секунди, взирайки се злобно към Хела. После по рубиненочервената сфера започнаха да се появяват намеци за някакви контури: не запетайките и ченгелчетата на случайни химически граници, не циклопските очи на големи бури. Тези контури бяха равномерни и точни, като шарки на килим. Те ставаха все по-ясни, сякаш подсилвани от невидима ръка. После се преместиха: сега напомняха безупречен, орнаментиран лабиринт, напомнящ мозъчни гънки. От рубиненочервен, цветът премина към бронзов и след това доби нюанс на потъмняло сребро. От планетата изригнаха хиляди стрели. Те увиснаха на място, след това паднаха обратно в море от безформен живак. Живакът се превърна в шахматна дъска, шахматната дъска премина в сферичен градски пейзаж с невъобразима сложност, градският пейзаж се превърна в бавно придвижващ се Армагедон.

Планетата се върна. Но това не беше същата планета. С едно премигване Халдора се превърна в друг газов гигант, после — в трети — всеки път цветът и ивиците й бяха различни. На небето се появиха пръстени. Гирлянди от обикалящи луни, образуващи неописуема процесия. Пръстените бяха разделени в два рояка, които се пресичаха в определен ъгъл, преминавайки един през друг. Дванайсет абсолютно квадратни луни.

Планета, от която липсваше солидно парче, като полуизядена сватбена торта.

Планета, която беше огледало, отразяващо звезди.

Планета с дванайсет страни.

Нищо.

В продължение на няколко секунди на мястото й се виждаше само една черна сфера. После сферата започна да се клати, като пълен с вода балон.

Най-сетне големият прикриващ механизъм се разваляше.

ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТ

Куейч закри очи с длани и изписка слабо. Заповтаря думите “Аз съм сляп, аз съм сляп” като болезнен припев.

Грьолие остави пневматичната тръба за говорене. Наведе се над първосвещеника, измъкна от джоба на туниката си някакво лъскаво оптично съоръжение с дръжка от слонова кост и се взря в треперещите му от ужас оголени очи. Другата си ръка движеше над тях, създавайки сянка и наблюдаваше реакциите на потрепващите ириси.

— Не си сляп — заяви той. — Поне не с двете очи.

— Светкавицата…

— Светкавицата е увредила дясното ти око. Не съм изненадан: ти се взираше право в Халдора, когато това се случи и, разбира се, рефлексът ти за мигане е невъзможен поради съоръженията, които държат очите ти вечно отворени. Но в същия момент се наклонихме на една страна: онова, което причини въпросната светкавица, очевидно порази и машините на Глаур. Това накланяне беше достатъчно да наруши пътя на светлината от колектора над мансардата. И така ти беше спестено пълното въздействие.

— Сляп съм — повтори Куейч, сякаш не беше чул нищо от онова, което му каза главният лекар.

— Все още можеш да ме видиш — заяви той, — така че престани да се вайкаш.

— Помогни ми.

— Ще ти помогна, ако ми кажеш какво се случи току-що… както и защо, дяволите да го вземат, Лейди Мор е на автоматичен контрол.

Гласът на първосвещеника възвърна донякъде спокойния си тон.

— Не знам какво се случи. Ако го очаквах, мислиш ли, че щях да гледам натам?

— Вероятно е дело на твоите приятели, ултрите. Те проявиха интерес към Халдора, нали?

— Казаха, че ще изпратят към нея сонда с инструменти.

— Мисля, че са послъгали — заяви Грьолие.

— Аз им повярвах.

— Все още не си ми отговорил за автоматичния контрол. Глаур казва, че не можем да спрем.

— Двайсет и шест часова възбрана — произнесе Куейч, сякаш четеше от технически учебник. — Използва се в случай на пълен срив сред ръководството на катедралата, за да осигури движението й по Пътя, докато редът бъде възстановен и могат да се дават отново заповеди. Целият ръчен контрол над реактора и двигателните системи е заключен в специални хранилища с часовникови механизми, до които не може да се стигне по никакъв начин. Насочващи камери следят пътя, жироскопи предотвратяват отклонението дори ако бъдат загубени всички видими ориентири; множество бездействащи до този момент съоръжения за проследяване на определени звезди се включват, за да осигурят ориентиране по небесните тела. Има дори един скрит индуктивен кабел, който можем да следваме, ако всичко друго се провали.

— И кога беше задействана двайсет и шест часовата възбрана на ръчния контрол?

— Това беше последното, което направи Сифарт, преди да тръгне за “Безкрая”.

“Преди много часове — помисли си главният лекар, — но по-малко от двайсет и шест.”

— Значи катедралата ще тръгне по онзи мост и нищо не може да я спре освен саботаж?

— Опитвал ли си напоследък да повредиш реактор, Грьолие? Или тежаща хиляди тонове движеща се машинария?

— Просто се питах какви са възможностите.

— Възможностите, господин главен лекар, са тези: тя ще мине по онзи мост.

Това беше съвсем малък кораб за придвижване между повърхността и орбита, не много по-голям от капсулата, с която Хури бе стигнала до Арарат. Той се изплъзна от търбуха на “Носталгия по безкрая”, движен от шепнещия си двигател. През прозрачните участъци в бронята на кабината Скорпион наблюдаваше как огромният стар кораб изостава бавно, приличен по-скоро на отдалечаващ се пейзаж, отколкото на друг летателен апарат. Скорпион ахна: сега най-сетне можеше и сам да види промените.

С “Носталгия по безкрая” ставаха чудни и плашещи неща. Докато наближаваше бавно рамката на повърхността на Хела, от корпуса му се белеха цели акри, биомеханична обвивка и листи за радиационна защита се отделяха като парчета лющеща се кожа. Всичко това образуваше тъмна опашка от безредни части, напомняща опашка на комета. Това беше съвършеният камуфлаж за Скорпион, който щеше да му позволи да потегли незабелязано.

Той знаеше много добре, че нищо не става просто ей така, непреднамерено. Корабът не се разпадаше заради небалансирания натиск, причинен от страничното му приближаване към Хела. Разпадаше се, защото Капитанът беше избрал да изхвърли цели части от себе си. Там, където облицовката вече я нямаше, се показваха вътрешностите му в цялата им смайваща сложност. И дори в солидните дълбини на “Носталгия по безкрая” се осъществяваха големи промени. Обичайните трансформиращи процеси на Капитана бяха ускорени. Досегашните карти на кораба станаха напълно безполезни — вече никой нямаше ни най-малка представа как да се придвижва из тези дълбоко разположени области. Не че това имаше значение: екипажът, който не беше замразен, заемаше една малка част, разположена близо до носа, а ако в променящите се части имаше живи и топли хора, това със сигурност бяха последните, скитащи се елементи от Катедралната гвардия. Скорпион смяташе, че е малко вероятно да останат още дълго живи и топли.

Никой не беше казвал на Капитана да прави това, както никой не му беше казал да започне да се спуска към Хела. Дори да имаше бунт, дори някой от ръководителите да беше решил да изостави Ора, това нямаше да промени нищо. Капитан Джон Браниган бе взел своето решение.

След като излезе от облака изхвърлени части, Скорпион нареди на кораба да ускори още. Отдавна не беше сядал зад контролното табло на летателен апарат, но това нямаше значение: малката машина знаеше точно къде трябва да отиде. Хела се въртеше по-долу. Той виждаше диагоналната линия на пропастта и дори още по-трудно забележимата драскотина на проснатия над нея мост. Направи увеличението още по-голямо, застопори образа и плъзна поглед назад от моста, докато различи миниатюрните очертания на „Лейди Моруина”, която пълзеше към края на равнината. Нямаше представа какво става на борда й в момента: откакто машинарията на Халдора се беше появила, всички опити за комуникация с Куейч или неговите заложници бяха прекъснати. Първосвещеникът трябва да беше унищожил или извадил временно от строя всички канали за свръзка, защото не желаеше да бъде разсейван повече отвън, когато най-сетне се беше сдобил с контрол над “Носталгия по безкрая”. Скорпион само можеше да предполага, че Ора и другите двама са все още в безопасност и че Куейч не е изгубил напълно разума си. Ако не можеше да се свърже с него по конвенционалните начини, щеше да му изпрати съвсем явен и убедителен сигнал да спре.

Корабът на прасето се насочи към моста.

Колкото и меко да беше, създаденото от ускорението налягане му причиняваше болка в гърдите. Валенсин му беше обяснил, че е глупак, защото му минава мисълта да тръгне с кораб към Хела след всичко, което беше преживял през последните няколко години.

Скорпион само беше повдигнал рамене.

— Всяко прасе би трябвало да прави това, което се очаква от едно прасе — беше казал той.

Грьолие се грижеше за Куейч, капеше разтвори в ослепеното му око. Куейч трепваше и охкаше при падането на всяка капка, но постепенно стенанията му преминаха в периодично изскимтяване, говорещо по-скоро за раздразнение и разочарование, отколкото за болка.

— Все още не си ми обяснил какво прави тук тя — обади се най-сетне първосвещеникът.

— Това не е моя работа — отвърна главният лекар. — Аз установих, че тя не е тази, за която се представя, и че е пристигнала на Хела преди девет години. За останалото ще трябва да я попиташ лично.

Рашмика се изправи и се приближи към Куейч, като бутна встрани главния лекар.

— Не е нужно да питаш — заяви тя. — Ще ти го кажа сама. Дойдох тук да те намеря. Не защото изпитвах особен интерес към теб, а защото ти беше ключът към свързването със сенките.

— Сенките ли? — възкликна Грьолие, който тъкмо завинтваше капачето на голямо колкото палец шишенце, пълно с някаква синя течност.

— Той знае за какво говоря — отвърна момичето. — Нали, господин първосвещеник?

Дори подобната на маска скованост на лицето не попречи напълно на Куейч да изрази колко ужасна равносметка предизвикаха в него тези думи.

— Но ти бяха необходими цели девет години, за да ме намериш — каза най-сетне той.

— Не ставаше въпрос само да те намеря. Винаги съм знаела къде си: никой не го е пазел в тайна. Мнозина мислеха, че си мъртъв, но винаги беше ясно къде би трябвало да бъдеш.

— Защо тогава чака всичкото това време?

— Не бях готова — поясни Рашмика. — Трябваше да науча повече за Хела и скътлърите, иначе не можех да бъда сигурна, че трябва да говоря точно със сенките. Не беше добре да се доверявам на църковната управа. Трябваше да науча всичко сама, да направя своите изводи. И, разбира се, нуждаех се от убедително минало, за да ми повярваш.

— Но девет години — повтори все така учудено Куейч. — А и ти си все още дете.

— Аз съм на седемнайсет години. И става въпрос за много повече от девет години, повярвай ми.

— Сенките — обади се Грьолие. — Някой от вас ще бъде ли така любезен да ми обясни за какво става дума?

— Кажи му, господин първосвещеник — подтикна го Рашмика.

— Аз не знам какво са те.

— Но знаеш, че съществуват. Те говорят с теб така, както говорят и с мен, нали? Помолиха те да ги спасиш, да се погрижиш да не бъдат унищожени, когато „Лейди Моруина” тръгне по моста.

Куейч вдигна ръка, за да я прекъсне.

— Заблуждаваш се.

— Така, както се заблуждаваше Сол Темпиър ли? Той знаеше за липсващото изчезване и не вярваше в официалното му отричане. Знаеше също така, че изчезванията рано или късно ще престанат, както го знаеха и нумеролозите.

— Никога не съм чувал за Сол Темпиър.

— Може да не си чувал, но твоята църква го уби, защото не можеше да го остави да говори за липсващото изчезване. Защото ти не можеше да понесеш факта, че това се е случило, нали?

Грьолие стисна несъзнателно малкото синьо шишенце толкова силно, че то се счупи между пръстите му.

— Кажете ми за какво става дума — помоли той.

Рашмика се обърна към него и се покашля.

— Ако той не иска да ти каже, ще го направя аз. Вярата на първосвещеника отслабва по време на един от периодите, когато започва да развива имунитет срещу вирусите в кръвта си. И той започва да поставя под въпрос валидността на цялата конструкция на религията, която е издигнал около себе си, а това е изключително мъчително за него, защото без тази религия смъртта на любимата му Моруина се превръща в поредното нищо не означаващо космическо събитие.

— Внимавай какво говориш — предупреди я Куейч.

Тя не му обърна внимание.

— По време на тази криза той се чувства принуден да изследва природата на някое изчезване, използвайки научните средства, обикновено забранявани от църквата. Урежда изстрелването на сонда към Халдора по време на едно от изчезванията.

— Трябва да е изисквало извънредно сериозна подготовка — вметна Грьолие. — Всяко изчезване е толкова кратко…

— Но не и това. Сондата му въздейства, като го удължава с повече от секунда. Халдора е илюзия, нищо повече: камуфлаж, криещ сигнален механизъм. Напоследък обаче камуфлажът започва да се разпада и това именно е причината за краткотрайните изчезвания на газовия гигант. Сондата на първосвещеника причинява допълнителен стрес и удължава продължителността на изчезването. Това не беше достатъчно, нали, господин първосвещеник?

— Нямам пре…

Грьолие извади друго шишенце, този път със сиво-зелен цвят, и го увеси над господаря си, като го стискаше между палеца и показалеца си.

— Защо не сложим край на тази криеница? Убеден съм, че тя знае повече, отколкото би ти се искало да знае някой от нас, затова би ли престанал да го отричаш?

— Кажи му — настоя Рашмика.

Куейч облиза устни — бледи и сухи като кост.

— Така е — съгласи се той. — Защо да го отричам сега? Сенките само отвличат вниманието. — Наклони глава към Васко и Хури. — Аз разполагам с вашия кораб. Мислите ли, че давам и пет пари за нещо друго?

Стисналите шишенцето пръсти на главния лекар побеляха.

— Кажи ни — изсъска той.

— Изпратих сонда към Халдора — започна Куейч. — Това удължи изчезването. Благодарение на този факт аз… успях да зърна някои неща — бляскава машинария, като вътрешността на часовник, при нормални обстоятелства скрита в Халдора. А сондата установи контакт с нещо. То беше унищожено почти мигновено, но не и преди това нещо, каквото и да беше то, да успее да се пренесе в „Лейди Моруина”.

Рашмика се обърна и посочи костюма.

— Държи го тук.

Грьолие присви очи.

— Специалния костюм?

— Моруина умря в него — отвърна първосвещеникът, подбирайки думите си с вниманието на човек, който прекосява минно поле. — Умря в него, когато нашият кораб направи спешния си спринт до Хела, за да ме спаси. Корабът не знаеше, че Моруина не може да понесе подобно ускорение. То буквално я смля, превърна я в червено желе, червено желе с кости и метал. Аз я убих, защото ако не бях слязъл на Хела…

— Съжалявам за това, което се е случило — промълви Рашмика.

— Преди това не бях такъв — обясни Куейч.

— Никой не би могъл да те обвини за нейната смърт.

— Не му позволявай да те заблуди — сопна се Грьолие. — Не може да се каже, че приличаше на ангел и преди тази случка.

— Бях просто човек с нещо лошо в кръвта — каза отбранително първосвещеникът, — просто човек, опитващ се да върви напред.

— Вярвам ти — произнесе съвсем тихо Рашмика.

— Можеш ли да разчиташ лицето ми?

— Не — отговори тя. — Просто ти вярвам. Не мисля, че си бил лош човек, господин първосвещеник.

— Ами сега, след всичко, което причиних? След онова, което се случи с твоя брат?

Тя дочу в гласа му граничеща с отчаяние надежда. Дори сега, след всичко сторено, толкова близко до прекосяването по моста, той все още копнееше за опрощение.

— Казах, че ти вярвам, а не че съм склонна да простя — отвърна момичето.

— Сенките — обади се Грьолие. — Все още не сте ми казали какво са или какво общо имат с костюма.

— Костюмът е свещена реликва — обясни Рашмика — и има осезаема връзка с Моруина. Тествайки Халдора, той искаше също така да оправдае саможертвата, която тя направи за него. Затова постави приемника в костюма: за да може, когато отговорът дойде, когато открие дали Халдора е наистина чудо, да му го каже Моруина.

— А сенките? — не се отказваше главният лекар.

— Демони — отвърна Куейч.

— Същности — поправи го Рашмика. — Разумни същества, уловени в капана на друга вселена, съседна на тази.

Грьолие се усмихна.

— Мисля, че чух достатъчно.

— Чуй и останалото — обади се Васко. — Тя не лъже. Те са реални, а ние се нуждаем истински от тяхната помощ.

— Тяхната помощ ли? — учуди се главният лекар.

— Те са по-напреднали от нас — отговори Васко, — по-напреднали от всички други култури в тази галактика. Те единствени биха могли да променят шансовете ни срещу инхибиторите.

— И какво ще искат те в замяна на тази помощ? — поинтересува се Грьолие.

— Искат да бъдат пуснати оттам — каза Рашмика. — Искат да могат да преминат в тази вселена. Онова в костюма не са всъщност сенките, а само преговарящ агент, нещо като софтуер — той знае какво трябва да направим, за да могат те да достигнат дотук. Знае какви команди трябва да изпратим до машинарията Халдора.

— Машинарията Халдора? — повтори главният лекар.

— Погледни сам — предложи първосвещеникът. Ансамбълът от огледала отново беше насочен към него, фокусиран в единственото му виждащо око. — Настъпи краят на изчезванията, Грьолие. След всичкото това време виждам свещената машинария.

ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТ

Глаур беше сам, единственият член на техническия персонал, останал в залата с високи сводове. Катедралата беше възвърнала нарушеното си равновесие, алармата беше замлъкнала, предупредителните светлинки на реактора не бяха толкова ярки, а движението на лостовете и буталата над главата му беше възстановило хипнотичния си ритъм. Подът се полюшваше наляво-надясно, но само Глаур притежаваше придобитото с много опит изострено усещане за баланс, за да го долови. Движението беше в нормалните граници и за непознаващия “Лейди Моруина” подът щеше да изглежда стабилен като камък, като закотвен за повърхността на Хела.

Като все още дишаше тежко, той тръгна към едно от мостчетата, което се виеше около централната сърцевина от турбини и генератори. Усети полъха от движещите се точно над главата му лостове, но тъй като познаваше много добре това място, не приведе ненужно глава.

Стигна до някакво анонимно, с нищо незабележимо място за достъп. Свали щифтовете, които задържаха преградата към входа, после я избута нагоре над главата си на пантите, за да я отвори. Вътре се виждаха лъскави сребристосини контролни лостове на системата за възбрана: бяха два и с огромни размери, с по една ключалка под всеки от тях. Процедурата беше достатъчно лесна: беше я изучил добре при множеството упражнения, използвайки таблото-двойник от другата страна.

Глаур беше пъхнал ключ в едната ключалка. Сифарт беше вкарал своя ключ в другия, съответстващ му отвор. Ключовете бяха завъртени едновременно, после двамата бяха издърпали лостовете в максимално крайно положение с едно плавно, синхронизирано движение. Разни неща бяха затракали и забръмчали. Из цялото помещение се бе понесло чукане на релета при освобождаването на нормалните контролни връзки. Глаур знаеше, че зад тази преграда един брониран часовник отброява секундите от момента, в който бяха издърпани лостовете. Сега лостовете бяха изминали половината си път: оставаха още дванайсет-тринайсет часа, преди релетата да затракат отново, възстановявайки ръчния контрол.

Прекалено много. След тринайсет часа най-вероятно нямаше да има “Лейди Моруина”.

Глаур се облегна на перилото на мостчето, после постави и двете си скрити в ръкавици ръце върху лявата дръжка. Натисна я надолу с цялата си сила. Лостът не помръдна, беше така непоклатим, сякаш бе запоен на мястото си точно под този ъгъл. Глаур насочи усилията си към другия, после опита да свали и двата едновременно. Беше абсурдно. Познанията му за системата за възбрана говореха недвусмислено, че е направена да издържи много по-брутална намеса от неговата. Беше създадена да издържи разбунтувала се сган, а не само един човек. Въпреки това трябваше да опита, колкото и малка да беше вероятността за успех.

Изпотен и още по-запъхтян, Глаур слезе от мостчето в „Двигателна сила” и се върна с няколко тежки инструмента. След това се нахвърли върху лостовете с тях. Из залата се разнесе тракане, по-силно от равномерния шум на машинарията.

Това също завърши с неуспех.

Глаур се отпусна изтощен. Дланите му бяха прекалено изпотени, за да държи какъвто и да било метален предмет, ръцете — прекалено отслабени, за да вдигнат дори най-лекия чук.

Ако не успееше да насили механизма за възбрана до края на двайсет и шест часовата отсечка, какво друго можеше да стори? Искаше само да спре “Лейди Моруина” или да я отклони от курса й, а не да я унищожи. Можеше да повреди реактора — все още имаше достъп до много от неговите части, — но щяха да минат часове, преди действията му да предизвикат някакъв ефект. Саботажът на двигателната машина не беше по-реалистичен: можеше да го направи само като пъхне нещо в нея, но то трябваше да бъде огромно. В работилниците може би имаше метални късове — цели оси и прътове, извадени, за да бъдат заменени с други или за претопяване — но никога нямаше да успее да ги вдигне сам. Това означаваше да иска прекалено много от себе си в този момент.

Глаур бе обмислил възможностите си да повреди или заблуди насочващите системи: камерите, наблюдаващи Пътя, апаратурите за проследяване на звездите, сканиращи небето, създаващите свое магнитно поле сензори, “подушващи” сигналите на заровения в земята кабел. Тези системи обаче бяха многократно подсигурени, а повечето бяха разположени извън участъците с въздух на катедралата, високо над земята или в трудно достъпни части на субструктурата.

“Признай си го: създателите на системата за възбрана не са били вчерашни — рече си той. — Ако имаше явен начин “Лейди Моруина” да бъде спряна, те щяха да се погрижат за него.”

Катедралата нямаше да спре, нито щеше да се отклони от набелязания маршрут. Беше казал на Сифарт, че ще остане на борда й до последната минута, за да се грижи за машините. Но за какво имаше да се грижи сега? Машините му бяха отнети, бяха изтръгнати от ръцете му, сякаш не можеха да му ги поверят.

Глаур погледна от мостчето към пода и през един от наблюдателните прозорци, които често беше прекрачвал. Зърна плъзгащата се под катедралата земя със скорост една трета от метъра в секунда.

Малкият кораб на Скорпион докосна твърда почва, а подвижните ски заскърцаха по втвърдяващата се киша от току-що разтопения лед. Корабът се поклащаше, докато Скорпион се развърза, пребори се със закопчалките на скафандъра и се увери, че всичко е наред. Трудно му беше да се концентрира, яснотата на мисълта му на моменти почти се губеше и после пак се възстановяваше като слаб радиосигнал. Може би Валенсин все пак имаше право и той трябваше да си остане на кораба и да възложи идването на Хела на някой друг.

“Майната му” — помисли си.

Провери за последен път индикаторите на шлема, за да се успокои, че всички светлинки са зелени. Нямаше смисъл да губи повече време в подобни терзания: костюмът или беше готов, или не беше, а ако той не го убиеше, вероятно наблизо го очакваше нещо друго, което щеше да свърши тази работа.

Изпъшка от болка, когато се изви, за да отключи вратата за изхода. Тя отскочи встрани и напред и пльокна безшумно в кишата. Скорпион усети леко подръпване, когато и последните остатъци от въздух излетяха през отвора. Костюмът явно се държеше: нито една от зелените светлинки не се смени с червена.

Миг по-късно се озова отвън на леда: коленичила, детинска фигура в металносин скафандър за прасета. Закрачи към задната част на кораба, като се стараеше да стои по-далеч от вишневочервените изпарения от ауспуха, и отвори багажното отделение. Бръкна вътре, изръмжа от болка и затършува, ограничаван от непохватните ръкавици с два пръста на костюма си. Свинските копита по принцип не бяха шедьоври по сръчност, но поставени в скафандър, почти не се отличаваха от чуканчета. Той обаче имаше доста опит с тях. Всъщност разчиташе на опита от цял един живот.

Извади нещо като табла, върху която бяха наредени три плондерни мини, като яйца на Фаберже. Извади едната, действайки с инстинктивна предпазливост, въпреки че беше почти невероятно една плондерна мина да избухне случайно — и се отдалечи от паркирания кораб.

След като измина стотина крачки, достатъчно, за да няма опасност отработените газове от кораба да достигнат до мината, той коленичи и с ножа на Клавейн издълба конусовидна вдлъбнатина в ледената повърхност. Натисна здраво мината в нея, докато над повърхността остана да се вижда само най-горната й част. После завъртя изпъкналия циферблат върху нея на трийсет градуса. Ръкавиците му се хлъзгаха, но най-сетне успя. Циферблатът затрака. Мъничък червен индикатор светна в горния връх на плондерната мина: беше задействана. Скорпион се изправи.

И застина неподвижно: нещо бе привлякло погледа му. Вгледа се в лицето на Халдора. Планетата вече я нямаше, на нейно място се виждаше някакъв механизъм, заемащ значително по-малка част от небето. Напомняше невероятна диаграма от средновековната космология, плод на видения, получени в състояние на екстаз: геометрична, подобна на решетка структура, съставена от многобройни, фино изработени части. Около периферията й се кръстосваха отделни бляскави оси, излизащи от свързани помежду си възли. Към средата ставаше прекалено заплетена, за да бъде възприета цялостно и още по-малко — да бъде запаметена или описана. В него остана само чувството на главозамайваща сложност, сякаш бе зърнал подобния на часовников механизъм ум на Бога. Главата го заболя от всичко това. Чувстваше наближаващата мигрена, а онова нещо сякаш го предизвикваше да го погледа още малко.

Скорпион се обърна, прикова очи в земята и се затътри обратно към кораба. Върна двете останали мини в багажника, после се качи на борда, като остави входната врата да лежи на земята. Нямаше нужда да пълни кабината с въздух: трябваше просто да се довери на костюма.

Корабът излетя право нагоре. През отворената част на корпуса Скорпион наблюдаваше как едната страна на моста постепенно навлиза в полезрението му. Отдолу се мержелееше далечното дъно на Пропастта на опрощението. Зави му се свят. Докато бе поставял мината на моста, не беше трудно да забрави колко далече от земята се намира всъщност.

Следващия път нямаше да има тази утеха.

Рамката се подготвяше да поеме “Носталгия по безкрая”. Корабът или поне онова, което бе останало от него, беше вече наблизо. При слизането си от орбита, Капитанът се беше подложил на поредица терминални трансформации с намерението да запази поверените на грижата му хора и същевременно да направи нужното, за да предпази Ора. Беше лющил голяма част от обвивката на корпуса в средната си част, разкривайки своите разлагащи се вътрешности: структурни стълбове и прегради, по-големи от много от летателните апарати със средни размери, направената сякаш от хрущяли плетеница от гъсто струпани корабни системи, разраснали се безразборно, сплетени като виещи се лозници. Докато отстраняваше защитните си обвивки, той усещаше причинения от голотата си студ, сякаш излагаше уязвимата си кожа, до неотдавна предпазвана от броня. Бяха изминали векове, откакто тези вътрешни участъци бяха излагани за последен път на въздействието на вакуума.

Продължаваше с трансформациите си. Вътре в него големи елементи от корабната архитектура се разместваха като домино. Подобни на пъпна връв връзки се прекъсваха и се възстановяваха отново. Части от кораба, които бяха разчитали на други участъци за захранването си с енергия, въздух и вода, се преобразуваха така, че ставаха самодостатъчни. Други бяха оставяни да умрат. Капитанът усещаше извършването на тези промени вътре в себе си като бурно вълнение в корема: налягане и студ, остра болка и внезапна, неприятна липса на каквито и да било усещания. Въпреки че той самият беше предизвикал и насочвал въпросните промени, имаше смущаващото усещане, че се самоизнасилва.

Това, което си причиняваше, нямаше да може да се оправи лесно.

Приближаваше все повече към Хела, коригирайки непрекъснато скоростта си. Гравитационните разлики променяха геометрията на корпуса му, меки пръсти заплашваха да го разкъсат.

Падаше все по-надолу. Пейзажът се плъзгаше под него — сега вече не се състоеше само от лед и пукнатини, но и от населени територии, осеяни с малки махали и надраскани с едва различимите линийки на пътища. Вкопаната рамка приличаше на златна цепнатина на хоризонта.

Обзеха го конвулсии, сякаш всеки момент щеше да роди нещо. Подготовката беше завършена. От средната му част летяха парчета, оставяйки геометрични дупки. Те мъкнеха след себе си хиляди прекъснати връзки като бледи коренчета под блокчета изкоренен чим. Капитанът беше притъпил болката, където беше възможно, но до съзнанието му все още достигаха призрачни сигнали, където кабелите и захранващите линии бяха прекъснати на две. “Това — мислеше си, — трябва да е усещането, когато те изкормват.” Той обаче очакваше болката и беше готов за нея. В известен смисъл тя беше дори ободряваща. Напомняше му, че е жив, че е започнал разумното си съществуване като същество от плът и кръв. Докато чувстваше болка, можеше да мисли за себе си като за далечен сродник на човека.

Двайсетте парчета падаха заедно с “Носталгия по безкрая”, но само за момент. Щом хе отделиха едни от други, искриците на насочващи ракети ги изтласкаха нататък. Ракетите не бяха в състояние да ги отблъснат извън гравитационното поле на Хела, но можеха да ги издигнат обратно нагоре към орбита. Там вече трябваше да се погрижат сами за себе си. Той беше направил каквото може за осемнайсетте хиляди спящи в него хора — много от тях беше докарал чак от Арарат, други — дори от още по-далеч, от Йелоустоун, но сега беше по-безопасно да бъдат извън, отколкото вътре в него.

Надяваше се само да се появи някой друг, който да се погрижи за тях.

Рамката ставаше все по-внушителна. Чакащите в нея скоби за прикрепване се движеха, готови да се затворят около изкормените му останки.

— Какво искаш от специалния костюм? — попита Куейч.

— Искам да го взема със себе си — отвърна Рашмика с категоричност, която я изненада. — Искам да го изнеса от „Лейди Моруина”.

Васко погледна към Хури, после към момичето.

— Всичко ли си спомняш вече? — попита той.

— Спомням си повече, отколкото помнех преди — отговори то и се обърна към майка си. — Спомените се връщат.

— Тя означава ли нещо за теб? — поинтересува се първосвещеникът.

— Тя е моята майка — поясни Рашмика. — И името ми не е Рашмика. Това е името на дъщерята, която са отгледали моите приемни родители. Името е хубаво, но не е мое. Истинското ми име е друго, но все още не мога да си го спомня съвсем.

— Ора — промълви Ана Хури.

Рашмика чу името, замисли се, после погледна майка си право в очите.

— Да, сега си спомням. Спомням си, че ме наричаше така.

— Оказах се прав по въпроса за кръвта — намеси се Грьолие, неспособен да потисне изблика си на самодоволство.

— Да, оказа се прав — съгласи се Куейч. — Щастлив ли си сега? Но всъщност ти я доведе тук, господин главен лекар. Ти доведе тази усойница в нашето гнездо. Вината е твоя.

— Тя щеше да намери начин да стигне тук рано или късно — увери го Грьолие. — Нали е дошла точно заради това. Така или иначе, защо се притесняваш? — Главният лекар погледна към слизащия кораб, изобразен върху наблюдателния екран. — Ти получи, каквото искаше, нали? Нещо повече, сега твоята свещена машина те гледа и те поздравява.

— Нещо се е случило с кораба — заяви Куейч и вдигна треперещата си ръка към образа. Хвърли поглед към Васко. — Какво е това?

— Нямам представа — отвърна той.

— Корабът пак ще работи — успокои ги Хури. — На вас ви е необходим само заради двигателите. Тях ще получите. А сега ни пуснете да си вървим със специалния костюм.

Първосвещеникът се замисли върху думите й.

— Къде ще го отнесете, след като сте без кораб?

— За начало всяко друго място освен “Лейди Моруина” е по-добро — отговори Ана. — Вие може и да имате самоубийствени намерения, господин първосвещеник, но ние нямаме.

— Ако имах и най-малка склонност към самоубийство, мислите ли, че щях да живея толкова дълго?

Хури погледна към Малинин, после към дъщеря си.

— Той има начина да напусне това нещо. Никога не сте възнамерявали да останете на борда му, нали?

— Въпрос на правилно подбиране на мига — каза Куейч. — Корабът е почти в рамката. Това е мигът на триумфа. Това е мигът, когато всичко на Хела се променя. Всъщност мигът, когато самата Хела се променя. Няма да има повече Неизменен път, няма да има повече процесия от катедрали. Ще има само едно място на Хела, което се намира точно под Халдора, и това място няма да се мести повече. И то ще бъде заето само от една катедрала.

— Още не си я построил — вметна Грьолие.

— Има време, господин главен лекар. Всичкото време на света, веднъж щом предявя своя иск. Аз избрах къде да бъде това място, разбирате ли? Аз имам последната дума за Хела. Аз мога да завъртя този свят като глобус около оста му. Аз мога да го спра с един пръст.

— Ами “Лейди Моруина”? — попита главният лекар.

— Ако тази катедрала прекоси моста, така да бъде. Ако ли не, така ще акцентира върху края на една епоха и началото на друга.

— Той не иска тя да успее — прошепна Васко. — И никога не го е искал.

Откъм кушетката на Куейч нещо започна да звъни.

Скорпион не помръдваше от мястото си, въпреки че всички инстинкти му казваха да хукне назад. Набръчканата пурпурночерна сфера от детонирането на най-близката плондерна мина се бе спуснала към него, невъзможно да бъде спряна стена, заплашваща да го погълне заедно с частта от моста, върху която стоеше. Но той беше поставил трите заряда внимателно, а от Рьомонтоар знаеше, че действието на плондерните мини е напълно предвидимо, стига да се детонират. На Хела нямаше въздух, така че не можеше да става и дума за ударна вълна; единствената му тревога беше ограничаващият радиус на най-близката разширяваща се сфера. При малка грешка при съобразяването с неравномерността на терена той щеше да бъде в безопасност само на неколкостотин метра извън номиналните граници.

Мостът беше дълъг четирийсет километра. Беше наредил мините така, че центровете им да отстоят на седем километра и средната да бъде в най-високата точка на съоръжението. Комбинираният ефект от застъпването на сферите щеше да отнесе централните трийсет и четири километра от него, като остави незасегнати само по няколко километра от двата края на пропастта. Когато взриви мините, Скорпион се намираше на повече от километър и половина разстояние от ръба на пропастта.

Границата на сферата се намираше почти един километър по-нататък, но изглеждаше така, сякаш беше току под носа му. Тя се гънеше и издуваше, по неравната й повърхност се появяваха и изчезваха бръчки и мехури. Най-близката част на моста все още влизаше в каменната стена на пропастта: невъзможно беше да не си представя, че продължава и нататък. Но мостът вече го нямаше: нищо материално нямаше да остане след изпаряването на сферата.

Тя изчезна. Средната вече я нямаше, миг по-късно престана да вижда и най-далечната.

Тръгна към моста. Стърчащата част под краката му изглеждаше стабилна както винаги, макар вече да не беше свързана с другия край. Забави крачка, щом наближи мястото, където стърчащият език свършваше. Напълно възможно беше тази част да не е толкова здрава както предходната, която беше по-близо до скалата. Това място отстоеше само на метри от края на избухналата плондерна мина, където можеха да се очакват всевъзможни странни квантови ефекти. Нищо чудно атомните свойства на материала, от който беше изграден мостът, да бяха променени и това да бе довело до появата на фатални недостатъци. Редно беше човек — дори едно прасе — да действа внимателно.

Зави му се свят, когато наближи края. Мостът беше срязан невероятно чисто. Хирургическата точност на прореза и пълната липса на каквито и да било отломки създаваше впечатлението, че мостът сега се строеше. Това му помогна да не се чувства толкова като вандал, колкото като зрител на нещо, което тепърва трябва да бъде завършено.

Обърна се. В далечината, зад приклекналата форма на паркиралия си кораб, видя “Лейди Моруина”. От мястото, на което се намираше, изглеждаше, че катедралата е стигнала до ръба на скалата. Скорпион знаеше, че всъщност й оставаше още път, но не след дълго наистина щеше да бъде тук.

Сега, когато мостът вече не съществуваше, те нямаше да имат друг избор, освен да спрат. Не можеше и дума да става за степен на риск или за някаква вероятност да прекосят Пропастта на опрощението. Той беше отстранил всякакво съмнение, свързано със ситуацията. Вече не можеше да става въпрос за слава, само за унищожение.

Ако бяха нормални, щяха да спрат.

В шлема му засвятка розова лампичка, придружена от острия глас на аларма. Скорпион спря, питайки се дали костюмът му не беше повреден. Розовата светлинка обаче означаваше, че костюмът получава мощно модулиран радиосигнал, извън обичайните честотни ленти за комуникация. Костюмът го питаше дали да преобразува сигнала и да му го препрати.

Скорпион погледна отново към катедралата. Трябва да беше оттам.

— Направи го — каза той.

Радиосигналът, както обясни костюмът, се повтарял: въртяла се кратка, предварително записана трансмисия. Форматът й бил аудио холографски.

— Дай да го видя — рече Скорпион, макар вече да не беше чак толкова сигурен, след като знаеше, че е от “Лейди Моруина”.

Върху леда на десетина метра от него се появи фигура. Не беше някой от хората, които бе очаквал да види. Нещо повече, изобщо не познаваше този човек. Фигурата не носеше скафандър и имаше странната, асиметрична анатомия на някой, който прекарва по-голямата част от съществуването си в свободно падане. Крайниците му бяха включени към някакви машинарии, а лицето му напомняше планетарна повърхност след кратка размяна на атомни бомби. “Ултра” — сметна той. Но после, след като поразмисли, реши, че този човек вероятно не беше ултра, а член на другата, изключително рядко общуваща с останалите пътуваща между звездите фракция: скайджаковете.

— Не можеше просто да го оставиш, нали? — произнесе фигурата. — Не можеше просто да живееш край него, не можеше да понесеш съществуването на нещо толкова красиво и същевременно — загадъчно. Трябваше да разбереш какво е това. Трябваше да узнаеш ограниченията му. Красивият ми мост. Красивият ми, деликатен мост. Направих го за теб, поставих го там като подарък. Но това не ти беше достатъчно, нали? Трябваше да го изпробваш. Трябваше да го унищожиш. Трябваше да го съсипеш.

Скорпион тръгна към фигурата.

— Съжалявам — промълви той. — Той не ме заинтригува.

— Това беше толкова красиво нещо — продължи мъжът. — Беше дяволски красиво.

— Стоеше на пътя ми — отвърна Скорпион.

Никой не можеше да види съобщението, до което беше получил достъп Куейч, изпратено до личния му дисплей към кушетката. Рашмика обаче видя мърдането на устните му и лекото му смръщване, докато го препрочиташе, сякаш беше допуснал грешка първия път.

— Какво има? — обади се Грьолие.

— Мостът — отговори първосвещеникът. — Изглежда, вече го няма там.

Грьолие се приведе по-близко към кушетката.

— Трябва да има някаква грешка.

— Не изглежда да има, господин главен лекар. Индуктиращият кабел, линията, която използваме при спешни ситуации, явно е прекъсната.

— Значи някой го е прерязал.

— След момент ще имам картина на повърхността. Тогава ще разберем.

Всички се обърнаха към екрана, показващ слизането на “Носталгия по безкрая”. По него запремигваха призрачни цветове, после образът се стабилизира около позната картина, уловена от статична камера, най-вероятно закрепена за стената на самата пропаст Гинунгагап.

Първосвещеникът беше прав: там вече нямаше никакъв мост. Фантастичните завъртулки от захар и лед стърчаха от скалите в двата края, сякаш за да дадат представа за останалата част от моста чрез процес на елегантна математическа екстраполация. По-голямата му част обаче просто липсваше. А на дъното на пропастта не се виждаше и следа от някакви останки. Откакто беше разбрала, че ще трябва да прекосят, Рашмика неведнъж си беше представяла как той се сгромолясва. Но винаги беше виждала как полита надолу сред лавина от всевъзможни парчета, образуващи водопад от бляскави скъпоценни камъни, достоен за възхищение сам по себе си: нещо като омагьосана стъклена гора, в която човек може да се изгуби.

— Какво се случи? — попита първосвещеникът.

Рашмика се обърна към него.

— Има ли значение? От него няма и следа, както можете да се уверите и сам. Сега вече и дума не може да става да се мине по него. Няма причина катедралата да не бъде спряна.

— Ти не слушаше ли, момиче? — възкликна той. — Катедралата не спира. Катедралата не може да спре.

Хури се изправи, последвана от Васко.

— Не може да останем на борда й. Идваш с нас, Ора.

Рашмика поклати глава. Все още не беше свикнала да я наричат така.

— Няма да тръгна без онова, за което съм дошла.

— Тя е права — обади се някакъв нов глас, тънък и метален.

Никой не отговори. Притесни ги не намесването на нов глас, а мястото, откъдето идваше. Всички се обърнаха като един към специалния костюм. Външно нищо в него не се беше променило: това беше все същата мрачна сребристосива форма, изпълнена в маниакални подробности и с изпъкнали следи на местата на грубото запояване.

— Тя е права — продължи костюмът. — Трябва да тръгнем веднага, Куейч. Ти си получи кораба, онова, което искаше толкова много. Вече можеш да спреш Хела. А сега ни пусни. Ние не сме от значение за нито един от твоите планове.

— Никога досега не си говорил, когато не съм сам — каза първосвещеникът.

— Разговаряхме с момичето, когато ти не слушаше. С нея беше по-лесно: можехме да виждаме директно в главата й. Нали, Рашмика?

— Бих предпочела вече да ме наричате Ора — отвърна смело тя.

— В такъв случай нека бъде Ора. Това не променя нищо, нали? Ти измина целия този път, за да ни намериш. И ни намери. Вече нищо не пречи на първосвещеника да ни даде на теб.

Грьолие поклати глава, сякаш бе станал единствената жертва на всеобща шега.

— Костюмът говори. Костюмът говори, а всички стоите край него така, сякаш това се случва всеки ден.

— За някои от нас наистина се случва — потвърди Куейч.

— Това ли са сенките? — осведоми се главният лекар.

— Пратеник на сенките — отговори костюмът. — Тази разлика не би трябвало да ни задържа. А сега, ако обичате, трябва да се изнесем незабавно от “Лейди Моруина”.

— Оставате тук — заяви Куейч.

— Не — възпротиви се Рашмика. — Господин първосвещеник… дайте ни костюма. Той няма значение за вас, но е всичко за нас. Сенките ще ни помогнат да издържим на атаката на инхибиторите. Но този костюм е единствената ни пряка линия за връзка с тях.

— Ако те са от такова значение за вас, изпратете друга сонда към Халдора.

— Не знаем дали това ще подейства втори път. Станалото с вас може би е случайност, късмет. Не можем да заложим всичко на предположението, че същото ще се случи отново.

— Послушай я — обади се припряно костюмът. — Тя има право: ние сме единственият ви гарантиран контакт със сенките. Трябва да ни пазите, ако искате нашата подкрепа.

— А цената на тази подкрепа? — попита Куейч.

— Тя е нищо в сравнение с цената на унищожението. Единственото ни желание е да преминем тук от нашата страна на цялото. Толкова много ли искаме? Толкова висока ли е тази цена?

Рашмика погледна към другите присъстващи с усещането, че е назначена да бъде свидетел в полза на сенките.

— Те могат да преминат между тези два свята, ако на синтезатора на материя бъде позволено да функционира. Тази машина се намира в сърцето на приемника Халдора. Тя ще им направи тела и умовете им ще преминат от тази страна на цялото и ще ги населят.

— Отново машини — обади се Васко. — Бягаме от една група и ето че сега преговаряме с друга.

— След като това е необходимото… — каза Рашмика. — А те са машини само защото нямат друга възможност след всичко, което са преживели. — Тя си припомни полусънните проблясъци от видението за живота във вселената на сенките, което й бе изпратено: цели галактики, оцветени в зелено с мародерска безнадеждност; слънца като изумрудени фенери. — Много са приличали на нас — добави тя. — Повече, отколкото предполагаме.

— Това са демони — намеси се първосвещеникът. — Изобщо не са хора. Даже машини не са.

— Демони ли? — попита търпеливо Грьолие.

— Изпратени да изпитат вярата ми, разбира се. Да подкопаят вярата ми в чудото. Да замърсят ума ми с фантазии за други светове. За да ме накарат да се усъмня, че изчезванията са Божие слово. За да ме накарат да се препъна в часа на най-голямото си изпитание. Това не е съвпадение, да знаете: колкото повече плановете ми за Хела наближаваха своята кулминация, толкова повече ме терзаеха демоните.

— Просто се страхуваха, че ще ги унищожиш — обясни Рашмика. — Грешката им беше, че са се обръщали към теб като към разумен индивид. Ако се бяха престорили, че са демони или ангели, сигурно щяха да имат по-голям успех. — Тя се надвеси над него, докато усети дъха му: на старо и вкиснато, като в неизползвана винарска изба. — За теб може и да са демони, господин първосвещеник, не отричам. Но не ни ги отнемай.

— Те са демони — настоя той. — И точно поради това не мога да позволя да ги вземете с вас. Трябваше да намеря смелост да ги унищожа още преди години.

— Моля те — промълви Рашмика.

От кушетката му пропя друг сигнал. Куейч присви устни и затвори очи от екстаз или ужас.

— Готово — обяви той. — Корабът е в решетката. Получих каквото исках.

Екранът им показваше всичко. “Носталгия по безкрая” се разположи в кошарата, която й беше приготвил първосвещеникът, като пленено морско същество с чудовищни, митични пропорции. Специалните щипци и подпори изщракаха, захващайки кораба на стотици места, настройвайки се в момента към многобройните му неравномерности и архитектурни фантазии. Пораженията, които си беше нанесъл лайтхъгърът при спускането — отпадането на корпуса в средната му част и изхвърлянето на доста вътрешни части, — сега бяха очевидни и за момент Куейч се зачуди дали придобивката му не беше прекалено омаломощена, за да послужи за изпълнение на неговите замисли. Но съмненията изчезнаха веднага: корабът беше устоял на стреса от приближаването към рамката и на финалните, доста груби процедури по напасването с нея. Рамката беше създадена така, че да омекоти удара от приземяването на тази движеща се маса, но въпреки това в мига на колизията всички индикатори бяха светнали в червено. Все пак и рамката, и корабът — поне достатъчно голяма част от него — издържаха. Лайтхъгърът не си беше счупил гръбнака, двигателите не се отделиха от местата си. Беше оцелял след най-тежката част от своето пътуване и нито едно от нещата, които Куейч щеше да иска от него, нямаше да го изложи на подобно натоварване. Той олицетворяваше всичко, което бе желал.

Първосвещеникът даде знак на останалите да се приближат.

— Гледайте. Вижте как задната част на кораба е издигната, за да отклони отработените газове от повърхността на Хела. Съвсем лек ъгъл, но въпреки това — изключително важен.

— Когато двигателите се включат, той ще разкъса връзките на твоята рамка и ще отлети — каза Васко.

Куейч поклати глава.

— Не, няма. Не съм избрал първото място на картата, на което ми падна погледът. Това е изключително стабилен в геологично отношение регион. Самата рамка е захваната дълбоко в кората на Хела. Няма дори да помръдне. Повярвайте ми: след всички усилия, които положих, докато се добера до този кораб, надали бих забравил за геологията. — Чу се ново позвъняване. Първосвещеникът приближи поставен на метална стойка микрофон към устните си и прошепна нещо на намиращия се при рамката човек, с когото поддържаше връзка. — Вече е повдигнат — обяви той. — Няма причина двигателите да не бъдат включени. Мистър Малинин?

Васко доближи комуникатора до устните си. Поиска да говори със Скорпион, но му отговори друг от ръководителите.

— Молба корабът да включи двигателите си — каза Васко.

Но още преди да довърши изречението си, видя, че двигателите са се задействали. Еднакви струи бяла светлина, обкръжена с пурпурно, бликнаха от конджоинърските машини, а блясъкът им претовари камерата. Лайтхъгърът се придвижи леко напред в държащата го рамка, като последен, немощен опит за бягство на пленено морско животно. Държащите го машини обаче се огънаха, абсорбирайки удара от активирането на двигателите, и корабът постепенно се върна в първоначалното си положение. Двигателите работеха на пълни обороти.

— Гледайте — възкликна Грьолие и посочи към един от прозорците на мансардата. — Вижда се оттук.

Лъчите от отработени газове приличаха на две драскотини от избеляваща бяла светлина, изследващи хоризонта като прожектори.

Миг по-късно усетиха как „Лейди Моруина” потрепери.

Куейч повика главния лекар и посочи към очите си.

— Махни това чудовищно нещо от лицето ми. Вече нямам нужда от него.

— Устройството, което държи очите ти отворени ли?

— Махни го. Внимателно.

Грьолие направи каквото му беше казано и отдели предпазливо металната рамка.

— Ще бъде нужно време, докато клепачите ти се възстановят — обясни той. — Дотогава на твое място бих носил тъмните очила.

Първосвещеникът доближи въпросните очила до лицето си. Напомняше дете, което си играе с очилата на възрастен човек. Без рамката за поддържане на клепачите му те бяха прекалено големи, за да стоят на мястото си.

— Сега вече можем да тръгваме — обяви той.

Скорпион се върна на бегом до кораба си, качи се в него през отворената врата и отлетя по-далеч от останките на моста. Насеченият пейзаж се носеше отдолу, безброй остри черни сенки се протягаха по него като отделни петна от разлято мастило. Едната стена на Пропастта сега беше тъмна като нощ, докато другата беше осветена само близо до върха. Част от него искаше мостът да е все още на мястото си; искаше последното му действие да бъде отменено, за да има повече време за размисъл върху последствията. Винаги се беше чувствал така, след като навреди на някого или на нещо. Винаги бе съжалявал заради импулсивността си, но поне съжаленията му никога не траеха дълго.

Сега вече знаеше, че специалистите грешаха по отношение на моста. Той беше човешко творение, а не дело на скътлърите. Определено беше тук повече от един век, но сигурно не много по-отдавна. Но докато не го бяха разрушили, неговият произход и самата му природа бяха останали неизвестни. Той определено беше творение на големия научен напредък, но на научния напредък на демаршистката ера, а не на изчезнали извънземни същества. Мислеше си за мъжа, който се беше появил върху леда, за мъката му заради унищожаването на красивата му, безсмислена творба. Това обаче беше запис, а не жива трансмисия. Трябва да беше направен непосредствено след построяването на моста и програмиран да се активира при повреждането или унищожаването на структурата. Което означаваше, че човекът никога не беше изключвал подобна възможност; може би даже я беше предвиждал. На Скорпион това му прозвуча като оправдаване на очакванията.

Корабчето се отдели от страничната част на Пропастта. Сега се носеха над твърда земя и линията на Пътя се очертаваше ясно под тях. На не повече от три-четири километра “Лейди Моруина” хвърляше сянка далече назад по маршрута, който бе изминала, и я влачеше след себе си като черен булчински шлейф. Забрани си да мисли повече за моста и за неговия създател. Всичко, което искаше, всичко, което имаше значение сега, беше в катедралата. И той трябваше да намери начин да се добере до нея.

Приближи се още, така че да различава бавното пълзене на голямата крачеща машина. В последователните движения на високите й подпори имаше нещо хипнотично и успокояващо. Значи все пак не ставаше въпрос за измама, родена от собственото му въображение: “Лейди Моруина” продължаваше движението си, явно без да си дава сметка, че вече няма абсолютно никакъв шанс да прекоси безопасно пропастта.

Не беше очаквал това.

Може би щеше да започне да забавя всеки момент, когато намиращите се напред сензори доловяха прекъсването на пътя пред нея. Или пък просто щеше да продължи да крачи към ръба на пропастта, все едно мостът съществуваше. И тогава за първи път му мина мисълта, че може би спирането наистина не беше възможно и не беше просто заплаха от страна на Куейч.

Доближи се на около петстотин метра от катедралата, горе-долу на височината на върха на главната й кула. Имаше нужда единствено от място за приземяване и начин оттам да се добере до вътрешността на “Лейди Моруина”. Главната площадка за кацане беше пренаселена, не можеше да приземи кораба си на нея, без да рискува да блъсне някой от другите два летателни апарата, които вече се намираха там. Единият от тях му беше непознат, с червен цвят и напомняща раковина форма, другият беше совалката, с която Васко и Хури бяха пристигнали от “Носталгия по безкрая”. Совалката беше единственото средство, с които те двамата, заедно с Ора и костюма, можеха да се върнат в орбита, затова не можеше и дума да става да рискува да я повреди или да я бутне от площадката за приземяване.

Имаше обаче и други възможности, а кацането на предназначения за тази цел участък пропускаше елемента изненада. Заобиколи катедралата, поддържайки стабилна височината, като наблюдаваше как премигващата светлина се отразява в “Лейди Моруина” като лятна светкавица. Светлосенките се движеха с него, караха архитектурните особености да се появяват, за да се плъзгат и да се просмукват едни в други, сякаш катедралата се прозяваше, събудена от тежкия си каменно-метален сън. Дори главите на чудовищата се присъединиха към илюзията за движение, зейналите им глави като че ли го следяха с хитрата недоброжелателност на оръдейна кула.

Това не беше илюзия.

Видя ярко проблясване от една от главите, последвано от силно потреперване и накланяне на кораба му. В шлема му писнаха аларми. По командното табло светнаха предупредителни икони. Видя как катедралата и пейзажът се наклониха заплашително на една страна и усети как корабът започна да се спуска почти неконтролируемо надолу. Двигателите работеха на пълни обороти, правейки всичко възможно да стабилизират падащото корабче, но нямаше надежда да се отдалечи от “Лейди Моруина”, още по-малко — да достигне орбита. Скорпион дърпаше ожесточено контролните лостове, опитвайки да отклони пострадалия летателен апарат от защитната система на катедралата. Усети болка в гърдите, когато приложи максимален натиск върху кормилния лост, изпъшка от усилието и прехапа долната си устна. Усети вкуса на собствената си кръв. Друга от чудовищните глави избълва червен огън към него. Корабчето подскочи и полетя дори още по-бързо надолу. Скорпион се приготви за неизбежния удар, който последва миг по-късно. Остана в съзнание, когато корабът се удари в леда, но извика от болка — безсмислен рев от гняв и възмущение. Корабът се затъркаля и най-накрая спря на едната си страна. Отворената врата се намираше отгоре и през нея се виждаше разголеното сърце на Халдора.

Скорпион изчака не по-малко от минута, преди да помръдне.

ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДЕМ

Отделението на Катедралната гвардия продължаваше да държи под око своите затворници, когато Грьолие излезе от мансардата, за да изпълни изречените шепнешком в ухото му нареждания на Куейч. Върна се с костюм с размерите на Рашмика: кървавочервен адвентистки модел, не като онзи, който бе носила по време на пътуването си с кервана.

Главният лекар пусна частите му в скута й.

— Сложи го — каза той. — Без да се бавиш. Аз не по-малко от теб искам да се разкарам от това нещо.

— Няма да ходя никъде без специалния костюм — заяви момичето, преди да погледне към майка си. — Или без приятелите си. Те идват с мен, и двамата.

— Не — отсече Куейч. — Те остават тук, поне докато ние с теб не влезем в кораба.

— Кой кораб? — попита Васко.

— Вашия, разбира се — отвърна първосвещеникът, сякаш това беше очевидно. — “Носталгия по безкрая”. Все още не знам почти нищо за него. На всичкото отгоре, изглежда, самият кораб също има мнение по всеки въпрос. Мистерии, мистерии… несъмнено с времето ще ги разрешим всичките. Знам само едно: не вярвам, че този кораб няма да реши да направи нещо глупаво, като например да се самовзриви.

— На борда му има хора — каза Васко.

— Въоръжена група от Катедралната гвардия опитва да го окупира, както е в рамката сега, докато говоря. За разлика от инфилтрирания отряд, тя ще разполага с необходимото оръжие и брони и няма да чака подкрепата на тепърва излитащи елементи. Уверявам ви, че ще прочистят кораба както трябва за броени часове, независимо какви номера ще опита да им изиграе. Докато това стане, единственото, което гарантирано ще накара кораба да не предприема нищо глупаво, е присъствието на Рашмика… извинения, на Ора. Видях как буквално се хвърли към моята рамка в мига, в който обявих намеренията си.

— Аз няма да те спася — обяви Рашмика. — С мен или без мен, смятай се за мъртъв, ако не ми дадеш сенките.

— Сенките остават тук заедно с твоите приятели.

— Това е убийство.

— Не, просто предпазливост. — Той повика с жест един от гвардейците да се приближи до кушетката. — Хейкън, дръж ги тук, докато научиш, че съм пристигнал жив и здрав в лайтхъгъра. Би трябвало да бъда там за не повече от трийсет минути, но няма да предприемаш нищо, без да съм ти казал. Разбрано?

Гвардеецът кимна.

— А ако не се свържете с нас, господин първосвещеник?

— Катедралата няма да стигне до западния край на моста през следващите четири часа. След три часа и половина можете да освободите своите затворници и да се махнете от нея. Прегрупиране на силите в рамката с кораба при първа възможност.

— А костюма, сър? — попита Хейкън.

— Оставяте го да падне в пропастта заедно с Лейди Мор. Катедралата ще отнесе със себе си своите демони, когато умре. — Сега Куейч насочи вниманието си към Грьолие, който помагаше на Рашмика с последните детайли около адвентисткия костюм. — Господин главен лекар? Случайно лекарската ви чанта да е с вас?

Грьолие го погледна скандализирано.

— Никога не излизам от дома си без нея.

— Тогава отворете я. Намерете спринцовка, съдържаща нещо мощно, като ДЕУС-Х. Това би трябвало да е достатъчно насърчаващо, не смятате ли?

— Намерете някакъв свой начин да контролирате момичето — отвърна Грьолие. — Аз тръгвам сам. Мисля, че е крайно време пътищата ни да се разделят.

— Може да поговорим за това по-късно — отвърна Куейч. — Но ми се струва, че засега вие се нуждаете от мен не по-малко, отколкото аз се нуждая от вас. Усетих, че настъпва лека криза в нашите взаимоотношения, затова накарах хората на Хейкън да извадят от строя кораба ви.

— Това не ме притеснява. Ще взема другия.

— Няма друг. Хората на Хейкън се погрижиха и за совалката на ултрите.

— В такъв случай всички сме вързани в катедралата, така ли? — попита Грьолие.

— Не. Както казах, ние отиваме в лайтхъгъра. Имайте вяра, господин главен лекар. Имайте вяра.

— Малко е късно за това — отвърна Грьолие.

Но още докато говореше, отвори лекарската си чанта и се взря в подредените в редици спринцовки.

В това време Рашмика довърши сама обличането на костюма. Нямаше шлем: засега все още не й го даваха. Тя погледна майка си, после — Васко.

— Не може да ги оставим тук. Трябва да дойдат с нас.

— Ще им бъде позволено да си тръгнат оттук, когато настъпи подходящият момент — увери я Куейч.

Рашмика усети студената спринцовка във врата си.

— Готова ли си да се размърдаш? — попита я главният лекар.

— Няма да ги оставя тук — настоя момичето.

— Ние ще се оправим — обади се Хури. — Ти тръгвай с него и прави, каквото ти казва. Сега ти си тази, която е от значение.

Рашмика си пое дълбоко въздух: приемаше това положение, тъй като знаеше, че няма друг избор.

— Да свършваме с това — каза тя.

Глаур си позволи да хвърли за последен път поглед към пулсиращата империя на „Двигателна сила”, преди да я изостави завинаги. Изпитваше несъзнателна гордост: машините работеха безупречно, макар да бяха лишени от човешка подкрепа, откакто със Сифарт бяха превъртели двата ключа в таблото за възбрана и бяха оставили “Лейди Моруина” на автоматичен режим на действие. Подобно чувство сигурно би изпитал училищният директор, ако наблюдава тайно класната стая, в която учениците, подобни на малки вдъхновени учени, продължават да учат задълбочено дори без да бъдат контролирани. С времето липсата на човешко внимание щеше да даде своето отражение: по реактора щяха да започнат да се появяват предупредителни светлинки, а турбините и свързаните с тях механизми щяха да започнат да прегряват, защото никой не ги смазва и настройва. Но това щеше да стане след още доста часове в бъдещето, много повече, отколкото оставаха на “Лейди Моруина”. Глаур вече не се вълнуваше от вероятността катедралата да прекоси моста. Беше разбрал от издайническите индикатори на главното табло за управление, че индуктивният кабел е прекъснат някъде напред. Това можеше да е станало във всяка точка от следващите сто километра, но ръководител смяната знаеше с абсолютна убеденост, че причината за прекъсването на кабела е разрушаването на моста. Не знаеше нито как, нито от кого. Най-вероятно от някоя от съперничещите катедрали, за да натрие носа на първосвещеника дори при този безразсъден опит за прославяне. Гледката несъмнено беше впечатляваща. Почти толкова впечатляваща, колкото щеше да бъде и катедралата само след няколко часа.

Обърна се с гръб към машините и заизкачва спираловидната стълба, водеща към следващото ниво на “Лейди Моруина”. Вземаше тромаво всяко стъпало, чувствайки се непохватен в костюма за спешни ситуации, който беше измъкнал от монтажната. Беше с вдигнато стъкло на шлема, но очакваше скоро да излезе на повърхността на Хела и да тръгне обратно към традиционната част от Пътя. Повечето му колеги вече бяха там: ако ходеше достатъчно бързо, несъмнено не след дълго щеше да настигне някоя от групичките. Можеше дори да вземе някое превозно средство от гаража, ако избягалите преди него не бяха използвали всичките.

Глаур наближи върха. Нещо не беше наред: изходът, който използваше обикновено, беше блокиран от метални решетки. Това беше предпазната врата. Обикновено тя беше отворена и се заключваше извънредно рядко от представители на Клоктауър при изпълнението на деликатни мисии.

Беше заключен в „Двигателна сила”.

Тръгна обратно. Имаше и други стълби, но сега вече беше сигурен, че на върха им ще намери същата преграда. Какъв смисъл имаше да блокираш един изход, ако оставиш свободни останалите?

Обзе го паника. Стисна вратата от метални пръчки и я разтърси. Тя завибрира, но никога нямаше да успее да я отвори с груба сила. Дори да имаше ключ, не можеше да го използва, тъй като от тази страна нямаше ключалка. Нуждаеше се от инструменти за рязане, за да се добере в другата част на “Лейди Моруина”.

Наложи си да се успокои: все още разполагаше с предостатъчно време. Най-вероятно беше заключен в „Двигателна сила” по погрешка, от някой, който беше помислил, че там вече няма никого и е по-добре да подсигурят мястото срещу евентуални саботажи, колкото и малка да беше вероятността да се увенчаят с успех.

Нуждаеше се само от режещи инструменти. Слава Богу, това не беше проблем. Не и в „Двигателна сила”.

Като си налагаше да запази хладнокръвие и да не се втурне през глава надолу по стълбите, ръководител смяната заслиза отново. Във въображението си вече тършуваше из работилницата и избираше най-подходящите за предстоящата си задача сечива.

ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСЕМ

От новопостроения си гарнизон в стръмните стени на рамката частите на Катедралната гвардия се втурнаха към “Носталгия по безкрая”. Този път бяха подготвени: бяха прегледали докладите от предишната атака и имаха известна представа какво да очакват. Знаеха, че навлизат в активна и враждебно настроена среда, не само заради съпротивата, която можеха да очакват от ултрите, но и защото този кораб имаше начини да отвръща на ударите им, да смазва и промушва, да дави и задушава. Всичко това обаче не се нуждаеше от обяснение, то беше проблем на някой друг, а не на тях. От интерес за задействаните части на Гвардията беше само как да отговорят подобаващо.

Сега носеха тежки огнехвъргачки, енергийни оръжия, масивни пистолети с висока степен на проникване и съоръжения за пробиване на дупки с върхове от свръхдиамант. Носеха хидравлични защитни прегради, с които да издигат стени и коридори срещу срутвания и нежелано затваряне на проходи. Носеха спрейове с втвърдяваща се при удар епоксидна смола за замразяване формата на променящи се структури. Носеха експлозиви и нервнопаралитични агенти. Носеха също така поставени извън закона нанотехнологии.

Задачата им беше същата: да превземат кораба с минимални човешки жертви. Точната интерпретация на тази заповед обаче беше оставена на командващите офицери. И уврежданията на самия кораб, макар и нежелателни, съвсем не бяха толкова сериозен проблем, както докато “Носталгия по безкрая” беше все още в орбита. Първосвещеникът беше обещал на ултрите да им върне кораба, но предвид случилото се след опита за превземане на лайтхъгъра, изглеждаше твърде невероятно корабът да напусне някога повърхността на Хела. Той може би дори беше престанал да бъде кораб.

Катедралната гвардия напредваше бързо, като неутрализираше съпротивата с максимум сила. Ултрите нито веднъж не се възползваха от предоставената им възможност да се предадат.

В такъв случай, ако “минимални човешки жертви” означаваше смъртта на всички останали членове на екипажа, значи така щеше и да стане.

Корабът охкаше край тях, докато те си проправяха път с дълбаене, сечене и горене. Той отвръщаше на техните удари като намали броя им с няколко човека, но усилията му бяха станали спорадични и неправилно насочени. И в един момент, когато по-голямата част от кораба вече беше под сигурния им контрол, те изведнъж осъзнаха, че той всъщност умира. Само че това нямаше значение: първосвещеникът се интересуваше единствено от двигателите. Останалата част беше ненужно усложнение.

Капитанът знаеше, че умира. Всяко нещо трябваше да намери покой в даден момент и след всички тези векове, всички светлинни години, всички промени, започваше да мисли, че е намерил последното си предназначение. Струваше му се, че го е знаел още преди да види рамката. Може би дори преди да се беше изтърбушил, за да спаси замразените хора, които бе докарал от Арарат и Йелоустоун. Може би го беше разбрал от мига, в който преди девет години беше намалил скоростта си, когато от междузвездното пространство се беше насочил към това място на чудеса и поклонения. Изпълваше го умора още откакто го бяха събудили от съня му в океана на Арарат и новодошлите го бяха принудили да заеме, макар и неохотно, незабавна позиция на изострено внимание и да се евакуира по-скоро оттам. Също като Клавейн, отдал се на мрачни размисли на самотния си остров, той наистина желаеше само почивка, усамотение и освобождение от собственото му неразрешено бреме от грехове. Ако не се бяха случили всички тези неща, най-вероятно щеше да остане с огромно удоволствие в онзи залив, докато ръждяса и се превърне в история, в част от географските особености на местността, без да преследва повече сам себе си със своите мисли и угризения, избледнявайки, докато се превърне в един последен, безсмислен сън за безкраен полет.

Усещаше как катедралните гвардейци навлизат в тялото му и в началото не възприемаше бурното им напредване като нещо повече от изтръпване на съответните места, но постепенно усещанията ставаха все по-неприятни — нещо като силно, неукротимо стомашно разстройство, което в крайна сметка се превърна в агония. Не можеше да определи броя им, нямаше представа дали са стотина, или повече от хиляда. Не можеше да определи какви оръжия използват срещу него, нито какви поражения му нанасят. Те изгаряха нервните му окончания и ослепяваха очите му. Оставяха безчувствени дири след себе си. Липсата на болка там, където бяха минали, липсата на каквито и да било усещания, беше най-лошото от всичко. Те изтръгваха мъртвата машинария на кораба от временната хватка на живата инфекция. Онова, в което се беше превърнал, беше хубав сън. А сега идваше неговият край.

Когато той си отидеше, когато го очистеха от чумата, всичко жизненоважно щеше да остане. Дори ако двигателите престанеха да работят, когато умът му спреше да ги контролира, хората в рамката щяха да намерят начин да ги включат отново. Щяха да накарат трупа му да работи за тях, тласкайки го в някаква конвулсивна пародия на живота. Синхронизирането на Хела с Халдора не беше работа за няколко дни, а нещо като построяване на цяла катедрала. Щяха да карат трупа му да работи, докато постигнат целта си и после, може би, щяха да поставят останките му в гробница или да го канонизират.

Гвардейците проникваха все по-дълбоко. Безчувствените участъци, които оставяха след себе си, вече не се ограничаваха с тесните, виещи се маршрути, които бяха избрали, за да проникнат в него, а се бяха разширили дотолкова, че вече поглъщаха цели области от анатомията му. Беше изпитал подобно усещане за липса, когато пусна замразените си пасажери в орбита, но тогава си бе нанесъл раните сам и се бе постарал да бъдат ограничени само в рамките на задължително необходимото. Сега вредите се правеха безразборно и липсата на чувствителност беше още по-ужасяваща. Не след дълго, може би след няколко часа, празнините щяха да погълнат всичко. И тогава той щеше да си отиде, оставяйки след себе си само автономните процеси.

Все още имаше време да действа. Ослепяваше за себе си, но собственото му тяло образуваше само миниатюрната, бляскава ядка на сферата му на съзнание. Дори сега, пристегнат в тази рамка, продължаваше да получава информация от отделните автоматични летателни апарати, които бе пуснал около Хела. Така имаше представа за всичко, ставащо на планетата, гледката му се синтезираше от отделните впечатления, изпращани от камерите.

А в търбуха си, все още неоткрити от гвардейците, пазеше трите хипометрични оръжия. Те бяха мъчително деликатни: достатъчно трудно беше да се използват при нормални условия на ускорение, камо ли сега, когато бе полегнал на една страна. Можеше само да се гадае кога щяха да реагират, ако ги задейства сега; колко време щяха да функционират, преди да направят на пух и прах както самите себе си, така и всичко наоколо.

Смяташе обаче, че най-вероятно щяха да проработят поне веднъж. Нуждаеше се само от мишена, от средство да промени ситуацията.

Гледката му към Хела промени акцента си. С усилие на волята се фокусира върху потока от информация, който включваше картина от катедралата, заснета от различни ъгли и височина. За момент усилията да сглоби всички тези движещи се, замъглени, многоспектърни образи в една триизмерна картина му се сториха задушаващо непосилни, дотолкова, че забрави за гвардейците и онова, което му причиняваха. Тогава с вътрешното си зрение, с неестествената яснота на видение, съзря “Лейди Моруина”. Усети вечно променящата се пространствена връзка с катедралата, сякаш ги оковаваше една и съща стегната желязна верига. Знаеше на какво разстояние от него се намира тя. Знаеше в коя посока се движи.

Високо върху плоската повърхност на кулата се движеха миниатюрни фигурки като задвижвани от часовников механизъм марионетки.

Бяха стигнали до площадката за приземяване на “Лейди Моруина”. Там ги очакваха два летателни апарата: онзи, с който бяха пристигнали ултрите, и червеното корабче с форма на раковина на главния лекар. И двата бяха осеяни с обгорени дупки в местата на попадение, очевидно обстрелвани от близко разстояние. Рашмика знаеше, че ако разполагаха с достатъчно време, и двата щяха да се ремонтират сами достатъчно, за да напуснат катедралата. Но онова, което им липсваше сега, беше именно време.

Грьолие притискаше силно спринцовката във външната обвивка на костюма й. Нямаше представа дали иглата бе в състояние да проникне през костюма и да стигне до кожата й, но беше сигурна, че не желае да опитва. Беше чувала за ДЕУС-Х, знаеше, на какво е способен. Възможно беше да се излекуваш и може би дори влиянието на вируса щеше да започне да избледнява след време, когато тялото й изработеше собствена имунна реакция срещу него. Но онова, за което всички бяха единодушни, щом ставаше въпрос за индоктринални вируси, беше, че проникнеха ли веднъж в кръвта ти, никога вече нямаше да си същият.

— Вижте — възкликна главният лекар жизнерадостно, сякаш сочеше някаква красива особеност на пейзажа, — лъчите от отработените газове все още се виждат. — Насочи вниманието на Рашмика към раздвояващата се сребриста светлина, напомняща магистрала на небето. — Може да говориш каквото и да е за нашия първосвещеник, но веднъж направи ли план, неизменно се придържа към него. Жалко само, че първо не го сподели с мен.

— На твое място бих се притеснила заради този кораб — отвърна тя. — На път е да създаде проблеми, даже сега. Убеден ли си, че се чувстваш в безопасност, господин главен лекар?

— Те няма да направят никакъв опит — обади се Куейч. — Прекалено голям риск има да те наранят. Затова те вземаме с нас.

За разлика от Грьолие и Рашмика, първосвещеникът беше без никакъв защитен костюм. Пак си пътуваше със своята подвижна кушетка, около която сега се беше появил прозрачен мехур, осигуряващ необходимата защита. Чуваха гласа му през високоговорителчетата в каските си: той звучеше пискливо и сухо както винаги.

— Не можем всички да се поберем в моя кораб — заяви Грьолие. — И определено няма да рискувам да влизам в тяхната совалка. Не знаем какви капани може да има в нея.

— Не се безпокой — каза Куейч. — Помислил съм за това.

Заля ги ярка светлина. Въпреки че главният лекар я държеше, Ора погледна към нея. Трети кораб, който не беше виждала досега, се носеше във въздуха покрай перилата на площадката. Беше издължен и тесен, като стрела. Стоеше прав, балансирайки със скоростта. Откъде ли беше дошъл? Рашмика беше сигурна, че щеше да забележи, ако друг кораб се беше приближил до катедралата от която и да е посока.

— Бил е там през цялото време — обади се Куейч, сякаш прочел мислите й, — вграден в архитектурата под нас. Знаех, че един ден ще ми потрябва.

Едва сега тя забеляза, че той има нещо в скута си: нещо като портативно командно табло. Върховете на костеливите му пръсти се плъзгаха по него, като дланта на спиритуалист по дъска с изписани отгоре й букви и цифри.

— Твоят кораб ли? — попита Рашмика.

— Това е “Доминатрикс” — възкликна Грьолие, сякаш името трябваше да й говори нещо. — Корабът, с който той дойде на Хела. Същият, който го спаси, когато си навлече неприятности, защото си пъхаше носа там, където не му беше работата.

— Както виждаш, той има своята история — додаде първосвещеникът. — Е, да се качваме. Нямаме време да стоим и да му се възхищаваме. Казах на Хейкън, че ще бъдем в лайтхъгъра до половин час. Искам да бъда там, когато гвардейците го обявят за изчистен.

— Никога няма да превземеш “Безкрая” — заяви Рашмика.

Отстрани на кораба се отвори врата, точно на нивото на площадката. Куейч насочи кушетката си към нея, явно с намерението да се качи пръв. Рашмика усети, че я обземат неприятни тръпки — дали все пак нямаше да тръгне без тях? Сега вече всичко й се струваше възможно: нищо чудно всичките му приказки за вземането й на борда на кораба като застраховка да бяха лъжа. Както бе заявил сам, действително приключваше една епоха и започваше друга. На старата лоялност — и вероятно и логика — вече не можеше да се разчита.

— Изчакай ни — извика Грьолие.

— Разбира се, че ще ви изчакам! Кой друг ще ме поддържа жив?

Но корабът се отклони от площадката за кацане и помежду им се образува празнина от около един метър. Рашмика видя как пръстите на първосвещеника се плъзгат с родена от паниката бързина по контролните бутони. Стабилизиращите струи от чакащия кораб се разбягаха в различни посоки, подобни на поръбено в пурпурно огнени рапири, всяка от които траеше около една секунда.

Глаур стигна в работилницата. Тя представляваше истинска съкровищница на инструменти за осигуряване на бягство, блестящи от чистота и спретнато подредени. С тази апаратура можеше да си проправи път при всякакви условия. Единственият му проблем беше пренасянето им нагоре по спираловидната стълба до заключената врата. Освен това щеше да се нуждае от пространство, за да ги използва безопасно, без да се нарани, но тази задача съвсем не беше толкова лесноосъществима на тясното, спираловидно виещо се стълбище. Заоглежда внимателно инструментите, имайки предвид всички тези ограничения. Изборът беше достатъчно богат дори при тези обстоятелства, просто щеше да има нужда от малко повече време. Скритите му в ръкавиците ръце се поколебаха над един инструмент, после се преместиха над друг. Трябваше да направи разумно избора си: последното му желание беше да се налага да слиза отново по стълбите, особено облечен в този костюм.

Погледна назад. Сега, когато му беше дошла идеята да си проправи път навън с някой от режещите инструменти, се сети, че всъщност изобщо не е необходимо да изкачва стълбите. Единствената му цел беше да се махне колкото се може по-бързо от “Лейди Моруина”: нямаше вещи, които си заслужаваше да взима, нито любими хора, които да търси и да спасява, А сега, след като помисли както трябва, се убеди, че няма никакъв смисъл да търси превозно средство в гаража — вероятността да бе останало някое от тях беше нищожно малка.

Можеше да си проправи път направо оттук, веднага.

Глаур взе избраните от него инструменти и се запъти към един от прозрачните панели в пода. Оттам до земята имаше двайсетина метра, но това разстояние беше значително по-лесно преодолимо, отколкото ако се качеше едно ниво по-горе. Лесно можеше да среже стъклото и решетката на отвора, оставаше само да намери начин да стигне до земята.

Върна се в работилницата и намери макара навит кабел. Някъде трябваше да има и въже, но сега нямаше време да го търси. Кабелът също щеше да свърши работа. Нямаше да иска кой знае какво от него, не и при гравитацията на Хела.

Глаур се върна при прозореца в пода и се заоглежда за най-близката солидна машина. Спря се на подпората на едно от мостчетата, захваната здраво за пода. Имаше предостатъчно кабел, за да стигне до нея.

Уви кабела около подпората, после се върна към стъкления панел. Единият край на кабела образува удобна примка: разкопча колана на костюма си, прекара единия му край през примката и го закопча отново. Прецени, че кабелът ще стигне да го свали на три-четири метра от земята. Цялата тази недодяланост дразнеше инженерната му чувствителност, но пък не искаше да остане на борда на обречената катедрала нито миг повече от абсолютно необходимото.

Затвори лицевата плочка на каската и се увери, че въздухът се движи правилно. После седна на пода, така че стъкленият панел да остане между краката му, и включи резачката. Заби ослепителния връх на лъча в стъклото и почти веднага видя студената струя на излизащ газ от другата страна на панела. Съвсем скоро щеше да настъпи истинска вихрушка, причинена от изсмукването на въздуха в цялата зала. Това щеше да предизвика тревога и предназначените за подобна ситуация капаци щяха да запечатат останалата част на катедралата, но ако в нея все още имаше някой, той сигурно беше на път да излезе всеки момент. Глаур нямаше да се учуди, ако беше последният човек на борда на “Лейди Моруина”. Тази мисъл го развълнува: никога не беше очаквал съдбата да отдаде такова значение на живота му.

Продължи да реже, мислейки за историите, които щеше да разказва.

ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТ

Катедралната гвардия беше приключила с прочистването на цял участък от “Носталгия по безкрая”. Телата на мъртвите ултри лежаха край тях, от раните им се вдигаше пушек. Имаше двама-трима пострадали гвардейци, но техният брой беше незначителен в сравнение с жертвите от екипажа.

Гвардейците се провираха между труповете и ги мушкаха с вишневочервените дула на пушките си. Аплиците по стените на коридорите хвърляха тържествена охреножълта светлина върху нападалите. Жертвите не изглеждаха по привичния за ултрите начин. Повечето нямаха вид на аугментирани: аутопсията може би щеше да разкрие наличието на импланти, но не се виждаха почти никакви от характерните за екипажите от ултри ярки механични части. Повечето от тях всъщност имаха вид на чистокръвни хора, също като гвардейците. Единствената разлика беше, че сред мъртвите имаше необичайно голям брой прасета. Гвардейците мушкаха и оглеждаха прасетата с особено голям интерес: те бяха рядкост на Хела. Какво правеха те с тези хора, защо се биеха заедно с тях, често и в същите униформи? Това беше поредната мистерия. Още един проблем, за който да се тревожи някой друг.

— Може би ще намерим Скорпион — каза един от офицерите на своя колега.

— Скорпион ли?

— Прасето, което ръководило нещата, когато хората на Сифарт се качили на борда. Казват, че има специална награда за онзи, който изнесе тялото му от кораба. Трудно може да бъде пропуснато: Сифарт го набоде — тук и тук.

И посочи ключиците си.

Другият офицер ритна едно от прасетата, за да го обърне с лицето нагоре, благодарен за шлема, който го предпазваше от характерната за всяко клане миризма.

— Нека тогава да се оглеждаме.

Светлините на стената избледняха. Гвардеецът крачеше сред телата, единствено луминесцентните обозначения на шлемовете им разкъсваха мрака. Друга част от кораба трябва да беше умряла; истинско чудо беше всъщност, че бяха имали осветление толкова дълго.

В този момент лампите светнаха отново, сякаш за да се подиграят на заключението му.

Нещо не беше наред.

— Корабът губи контрол — обяви Куейч. — Не би трябвало да става така.

Частният му кораб се приближи още до площадката. Разстоянието до нея беше вече само няколко сантиметра.

— Не — възкликна неочаквано настоятелно Грьолие. — Не рискувай. Очевидно нещо не е както трябва…

Но първосвещеникът беше видял своя миг. Ускори движението на кушетката си към чакащата херметична камера, увеличавайки скоростта й до краен предел. В продължение на един безкрайно проточил се миг летателният апарат не помръдна. Изглеждаше, че Куейч все пак ще се справи, дори да трябва да прекоси празно пространство с ширината на човешка длан. Но в този момент “Доминатрикс” отскочи отново рязко назад, а от двигателите му избликнаха хаотични пламъци. Пролуката се разшири: сега беше значително по-голяма от десетина сантиметра, по-скоро около метър. Куейч започна да забавя, осъзнал грешката си. Ръцете му се щураха като заблудени демони по контролното табло. Но пролуката се разширяваше, а кушетката му нямаше да спре навреме.

“Доминатрикс” се намираше вече на пет-шест метра от площадката за приземяване, все така правейки отчаяни опити да се ориентира. Започна да се върти и измести отворения вход на херметичната камера така, че сега не го виждаха.

Но това вече нямаше значение. Първосвещеникът изпищя. Кушетката му мина от другата страна на ръба.

— Глупак — каза Грьолие, преди писъкът на Куейч да бе заглъхнал.

Рашмика погледна към кораба. Беше обърнал задната си част отново така, че да я виждат. Сега най-накрая забелязаха, че е ужасно пострадал и гладкостта на корпуса му беше нарушена от поредица странни рани. Бяха отвори със съвършена форма на кръг, които разкриваха почти сферичния интериор, образуван от лъскавия, чист метал на срязани повърхности. Все едно по корпуса бяха излезли мехури и след пукването си бяха оставили математически точни отвори.

— Нещо го е атакувало — промълви главният лекар.

Корабът се сниши назад, губейки височина, опитите му да коригира позицията си ставаха все по-трескави и неефективни.

— Залегни — извика Грьолие.

Блъсна я върху палубата и в същия миг се хвърли на пода до нея. Прилепи се до земята колкото може по-плътно, принуждавайки с едната си ръка Рашмика да направи същото.

— Какво… — започна тя.

— Затвори очи.

Предупреждението дойде с частица от секундата по-късно. Тя улови началото на взрива, причинен от сгромолясването на кораба върху повърхността на Хела. Блясъкът проникна през клепачите й; светлината беше като нагорещена игла, забита в оптичния й нерв. Усети с цялото си тяло как структурата на катедралата се разтресе.

Когато вихрушката, причинена от излизащия въздух, се преустанови, Глаур реши, че вече е безопасно да се измъкне навън. Беше направил дупка с размерите на човек в стъкления панел и в предпазната решетка под него. Отдолу се простираше вакуум, а двайсетина метра по-ниско се точеше безкрайната повърхност на Хела.

Провери за пореден път импровизираното въже, на което след малко щеше да повери живота си, после промуши долната половина на тялото си в дупката и провеси крака. Ръбовете на стъклото бяха гладки там, където се беше разтопило, така че нямаше опасност да срежат костюма му. Той се поколеба за миг така, горната половина на тялото му все още в „Двигателна сила”, а долната — провесена в празното пространство. Това беше последният момент, когато все още можеше да промени решението си. После се отблъсна смело и временно стана безтегловен. Пада за около една секунда, запазвайки единствено отпечатъка от замъглената машинария, между чиито части се движеше. Последва рязко дърпане нагоре, когато кабелът спря падането му. Коланът се впи в кръста му и той спря по гръб, с глава и рамене под лек ъгъл спрямо земята.

Погледна надолу: четири, може би — пет метра. Земята се плъзгаше под него. Беше се застопорил по-далеч от нея, отколкото бе предполагал; приземяването несъмнено щеше да го остави без въздух, но пак щеше да бъде в състояние да се поотупа и да стане. Дори ако паднеше, катедралата просто щеше да премине над тялото му, без да го нарани: огромните плочи под крачещите й стъпала бяха подредени на редици от двете му страни. Едната редица щеше да мине много по-близо до него от другата, но пак щеше да е достатъчно далеч, за да има причини да се притеснява от този факт.

Вливането на колана започваше да му причинява силен дискомфорт. “Сега или никога” — каза си Глаур. Протегна се, за да се освободи от кабела, и внезапно полетя надолу.

Удари се в леда. Получи се лошо — никога досега не беше падал от такава височина — но пое основния удар с гърба и след като полежа около минута, събра сили да се претърколи по корем и реши да се изправи. Долната част на “Лейди Моруина”, изпълнена със сложна машинария, продължаваше да се носи над него като небе, покрито с ъгловати облаци.

Глаур се изправи. С облекчение установи, че нито един от крайниците му не е счупен. Падането не беше увредило и запасите му от въздух: всички индикатори в шлема бяха зелени. Костюмът щеше да му осигури въздух за още трийсет часа усилена физическа дейност. И слава Богу: щеше да му се наложи да измине доста разстояние от Пътя, докато срещне други бегълци или спасителен отряд, изпратен от друга катедрала. Нямаше гаранция, че това щеше да се случи през следващите трийсет часа, за които имаше въздух, но предпочиташе да направи някакъв опит да се спаси, отколкото да стои в “Лейди Моруина” в очакване на падането й в пропастта.

Глаур се готвеше да тръгне, когато откъм най-близката редица метални крака на катедралата се появи някаква фигура в скафандър. Фигурата се затича към него… всъщност това беше по-скоро концентрирано крачене, отколкото спринтиране. Ръководителят на смяната се засмя неволно: имаше нещо комично в начина, по който се движеше тази детинска форма. Прерови паметта си за обитателите на “Лейди Моруина”, питайки се кое ли може да е това подобно на джудже създание и какво би могло да иска от него.

Тогава зърна проблясването на нож в странната двупръста ръкавица на фигурата, нож, който вибрираше и трепкаше, сякаш не можеше да реши каква форма иска да има, и внезапно от чувството му за хумор не остана и помен.

— Притеснявах се да не стане точно така — рече Грьолие. — Добре ли си? Можеш ли да виждаш?

— Така мисля — отвърна тя.

Беше замаяна от взрива на кораба на първосвещеника, но все още не беше изгубила способността си да действа.

— Тогава се изправи. Нямаме много време.

Рашмика усети отново натиска на спринцовката към външния слой на костюма си.

— Куейч грешеше — произнесе тя. — Ти никога не си бил безопасен.

— Млъквай и тръгвай.

Корабът трябва да беше усетил присъствието му Червеният летателен апарат с форма на раковина премигна с две зелени лампички в знак, че го е познал. От едната му страна се отвори малка врата.

— Влизай — каза главният лекар.

— Корабът ти не е в добро състояние — възпротиви се момичето. — Не чу ли какво каза Куейч? Накарал е хората си да стрелят по него.

— Затова пък не се налага да ни превози далеч. За начало е достатъчно да се махнем от тази катедрала.

— И после къде ще ходим, при условие че корабът ти успее да излети? Със сигурност не в лайтхъгъра?

— Това беше планът на Куейч, а не моят.

— И къде все пак?

— Ще измисля нещо. Знам много места на тази планета, където човек може да се скрие.

— Не е задължително да ме водиш със себе си.

— Ти си полезна, мис Елс, прекалено полезна, за да те захвърля току-така. Разбираш това, нали?

— Пусни ме. Пусни ме да се върна и да спася майка си. Вече не съм ти нужна. — Тя кимна към чакащия го кораб. — Тръгвай с него и те ще решат, че съм с теб. Няма да те атакуват.

— Малко е рисковано — отвърна Грьолие.

— Моля… остави ме да я спася.

Той направи крачка към чакащия кораб, после спря. Сякаш си бе спомнил нещо забравено, нещо, заради което трябваше да се върне обратно в “Лейди Моруина”.

Вместо това просто я изгледа и издаде ужасяващ звук.

— Господин главен лекар? — извика Рашмика.

Натискът от иглата беше изчезнал. Спринцовката падна на палубата сред пълна тишина. Грьолие потрепери, после се отпусна на колене. Издаде пак същия звук: нещо като болезнено гъргорене, което тя се надяваше да не чуе никога повече.

Изправи се, все още не се чувстваше стабилна. Не знаеше дали беше следствие от експлозията или от отпускането след страха, преживян заради притиснатата толкова дълго във врата й спринцовка.

— Грьолие? — повика го тихичко тя.

Но той не отговори. Рашмика сведе погледа си към него и осъзна, че нещата при него съвсем не са обещаващи. Костюмът му се бе вдлъбнал навътре в коремната област, сякаш цяла част от намиращата се в него плът беше отнесена.

Рашмика се пресегна надолу и затършува из вещите на главния лекар, докато откри ключа за Клоктауър. Изправи се, отстъпи назад от тялото и видя как сфери от небитие просто отхапваха парчета от него, то сякаш се разпадаше, докато не остана нищо друго, освен подобие на замръзнали празнини.

— Благодаря ти, Капитане — промълви Рашмика, без всъщност да знае защо.

Погледна напред, към прекъснатия мост. Вече наистина не оставаше много време.

Рашмика взе един асансьор надолу в „Лейди Моруина” и затвори очи, за да избегне многоцветната светлина, преминаваща през витражите. Опитваше се да се концентрира. Мислите препускаха из главата на Куейч беше мъртъв, главният лекар беше мъртъв. Първосвещеникът беше казал на гвардейците да не пускат никого, преди той да е стигнал до лайтхъгъра или трийсет минути преди катедралата да доближи западния край на разбития мост. А специалният костюм трябваше да остане на борда й: беше го заявил съвсем ясно. Костюмът обаче беше тежък и неудобен за носене: дори да успееха да убедят охраната да им позволи да го изнесат, излизането от катедралата щеше да им отнеме повече от трийсет минути. Нищо чудно за тази цел да им трябваха дори повече часове от тези, които ги деляха от неминуемото й сгромолясване в пропастта.

Може би беше настъпил моментът да сключи сделка със сенките, тук и сега. Те несъмнено също виждаха, че тя няма друг избор, че няма как да спаси пратеника им. Беше направила всичко по силите си, нали така? Ако разполагаха с информация за онова, което Рашмика и нейните съюзници трябваше да сторят, за да дадат възможност на другите сенки да преминат в тази част на цялото, тогава нямаше да изгубят нещо, ако й я разкриеха сега.

Асансьорът спря с дрънчене. Рашмика дръпна предпазливо встрани решетестата врата. Сега трябваше да извърви отново пътя, по който беше минала преди малко с първосвещеника и главния лекар. После трябваше да намери другия асансьор, който да я отведе до високите нива на Клоктауър. И същевременно трябваше да избягва всякакъв контакт с останалите елементи от Катедралната гвардия.

Излезе от асансьора. Вдигна визьора, за да спести въздуха на костюма за времето, когато наистина щеше да има нужда от него. Никога досега не беше виждала катедралата така спокойна и безмълвна. Пак чуваше шума от усилията на двигателите, но дори той сега й се стори приглушен. Нямаше го хорът, издигнатите в молитвен екстаз гласове или тържествената процесия от стъпки.

Пулсът й се ускори. Катедралата вече беше напусната. Катедралната гвардия най-вероятно също си бе тръгнала по време на събитията на площадката за приземяване. Ако беше наистина така, оставаше само да намери майка си и Васко и да се надява специалният костюм все още да е в настроение за общуване.

Ориентираше се с помощта на шарките на витражите. Но едва се бе запътила към Клоктауър, когато двама гвардейци се появиха от една пристройка и насочиха оръжието си към нея. Бяха с каски, със свалени визьори, с развяващи се розови пера.

— Моля ви — каза Рашмика, — пуснете ме. Искам само да стигна до приятелите си.

— Стой където си — каза единият от гвардейците, като се прицели в премигващите светлинки на животоподдържащото съоръжение на скафандъра й. После кимна към партньора си. — Дръж я на мушка.

Вторият, без да помръдва насочения си към нея пистолет, се пресегна към нещо на колана си.

— Първосвещеникът е мъртъв — обяви момичето. — Катедралата съвсем скоро ще се разбие на парчета. Трябва да се махате оттук, веднага, докато все още можете.

— Имаме заповеди — отвърна гвардеецът, а в това време неговият колега я блъсна към една голяма каменна плоча в стената.

— Не разбирате ли? — настоя Рашмика. — Вече всичко свърши. Всичко се промени. Заповедта няма значение.

— Завържи я. И ако можеш, я накарай да млъкне, ама го направи добре.

И той се пресегна, за да свали визьора й. Рашмика понечи да протестира, искаше й се да се съпротивлява, но знаеше, че няма сили да го направи. В този момент видя, че нещо се промъква в полумрака зад гвардееца, който държеше пистолета.

С периферното си зрение забеляза блясъка на острие. Гвардеецът издаде гърлен звук, пистолетът му падна на пода.

Другият отскочи от момичето и опита да насочи оръжието си към новодошлия. Рашмика го срита, ботушът й се заби в коляното му. Той се олюля назад към стената, като все още опитваше да се прицели. Облеченото в скафандър прасе измина делящото го от него разстояние, плъзна сребърното острие на ножа си в корема му и с едно плавно движение го прокара нагоре към гръдната кост.

Скорпион спря ножа и го пъхна обратно в калъфа му. Настойчиво, но меко побутна Рашмика към потъналия в тъмнина участък, откъдето се беше появил, и двамата клекнаха един срещу друг.

Тя вдигна отново визьора си, изненадана от насеченото си дишане.

— Благодаря, Скорп.

— Знаеш кой съм? След цялото това време?

— Ти остави своя отпечатък — успя да отвърне тя между отделните мъчителни поемания на въздух. Пресегна се и докосна дланта му. — Благодаря ти, че дойде.

— Трябваше да се отбия, а?

Момичето изчака дишането му да се нормализира.

— Скорп… ти ли направи това с моста?

— Оставих си запазената марка на него, нали? — Той вдигна визьора си и се усмихна. — Да. Как иначе можех да ги накарам да спрат този абсурд?

— Разбирам — промълви тя. — Идеята беше добра. Жалко за моста, но…

— Но?

— Катедралата не може да спре, Скорп. Тя ще продължи до края.

Той явно прие тази информация като дребно пренастройване на досегашния си възглед за ситуацията.

— Тогава по-добре да се махаме оттук колкото се може по-скоро. Къде са другите?

— Горе в Клоктауър, в мансардата на първосвещеника. Под охрана.

— Ще ги измъкнем — увери я той. — Вярвай ми.

— Ами костюма, Скорп? Това, заради което изминах целия този път?

— Ще трябва да поговорим по този въпрос — отговори той.

ПЕТДЕСЕТ

Изкачваха се с асансьора към мансардата, а слязлото ниско към хоризонта слънце изпращаше разноцветна светлина, която играеше по лицата им.

Скорпион бръкна в джоба на костюма си.

— Рьомонтоар ми даде това — рече той.

Рашмика взе парчето от раковина, огледа го внимателно, с критичния поглед на човек, който е свикнал да живее сред разкопки, фосили и кости и знае, че всяка драскотина може да каже безкрайно много неща — както верни, така и фалшиви.

— Не ми говори нищо — заяви най-сетне тя.

Той й разказа всичко, научено от Рьомонтоар, всичко, което Рьомонтоар беше отгатнал или предположил.

— Ние не сме сами в това — завърши Скорпион. — Там има още някой. Дори нямаме име за тях. Знаем за тях само покрай останки като тази тук.

— И сте ги намирали в Арарат?

— Във и около Арарат. И другаде, можеш да бъдеш сигурна в това. Които и да са, явно са тук много отдавна. Те са умни, Ора. — Използваше умишлено истинското й име. — Трябва да са умни, след като са успели да оцелеят толкова дълго въпреки инхибиторите.

— Не разбирам какво общо имат с нас.

— Може би нищо. А може би всичко. Зависи от това какво се е случило със скътлърите. Ето тук идва ред за теб, струва ми се.

— Всички знаят какво се е случило със скътлърите — отвърна тя с изненадващо равен глас.

— И то е?

— Били са унищожени от инхибиторите.

Той се взря в цветните отблясъци върху лицето й. Изглеждаше сияйна и опасна, като ангел на отмъщението на някоя от рисунките в еретично евангелие.

— А ти какво мислиш?

— Не мисля, че инхибиторите имат нещо общо с унищожението на скътлърите. Никога не съм го мислила, поне не и откакто започнах да се интересувам от този въпрос. Това не ми приличаше на почерка на инхибиторите. Прекалено много беше останало. Унищожението беше радикално, не ме разбирай неправилно, но не достатъчно радикално. — Рашмика направи пауза, сведе лице, сякаш смутена. — Точно на това беше посветена моята книга, върху която работех, докато живеех в полупустинните земи. В нея излагах хипотезата си и я подкрепях със събраната информация.

— Никой нямаше да те чуе — каза Скорпион. — Но ако това може да те утеши, аз смятам, че си права. Въпросът е: какво общо имат сенките с всичко това?

— Не знам.

— Когато дойдохме тук, мислехме, че няма да е трудно. Доказателствата сочеха към едно заключение: че скътлърите са унищожени от инхибиторите.

— Така ми каза и специалният костюм. Скътлърите построили механизма, чрез който да получават сигнали от сенките. Но не предприели крайната стъпка: не дали възможност на сенките да пресекат границата между нашите светове, за да им помогнат.

— А сега ние имаме шанса да не допуснем същата грешка — довърши Скорпион.

— Да — съгласи се Рашмика, макар да й се струваше, че усеща капан във всичко това. — Ти обаче не мислиш, че би трябвало да го направим, нали?

— Мисля, че грешката на скътлърите е била друга: че са осъществили контакт със сенките — отвърна прасето.

Рашмика поклати глава.

— Сенките не са унищожили скътлърите. Това няма никакъв смисъл. Знаем, че са поне толкова силни, колкото инхибиторите. Не биха оставили тук следа след себе си. А ако са прекосили границата между двата свята, защо пак ще се молят да им дадем шанса да го направят?

— Точно така — каза Скорпион.

— Точно така ли? — повтори думите му Рашмика.

— Скътлърите не са унищожени от инхибиторите — отговори той. — Нито от сенките. Унищожени са от създателите на този материал, напомнящ парче от раковина.

Тя побърза да му го върне, сякаш внезапно бе започнало да пари пръстите й.

— Имаш ли доказателство за това, Скорп?

— Никакво. Но ако се поразровим из Хела, искам да кажа да се поразровим както трябва, няма да се изненадам, ако в крайна сметка се натъкнем на нещо подобно. Само едно парче ще бъде достатъчно. Разбира се, има и друг начин да тестваме моята теория.

Момичето разтърси глава, сякаш се опитваше да проясни мислите си.

— Но какво са направили скътлърите, че да бъдат премахнати?

— Взели са неправилното решение.

— И то е?

— Преговаряли са със сенките. Това е бил тестът, Ора, това са чакали създателите на въпросния материал. Знаели са, че единственото, което скътлърите не трябва да направят, е да отворят вратата към сенките. Не можеш да победиш врага, като сключиш сделка с нещо още по-лошо от него. По-добре да се погрижим да не допуснем същата грешка.

— По всичко личи, че създателите на този материал с нищо не са по-добри от сенките… или от инхибиторите.

— Не казвам, че трябва да скочим в леглото с тях, а само, че може би трябва да ги вземем предвид. Те са тук, Ора, в тази система. Фактът, че ние не можем да ги видим, не означава, че не наблюдават всеки наш ход.

Асансьорът се изкачва в тишина още няколко секунди. Най-сетне Рашмика каза:

— Ти всъщност изобщо не си дошъл за специалния костюм, нали?

— Имах непредубедено съзнание — отвърна той.

— А сега?

— Ти ми помогна да взема окончателно решение. Този костюм няма да излиза от „Лейди Моруина”

— Значи първосвещеник Куейч е бил прав — промълви момичето. — Той все повтаряше, че костюмът е пълен с демони.

Асансьорът започна да забавя ход. Скорпион върна наподобяващото раковина парче в кесийката на колана си, после измъкна ножа на Клавейн.

— Стой тук — рече той. — Ако не се появя от тази стая до две минути, слез с асансьора долу. И после се махай по най-бързия начин от тази катедрала.

Четиримата стояха на леда: Рашмика и нейната майка, Васко и прасето. Бяха се движили след “Лейди Моруина”, след като слязоха от нея, докато тя продължаваше пътуването си към стърчащия от скалите остатък от моста. Всъщност вече се намираха точно на тази част на моста, на цял километър от скалната стена.

Твърде невероятно беше в катедралата да беше останала жива душа, но Скорпион се беше примирил, че никога няма да го разбере със сигурност. Беше прегледал основните помещения за оцелели, но несъмнено съществуваха десетки скришни места, които никога не би открил. Все пак беше достатъчно, че опита. Дори това беше повече, отколкото можеше да се очаква от него в това изнемощяло състояние.

В други отношения почти нищо във връзка с “Лейди Моруина” не се беше променило. Долните нива бяха обезвъздушени, както установи, като се качи на борда на катедралата по кабела, който техникът беше спуснал от машинната зала. Големите машини обаче явно работеха еднакво добре както при наличие на въздух, така и във вакуум: структурата продължаваше да напредва без никакво колебание и подсистемите за генериране на електричество не бяха засегнати. Високо в мансардата на Клоктауър все още светеше. Но никой не се движеше вътре, нито зад който и да било от другите прозорци на движещата се сграда.

— Колко остава? — попита Скорпион.

— Двеста метра — отвърна Васко, — доколкото мога да преценя.

— Петнайсет минути — доуточни Рашмика. — Тогава първата й половина ще се озове във въздуха… стига останалата част от моста да я удържи дотам.

— Мисля, че ще издържи — призна Скорпион. — Мисля, че щеше да издържи цялото разстояние, честно казано.

— Щеше да си заслужава да го види човек — обади се Хури.

— Вероятно никога няма да разберем какво е направило моста — рече Васко.

Край него един от огромните крака беше повдигнат във въздуха от сложната машинария от подпори. Кракът се придвижи напред, после се спусна безшумно върху леда.

Скорпион се сети за съобщението, което бе получил чрез костюма си.

— Една от мистериите на живота — каза той. — Но не са били скътлърите. Можем да бъдем сигурни в това

— Не са те — съгласи се Рашмика. — В никакъв случай. Те никога не биха оставили след себе си нещо толкова прелестно.

— Не е прекалено късно — заяви Васко.

Скорпион се обърна към него и улови изкривеното отражение на собственото си лице в шлема му

— Не е прекалено късно за какво, синко?

— Да се върнем вътре в нея. Петнайсет минути. Да речем — дванайсет-тринайсет за по-сигурно. Бих могъл да стигна до мансардата навреме.

— И да пренесеш костюма надолу по стълбите? — попита Хури. — Защото няма да се побере в асансьора.

— Бих могъл да счупя прозореца на асансьора. Двамата заедно сигурно ще успеем да избутаме костюма навън през него.

— Мислех, че идеята е да го спасите — рече Скорпион.

— Падането от мансардата върху леда е много по-малко, отколкото от моста до дъното на пропастта — отвърна Рашмика. — Той сигурно ще оцелее, с някоя и друга повреда.

— Дванайсет минути за по-безопасно — додаде Хури.

— Все още мога да го направя — настоя Васко. — Ами ти, Скорп? Ще се справиш ли, ако се наложи?

— Вероятно, ако не бях планирал нищо друго за остатъка от живота си.

— В такъв случай приемем това за “не”.

— Вече взехме решение, Васко. Там откъдето съм, обикновено се придържаме към решенията си.

Васко изви врат, за да види най-високите точки на “Лейди Моруина”. Скорпион се улови, че прави същото, макар да му се завиваше свят, като гледаше нагоре. На фона на неподвижните звезди над Хела почти не личеше катедралата да се движи. Проблемът обаче не бяха неподвижните звезди, а новите ярки двайсет звезди, образуващи неравна огърлица около планетата. “Те не могат да стоят вечно там” — помисли си Скорпион. Капитанът беше постъпил правилно, защитавайки замразените си пасажери от несигурността на рамката, макар това да бе равносилно на самоубийство. Рано или късно обаче някой трябваше да направи нещо за тези осемнайсет хиляди спящи души.

“Това не е мой проблем” — рече си Скорпион. За него щеше да се погрижи някой друг.

— Не мислех, че ще стигна дотук — промълви под носа си той.

— Скорп? — възкликна Хури.

— Нищо — поклати глава той. — Просто се питах какво, по дяволите, прави едно петдесетгодишно прасе толкова далече от дома си.

— Променя хода на събитията — отвърна Хури. — Както винаги сме знаели, че ще направиш.

— Тя е права — съгласи се Рашмика. — Благодаря ти, Скорпион. Не беше длъжен да направиш това, което стори. Никога няма да го забравя.

“И аз никога няма да забравя виковете на приятеля си, когато дълбаех в него с онзи скалпел” — помисли си Скорпион. Но какъв избор бе имал? Клавейн не го беше обвинил. Нещо повече, беше направил всичко, зависещо от него, за да го освободи от всякакво чувство за вина. Предстоеше му да умре по ужасен начин, но единственото, което го интересуваше, беше как спести на приятеля си отрицателните емоции. Защо не можеше да почете паметта на Клавейн, като пуснеше омразата от душата си? Просто се беше озовал на неподходящото място в неподходящия момент. Вината не беше негова. Както не беше и на Клавейн. И най-сигурно от всичко — не беше на Ора.

— Скорп? — попита тя.

— Радвам се, че си в безопасност — рече той.

Хури го прегърна през рамото.

— Радвам се, че и ти успя да се справиш, Скорп. Благодаря ти, че се върна заради всички нас.

— Едно прасе трябва да… — каза той.

Наблюдаваха мълчаливо как катедралата топи разстоянието, което я дели от ръба на моста. Беше се движила в продължение на повече от век, без нито веднъж да изгуби безкрайното надбягване с Халдора. Една трета от метъра за секунда, всяка секунда от всеки ден, всеки ден от всяка година. И сега същата часовникова неизбежност я изпращаше към гибелта й.

— Скорп — обади се Рашмика, нарушавайки магията, — добре, ще унищожим костюма, но какво ще правим с машинарията в Халдора? Тя си стои все така там. И все така е в състояние да ги пропусне дотук.

— Ако имахме още едно оръжие от оръжейната… — промълви Хури.

— Ако желанията бяха коне — отвърна Скорпион. Тропна няколко пъти с крака, за да се стопли. Нещо не беше наред, но дали с костюма или с него самия, засега не знаеше. — Виж, ще намерим начин да я унищожим или поне да преустановим дейността й. Или пък те ще ни покажат какво да направим.

— Кои? — попита Хури.

— Онези, които все още не сме срещнали. Ако са някъде там, можете да разчитате, че ще ги срещнете. Те наблюдават и чакат, като си водят бележки.

— Ами ако се лъжем? — възкликна Хури. — Ами ако наблюдават, за да разберат дали сме достатъчно умни, за да установим контакт със сенките? Ами ако това е правилната постъпка?

— В такъв случай сме добавили още един враг към списъка — отговори Скорпион. — А ако се случи…

— Да?

— Това няма да е краят на света. Повярвай ми: аз лично събирам врагове от първата глътка въздух, която съм поел.

Никой не каза нищо в продължение на още една минута. “Лейди Моруина” продължаваше да се приближава към забравата. Двете огнени дири на “Носталгия по безкрая” продължаваха да разсичат небето, като първите неуверени драски в изобразяването на ново съзвездие.

— С две думи, искаш да кажеш, че би трябвало просто да правим това, което смятаме за правилно — обади се Васко, — дори на тях да не им хареса.

— Горе-долу. Разбира се, то може и наистина да е правилното. Всичко зависи от това какво се е случило със скътлърите.

— Те определено са ядосали някого — отсъди Хури.

— Абсолютно вярно — каза през смях Скорпион. — От същата кръвна група като мен. С тях щяхме да се разбираме приказно.

Не можеше да се сдържи. “Ето ме — мислеше се той, — сериозно ранен, най-вероятно по-скоро мъртъв, отколкото жив, загубил в един ден и кораба, и някои от най-добрите си приятели. Току-що си проправих пътя в една катедрала с цената на убийството на всеки, имал дързостта да ми се изпречи. Всеки момент ще стана свидетел на разрушаването на нещо, което може би — само може би — е най-важното откритие в човешката история, единственото, способно да застане между нас и инхибиторите. А аз стоя тук и се смея, сякаш единственият залог е една приятна нощ навън.

Типично прасе — заключи той. — Никакво чувство за перспектива.” Понякога, от време на време, беше най-благодарен именно за тази своя особеност.

Прекалено голямата перспектива често се оказваше не чак толкова полезна.

— Скорп? — обади се Хури. — Имаш ли против да те питам нещо, преди да бъдем разделени отново?

— Не знам — каза той. — Питай и ще разбереш.

— Защо спаси совалката, онази от “Уайлд Палъс”? Какво те спря да стреляш по нея, дори след като видя инхибиторските машини? Ти спаси онези хора.

“Тя знае ли?” — запита се той. Беше пропуснал толкова много през деветте допълнителни години, през които беше замразен. Възможно беше да е разбрала, да се е уверила в онова, което той само подозираше.

Помнеше какво му беше казала Антоанет Бакс непосредствено преди да се разделят. Беше се запитала дали ще се срещнат отново някога. “Светът е толкова голям — беше възкликнал той. — Достатъчно голям за някое и друго съвпадение.” Антоанет обаче бе отговорила, че това важи за някои хора, но не и за такива като нея и Скорпион. И беше права. Скорпион се беше усмихнал: знаеше какво точно бе имала предвид. Той също не вярваше в чудеса. Но къде точно трябваше да прекара границата? Сега вече знаеше, с абсолютна убеденост, че и тя беше сгрешила. Това не се случваше на хора като нея и Скорпион. Но за другите? Понякога неща от този род просто ставаха.

Той знаеше. Беше видял имената на всички бежанци в совалката, която бяха спасили в Йелоустоунската система. И едно име се беше отличило сред останалите. Този човек дори му беше направил впечатление, докато наблюдаваше излизането на хората от совалката. Помнеше спокойното му достойнство, нуждата някой да сподели онова, което чувстваше, но не и да му вземе товара. Мъжът вероятно беше замразен от тогава досега, също като останалите пасажери.

И сега беше сред осемнайсетте хиляди замразени, които обикаляха около Хела.

— Трябва да намерим начин да се доберем до тези хора — заяви той.

— Мислех, че говорим за… — започна Хури.

— И наистина говорим — заяви той, но не добави нищо повече.

Щеше да я остави да почака още малко: и без това беше чакала толкова дълго.

Известно време никой не проговори. Катедралата изглеждаше така, сякаш щеше да векува на мястото си. А според Скорпион й оставаха не повече от пет минути.

— Все още мога да го направя — обади се отново Васко. — Ако тичам… ако тичаме двамата, Скорп…

Не довърши мисълта си.

— Да тръгваме — каза Скорпион.

Всички погледнаха към него, после — към катедралата. Предната й част беше на седемдесетина метра от края на моста. До празното пространство й оставаха три-четири минути. И после? Поне още една минута, преди страховитата маса на “Лейди Моруина” да започне да губи равновесие.

— Къде, Скорп? — попита Хури.

— Днес преживях предостатъчно — отвърна решително той. — Всички имахме тежък ден и ни предстои дълъг преход. Колкото по-скоро тръгнем, толкова по-добре.

— Но катедралата… — започна Рашмика.

— Сигурен съм, че ще бъде наистина впечатляващо. После можете да ми разкажете всичко в най-големи подробности.

Скорпион се обърна и тръгна по онова, което беше останало от моста. Слънцето се намираше ниско зад него, а комично изглеждащата му сянка крачеше отпред, поклащайки се встрани като зле манипулирана марионетка. Беше се застудило, това беше особен, интимен студ, който усещаше така, сякаш на него беше изписано собственото му име. “Може би това е краят” — помисли си той. Все пак не трябваше да забравя, че е прасе: естествено беше да не очаква нещо специално от живота. И без това вече беше поживял повече от мнозинството от своя вид.

Тръгна по-бързо. Три други сенки се появиха край него. Не говореха, просто вървяха заедно, давайки си сметка за трудното пътуване, което им предстоеше. Когато, след няколко минути, земята започна да тътне, сякаш огромен юмрук се бе стоварил ядно върху Хела, никой не спря, нито забави крачка. Просто продължиха да вървят. И когато, най-накрая, Скорпион видя как най-дребната от сенките преплете крака, останалите три се спуснаха към нея, за да я задържат.

След това не помнеше почти нищо.

ЕПИЛОГ

Тя издава нова команда, механичните пеперуди отделят сплетените си крилца и разбиват временния екран, който са създали. Пеперудите се събират в подобната на дантела, потрепваща на ветреца материя на ръкава. Когато поглежда към небето, тя вижда само шепа звезди: онези, които са достатъчно ярки, за да блестят въпреки лунната светлина и бляскавата река на пръстена. От зелената звезда, която й разкриха пеперудите, вече няма и следа. Тя обаче знае, че звездата е все още там. Веднъж разкрита, тя не може да бъде забравена.

Тя знае, че всъщност с тази звезда няма нищо нередно. Процесите и на топене не са небалансирани, химическото състояние на атмосферата й не е нарушено. Нагорещеността й е същата, каквато е била и преди един век, а бликащото от ядрото й неутрино свидетелства за нормално състояние на налягането, температурата и наличието на нуклеотиди. Нещо силно обезпокояващо обаче се е случило със системата, обикаляла някога около звездата. Нейните планети са били преобразувани, върнати до състояние на атоми и после събрани в облак от стъклени мехури: безброй пълни с въздух и вода хабитати. Огромни огледала, изковани в същата оргия от разрушаване и реконструиране, улавят всеки фотон звездна светлина и го изпомпват към рояка от хабитати. Нищо не се прахосва, нищо не се пилее. В мехурите слънчевата светлина подхранва сложни, полюшващи се паяжини от завършени биохимични цикли. Растения и животни живеят в рояка, машини се грижат за всяка тяхна нужда. Хората са добре дошли; всъщност роякът е бил създаден за хора.

Само че не по тяхно желание.

Това оцветено в зелено слънце не е нито първото, нито ще бъде последното. Оцветените слънца са стотици. Трансформиращите машини, които създават рояците хабитати, могат да прескачат от една система в друга с нехайната ефективност на скакалци. Те пристигат, правят копия на самите себе си и после започват да рушат. Всички опити да се сложи край на разпространяването им се провалят. За започването на процеса е достатъчна само една, а те пристигат с милиони.

Наричат ги “листни въшки”.

Никой не знае откъде идват или кой ги е създал. Най-правдоподобно звучи предположението, че са пагубна технология за тераформиране: разработена преди почти хиляда години, през вековете преди появата на инхибиторите. Но те очевидно са повече от машини — прекалено умни и бързи са за това. От много време се учат да оцеляват сами и при този процес стават необуздани и диви. В тях има нещо опортюнистично: нещо, което като че ли се е крило в гората в очакване на този миг.

“И — мисли си тя, — ние им осигурихме този миг.”

Докато човечеството се намираше под ботуша на инхибиторите, нямаше да бъде допуснато да се случи подобно нещо. Инхибиторите, които самите бяха форма на пътуващи сред звездите машини, създаващи точни копия на самите себе си, никога нямаше да разрешат съществуването на съперник. Само че тях вече ги нямаше и никой не ги беше виждал повече от четиристотин години. Не може да се каже, че бяха победени, нещата не се бяха развили по този начин. Но бяха отблъснати, след което бяха създадени граници и буферни зони. Предполагаше се, че голяма част от галактиката все още им принадлежи. Но опитът им да изтребят човечеството се беше провалил.

Това обаче нямаше нищо общо с човешката находчивост.

Дължеше се на обстоятелствата, на късмета, на страхливостта. Инхибиторите отслабваха от милиони години. Рано или късно, някой от появяващите се видове щеше да разкъса обръча им. Най-вероятно не човечеството щеше да е тази раса, дори с помощта от матрицата Хадес. Матрицата обаче го беше насочила в правилната посока. Беше го изпратила в Хела и там то беше взело правилното решение: да не призовава сенките, а да помоли за помощ Строителите на гнезда. Именно те бяха унищожили скътлърите, когато последните допуснали грешката да преговарят със сенките.

“И ние за малко не допуснахме същата грешка” — мисли си тя. Дори сега кръвта й се смразява, като се сети колко близко бяха до извършването й.

Бялата броня от нейните пеперуди се приближава.

— Трябва да тръгваме — провиква се покровителят й от края на вълнолома.

— Даде ми един час.

— Вече използва по-голямата част от него, за да се взираш в звездите.

Това й се струва невъзможно. Може би той преувеличава, а може би тя наистина е наблюдавала толкова дълго зелената звезда. Понякога потъва в нещо като полусън от спомени и миговете неусетно се превръщат в часове, часовете — в десетилетия. Толкова е стара, че понякога дори се плаши.

— Още малко — казва тя.

Строителите на гнезда (сеща се за старото, вече забравено име на симбионтите, създателите на раковините) отдавна практикуваха стратегията на спотайването. Вместо да се изправят срещу инхибиторите открито, те предпочитаха да се плъзгат между звездите и да избягват контактите винаги, когато беше възможно. Бяха специалисти в потайността. Но след като се сдоби с някои от техните оръжия и информация, човечеството възприе стратегия на явна конфронтация и пречисти местното пространство от инхибиторите. На Строителите на гнезда това не им хареса: те предупредиха за опасността от нарушаването на равновесието. Някои неща, колкото и лоши да изглеждаха, винаги бяха за предпочитане пред алтернативите си.

Но човечеството не желаеше да чуе това.

“Може би все пак си заслужаваше — мисли си тя. — В продължение на четиристотин години се радвахме на втора Златна епоха. Направихме прекрасни неща, оставихме прекрасни дири във времето. Забравихме старите легенди и създадохме по-хубави, нови митове за нови времена. Но през цялото време нещо друго е чакало в гората. Когато извадихме инхибиторите от уравнението, дадохме шанс на листните въшки.”

Това не е краят на всичко. Планетите се изоставят, когато машините на листните въшки нахлуят в техните системи. След катастрофално лошото ръководство на първите две вълни на евакуация, сега нещата вървят значително по-гладко. Властите предугаждат следващата вълна и са запознати с всички начини за контрол на тълпата.

Тя се взира отново в мрака. Машините на листните въшки се движат бавно: там все още има колонии, които няма да станат тяхна жертва още стотици, дори хиляди години. Все още има време за живот и за любов. Подмладяването, дори за една стара полуконджоинърка, има своята привлекателност. Казват, че вече има населени светове на Плеядите. Оттам вълната от зелено оцветени слънца трябва да изглежда доста далечна, доста незаплашителна.

Но пътуването до Плеядите щеше да я отдалечи с още четиристотин години от раждането й.

Замисля се, както й се случва често, за посланията на сенките. Те също бяха споменали, че били преследвани от машини, правещи звездите зелени. Не за първи път тя се пита дали това може да е съвпадение. Според ръководния модел на брейновата теория, посланието трябваше да е дошло от настоящето, а не от далечното бъдеще или далечното минало. Ами ако теорията грешеше? Ами ако всичко това — брейновете, сенките, цялото, гравитационното сигнализиране — беше просто удобна измислица, служеща за прикриване на дори още по-странната истина?

Тя не знае коя е истината. И надали някога ще узнае.

Дори не е сигурна, че иска това.

Премества вниманието си от небето към океана. Те умряха тук, по времето, когато това място се наричаше Арарат. Никой вече не го нарича така, никой дори не си спомня, че някога се е казвало така. Но тя си спомня.

Помни как онази луна беше разбита, когато инхибиторите отклониха енергията на оръжието от оръжейната, докато “Носталгия по безкрая” бягаше от системата.

Инхибитори. Оръжие от оръжейната. “Носталгия по безкрая”. Всички те напомнят отдавна забравен напев от детска игра. Звучат леко абсурдно, но същевременно са изпълнени с ужасяващо значение.

В интерес на истината тя всъщност не беше видяла разбиването на луната. Беше го видяла майка й. Но в спомените си не правеше особена разлика между едното и другото. Тя беше станала свидетел, макар да го беше видяла чрез очите на друг човек.

Мисли си за Антоанет, Зейвиър, Блъд и другите: за всички, които по собствен избор или по принуда бяха останали на Арарат, когато междузвездният кораб бе излетял. Невъзможно беше някой от тях да е оцелял, когато парчетата от разбитата луна бяха започнали да падат в океана. Бяха се издавили до един, докато цунами след цунами бяха отнасяли крехките им постройки от повърхността.

Освен ако не бяха предпочели да се удавят преди това. Ами ако морето ги беше приело с добре дошли? Патърн джъглърите вече бяха оказали съдействие при заминаването на кораба. Нима беше толкова невъобразимо предположението, че бяха спасили останалите жители на планетата?

Тук бяха живели хора в продължение на четиристотин години, а сред тях имаше и плувци. Според запазената документация те понякога се натъквали на призраци: други, по-стари умове. Дали сред тях не бяха и очевидците на въпросните страховити събития, запазени в живата памет на морето след цялото това време?

Светещите петна във водата сега са наобиколили вълнолома. Взела е решението си още преди да слезе от транзитния кораб: ще поплува и ще отвори съзнанието си за океана. И ще му каже всичко, което знае: всичко, което ще се случи с това място след пристигането на тераформиращите машини. Никой не знае какво ще стане, когато листните въшки докоснат извънземния организъм на джъглъровото море, кой кого ще асимилира тогава. Този експеримент все още не е правен. Може би океанът ще погълне кротко машините, така както беше погълнал още толкова много други неща. Може би ще стигнат до задънена улица. Или пък този свят, както десетки други преди него, ще бъде раздробен на съставните си части и пресъздаден.

Тя не знае какво ще означава това за умовете в океана. Сигурна е, че на някакво ниво те вече знаят какво ще се случи. Няма как да не са уловили нюансите на паника, докато последните обитатели от човешки произход са правели плановете си за бягство. Но се съмнява, че някой е плувал специално с целта да съобщи на света какво предстои. Това може би няма никакво значение. Но от друга страна, и то съвсем буквално, то може да е единствено от значение.

Това е донякъде и въпрос на любезност. Всичко, което се случва тук, всичко, което ще се случи, е нейна отговорност.

Тя дава друга заповед на пеперудите. Бялата броня се разпръсква, механичните насекоми се струпват във вид на облак над главата й. Те не се отдалечават, но я оставят гола върху вълнолома.

Рискува да хвърли поглед назад към своя покровител. Вижда силуета му на фона на млечнобялото небе, подпрял детинската си форма на бастун. Гледа някъде встрани, поклащайки нетърпеливо глава. Много му се иска да тръгнат и тя не го вини за това желание.

Сяда на края на вълнолома. Водата се вълнува в очакване около нея. Вътре се движат разни неща: форми и призрачни контури. Ще поплува малко и ще тръгне, когато е готова. Ако покровителят й вече си е заминал — тя не смята, че това е твърде вероятно, но не е невъзможно, — ще трябва да промени плановете си.

Тя се плъзга в морето, в блестящата зелена памет на Арарат.

Notes

1

Чувствителност към болка. — Бел.прев.

2

Клас хормоноподобни вещества, тъканни хормони. Отделят се при нужда и обикновено действат локално. Взимат участие в много процеси, напр. болка, възпаление и т.н. — Бел.ред.

3

Другото название на т.нар. точки на Лагранж. — Бел.прев.

4

В оригинала Aura — аура, англ. ез. — Бел.ред.

5

Анизотропия, от гръцкото anisos — неравен и tropos — направление — неравномерността на физическите свойства на телата по различни направления вътре в тях. Естествената анизотропия е най-характерното свойство на кристалите. — Бел.ред.

6

Електрослаба сила — резултат от сливането на електромагнитните и слабите ядрени сили в Общата теория при обща енергия от порядъка на десет на степен две електронволта. — Бел.ред.

7

Лат. ез. — рядка птица, т.е. нещо неповторимо, изключително. — Бел.прев.

8

Тоест на скулата. — Бел.прев.

9

Начин на действие (лат. ез.). — Бел.прев.

Content

Алистър Рейнолдс
Пропастта на опрощението
Инхибиторите #4

ПРОЛОГ

ЕДНО

ДВЕ

ТРИ

ЧЕТИРИ

ПЕТ

ШЕСТ

СЕДЕМ

ОСЕМ

ДЕВЕТ

ДЕСЕТ

ЕДИНАЙСЕТ

ДВАНАЙСЕТ

ТРИНАЙСЕТ

ЧЕТИРИНАЙСЕТ

ПЕТНАЙСЕТ

ШЕСТНАЙСЕТ

СЕДЕМНАЙСЕТ

ОСЕМНАЙСЕТ

ДЕВЕТНАЙСЕТ

ДВАЙСЕТ

ДВАЙСЕТ И ЕДНО

ДВАЙСЕТ И ДВЕ

ДВАЙСЕТ И ТРИ

ДВАЙСЕТ И ЧЕТИРИ

ДВАЙСЕТ И ПЕТ

ДВАЙСЕТ И ШЕСТ

ДВАЙСЕТ И СЕДЕМ

ДВАЙСЕТ И ОСЕМ

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТ

ТРИЙСЕТ

ТРИЙСЕТ И ЕДНО

ТРИЙСЕТ И ДВЕ

ТРИЙСЕТ И ТРИ

ТРИЙСЕТ И ЧЕТИРИ

ТРИЙСЕТ И ПЕТ

ТРИЙСЕТ И ШЕСТ

ТРИЙСЕТ И СЕДЕМ

ТРИЙСЕТ И ОСЕМ

ТРИЙСЕТ И ДЕВЕТ

ЧЕТИРИЙСЕТ

ЧЕТИРИЙСЕТ И ЕДНО

ЧЕТИРИЙСЕТ И ДВЕ

ЧЕТИРИЙСЕТ И ТРИ

ЧЕТИРИЙСЕТ И ЧЕТИРИ

ЧЕТИРИЙСЕТ И ПЕТ

ЧЕТИРИЙСЕТ И ШЕСТ

ЧЕТИРИЙСЕТ И СЕДЕМ

ЧЕТИРИЙСЕТ И ОСЕМ

ЧЕТИРИЙСЕТ И ДЕВЕТ

ПЕТДЕСЕТ

ЕПИЛОГ

Notes