Кара Делевінь

Ровен Колман

Дзеркальце, моє дзеркальце

© Cara and Co Limited, 2017

© Shutterstock, ілюстрації

© Hemiro Ltd, видання українською мовою, 2018

© Книжковий Клуб «Клуб Сімейного Дозвілля», переклад і художнє оформлення, 2018

Обережно! Ненормативна лексика!

* * *

Моїй родині та друзям, які допомогли мені пережити підлітковий період

І всім, хто відчуває, що заблукав. Сподіваюся, ця книжка надихне вас іти за своїми мріями та ніколи не втрачати надії. Неможливого не існує

Вступ

Зростання та перехід із дитинства в дорослість — один із найцікавіших відтинків життя: хаос, шаленство, гормони, постійні зміни та кидання в крайнощі. Це визначальний і драматичний проміжок часу, сповнений сильних емоцій, який перетворює нас на тих дорослих, якими нам призначено стати.

Більшість людей вважають юність найкращим періодом життя. І справді — це безтурботний час, щедрий на пригоди й веселощі. Та водночас він може бути й неймовірно напруженим та складним, особливо для тих, хто не вписується в рамки суспільства.

Тепер, коли соціальні мережі відіграють таку важливу роль у повсякденному житті й дедалі суворіше вимагають від людей видаватися ідеальними, бути підлітком стало важче, ніж будь-коли. У сучасному світі люди швидко роблять висновки про інших, не докладаючи зусиль для того, щоб справді зрозуміти їх чи зважити на те, що може відбуватися в їхніх життях.

Коли я почала писати «Дзеркальце, моє дзеркальце», мені хотілося розповісти людям щиру історію про божевільні американські гірки підліткового віку й створити персонажів, спорідненість із якими міг би відчути кожен. Мені хотілося написати книгу про силу дружби, про те, як людина стає сильнішою, коли оточує себе людьми, яких любить і яким довіряє.

Та понад усе мені хотілося сказати читачам, що це нормально — не знати, хто ви є. Нормально бути інакшим й унікальним, тому що ви вже ідеальні. Допоки ви намагаєтеся зрозуміти, що робить вас щасливими та йдете за покликом серця, — все гаразд. Хай там що, будьте собою. Визнайте свої сильні сторони й усвідомте, що всередині вас є сила, здатна змінити світ.

З любов’ю, Кара

Подяки

До створення «Дзеркальця, мого дзеркальця» долучилося багато людей, і я висловлюю глибоку та щиру вдячність чарівній Ровен Коулман, яка перетворила написання цієї книги на неймовірний досвід. Я дякую Анні Валентайн, Сем Ідес, Марлі Прайс, Лінсі Сазерленд, Ілейн Іґан, Лорен Вузі, Лулу Кларк, Люсі Стерікер та Клер Кіп з «Оріона». Дякую Лізі Шаркі, Джонатану Бернему, Мері Ґоль, Елізі Шивмер, Анні Монтаґ, Дуґу Джоусу та Аманді Пелетьє з «Гарпер Колінз США». Дякую своїй команді в агенції талантів «Вільям-Моріс» — це Шерон Джексон, Джо Іззі, Матильда Форбс Вотсон, Мер Берґер та Лора Боннер. Дякую своїй любій подрузі Сторм Атил за прекрасний дизайн обкладинки.

Дзеркальце, моє дзеркальце

Два місяці тому…

Коли ми поверталися додому, сплівши руки, ледве підіймаючи ноги, з-за обрію сходило сонце і в повітрі відчувалася літня спека. Голова Роуз лежала на моєму плечі, рука обіймала мене за талію. Я виразно пам’ятаю ці відчуття: наші стегна б’ються, бо ми йдемо не в ногу, її шкіра, тепла та м’яка, дотикається до моєї.

Майже п’ята. У перших променях світла, яскравого й золотого, брудна вулиця виблискує як новенька. Дорогою додому після гучних вечірок ми бачили багато таких сходів і розтягували кожну спільну мить, поки наші очі нарешті не заплющувалися. Молодість нарешті — і так тривало аж до цієї ночі — почала видаватися нам золотою, ніби ми влилися в життя, а воно — у нас, ніби кожна хвилина наповнювалася чимось новим, чимось, що здавалося вагомим.

Але тієї ночі все було інакше.

Очі мені пекло, в роті пересохло, серце калатало. Нам не хотілося йти додому, але що нам було робити? Більше йти не було куди.

— Слухай, ну чому тепер, ну? — спитала Роуз. — Серйозно, все ж було гаразд. У неї все було добре, вона була щаслива? Ну що сталося цього разу?

— Це ж не вперше, правда? — сказав Лео. — Тому копам і начхати. Вона й раніше так робила. Взяти гроші, напхати наплічник хавчиком із холодильника, прихопити гітару, зникнути на пару тижнів — це її фірмовий стиль.

— Та відколи є «Дзеркальце, моє дзеркальце», з нею такого не бувало. Відколи є ми. Досі вона займалася цією фігнею, різала себе й тікала. Але з групою цього не було. З нею… з нами всіма все було добре. Навіть дуже добре.

Вона подивилася на мене, шукаючи підтримки, і я мушу погодитися, за останній рік для нас усіх усе змінилося. До групи ми були геть розгублені, а потім усе якось раптом склалося. Разом ми були сильні, круті, качали своїм рокешником і були «ось вам усім» які офігенні. Нам усім здавалося, що Наомі теж знайшла своє місце, що їй більше не потрібно тікати. Здавалося, до минулої ночі.

Того разу ми не спали всю ніч, ходили по місту. Тепер уже без неї ми зайшли в кожнісіньке місце, де бували з нею.

Заходили в місця, про які ми розповідали батькам, і в ті, про які мовчали.

Заходили до клубів, для яких ми були замалі, спекотних і смердючих від поту й гормонів, торуючи собі шлях поміж рухливих скупчень танцівників, сподіваючись побачити її.

У темряві ми прокрадалися в провулки з тильного боку пабів, де можна було купити, поговоривши упівголоса із нервовими дітьми з тінями на повіках, мішечок драпу. Тієї ночі ми відмовилися.

Ми заходили в двері без вивісок, за які не потрапиш, якщо нікого там не знаєш. У темні підвальні кімнати, де люди палили стільки, що повітря ставало непрозорим, а від гучної музики дзвеніло у вухах, пульсувало в грудях, а підлога під ногами підстрибувала в такт.

Ми побували в усіх тих місцях, а також в усіх інших. У сквері, де ми любили вештатися. На березі річки, чужому, оточеному вікнами висоток для мільйонерів. На Воксгольському мості, на нашому мості, на мості, по якому ми, перекрикуючи шурхіт машин, ходили так часто, що він став ніби нашим другом, ніби свідком.

І нарешті, ми навіть зайшли в той пункт прийому ставок, з розбитими дверима й матрацом у кутку, куди деякі діти приходили, коли хотіли побути самі. Деякі діти, але не я, бо самотність належить до речей, які я дійсно ненавиджу.

Ніч минала година за годиною, і ми ні на мить не сумнівалися, що знайдемо її, що це її черговий вибрик, із тих, що вона викидає, коли їй боляче й хочеться, щоб її помітили. Ми були впевнені, що знайдемо нашу близьку подругу й учасницю нашого музичного гурту, Наомі, у місці, про яке знаємо тільки ми. Вона чекатиме, коли ми знайдемо її.

Адже не можна сьогодні існувати, а на завтра просто випаруватися. Це якась нісенітниця. Ніхто не розчиняється в повітрі аж так безслідно.

Ось що ми повторювали собі в ту ніч, коли шукали її, і наступної ночі, і щоночі потому, аж поки батьки не сказали нам, що слід спинитися: вона повернеться, коли буде готова. А потім поліція теж припинила шукати, бо вона тікала багато разів до того.

Але ми відчували інакше. Це зникнення видавалося не таким, як попередні, тому що вона була іншою — але вони, зі своїми знудженими обличчями й несписаними записниками, не слухали нас. Ну що вони взагалі могли про це знати? Тож ми шукали й шукали Наомі ще довго після того, як усі припинили пошуки.

Але її ніде не було. Все, що ми знаходили, — порожнечу, там, де колись була вона.

1

Сьогодні: життя триває, так кажуть усі. Треба вставати щоранку, іти до школи, повертатися додому, думати про різне лайно на кшталт іспитів, що незабаром почнуться. А ще вони кажуть «сподіватися, молитися й вірити» і купу іншої маячні. Життя триває, але це брехня, бо тієї ночі, коли Наомі зникла, вона натисла на велику довбану кнопку паузи. Годинник відлічує дні, і тижні, і пори року, й усе це лайно, але більше нічого не відбувається. Ну серйозно. Ніби всі ми затамували подих на вісім тижнів.

Я скажу вам, чого вони більше не кажуть нам: вони не кажуть, що вона повернеться, коли буде готова. Її старша сестра, Ашира — вона ходить у школі з опущеною головою, закрившись від усіх, так ніби не хоче, щоб до неї наближалися. А її мама й тато блукають супермаркетом: дивляться на полиці, але нічого не бачать. Зникла Ней, а загубленими здаються вони.

І так, коли вона тікала, змушуючи всіх шукати її, вона робила це тому, що вважала зникнення справжньою драмою. Але вона ніколи не тікала надовго, ніколи не тікала отак. Вона ніколи не ставила за мету змусити своїх батьків страждати від хвилювання чи змусити Аш мати такий вигляд, ніби вона затамувала подих, застигла в передчутті поганих новин. Ней складна, але вона любить свою родину, а вони люблять її, і це маяк, який притягував усіх нас, на який ми зліталися, як спраглі любові метелики — на вогонь. В їхній родині всім було справді не начхати одне на одного.

Розумієте? Наомі не вчинила б так із ними чи з нами. Але ніхто не хоче цього чути — ані поліція, ані її мама, — бо вважати Наомі жорстоким стервом простіше, ніж вважати її просто зниклою.

І тому мені часом хочеться, щоб знайшли її тіло.

Ось така я паскуда. Часом мені хочеться, щоб її знайшли мертвою, просто щоб уже нарешті дізнатися.

Але вони не знаходять. Вони нічого не знайшли. Життя триває.

А це означає, що сьогодні ми влаштовуємо прослуховування, щоб знайти нового басиста на місце Наомі.

На мить нам здалося, що ми без неї не впораємося. Решта музикантів «Дзеркальця, мого дзеркальця» — я, Лео та Роуз — зустрілися на репетиції і обговорювали, чи варто розпустити групу, і ми навіть вирішили, що це буде правильно. А потім ми втрьох так і стояли там: ніхто не йшов, ніхто не збирав речі, і навіть не промовляючи цього вголос, ми знали, що не можемо з цим розпрощатися. Покинути групу означало покинути найкраще, що в нас було, це означало відпустити її, назавжди.

Наомі заснувала групу чи принаймні вона перетворила її з хирлявого аматорського проекту на щось справжнє, на те, що щось важило. Завдяки Ней ми знайшли те, що нам вдавалося, бо у своїй справі вона була неперевершена. Тобто, вона була класною басисткою, видатною. Ви були б вражені, якби почули, як вона задає ритм. Але крім цього Наомі вміла писати пісні — правда, дійсно хороші пісні. Мені це вдається непогано, а разом ми просто неперевершені, але в Ней є таке вміння, таке особливе вміння перетворювати щось свинцево-сіре на дещо мерехтливо-особливе. До «Дзеркальця, мого дзеркальця» вона не знала, що в неї є така суперсила, але тепер знає, бо ми сказали їй. І що частіше ми це повторювали, то краще їй це вдавалося. А коли в тебе є така суперсила, у тебе немає причин тікати.

Того дня ми вже були готові розпустити групу, коли до репетиційної зали зайшов містер Сміт. Були літні канікули, у школі крім нас нікого не лишилося — нас пускали туди завдяки йому, він брав для нас дозволи і провів літо, сидячи там і читаючи газету, поки ми сперечалися й грали. Але того разу він зайшов і сів, чекаючи, поки ми замовкнемо й звернемо на нього увагу. Містер Сміт із тих людей, що заповнюють собою простір, і не тільки через те, що він високий і має таку статуру, ніби качається й таке інше, а й завдяки тому, який він усередині. Він любить життя, він любить нас, дітей, яких навчає, — а це рідкість. Він робить так, що ти хочеш виконувати завдання, хочеш учитися, і все це завдяки особливій енергії, яку нечасто побачиш у дорослих, завдяки тому, що йому дійсно не байдуже.

А втім, того дня він мав такий вигляд, ніби хтось витягнув із нього життя, ніби вся енергія й позитивний настрій, який він зазвичай приносить із собою, вивітрилися. І бачити його таким було страшно, бо він був одним із тих, хто завжди сильний. Це подіяло на мене дивним чином — моє ставлення до нього змінилося на ще краще. Було важливо знати, як сильно бентежить його зникнення Ней, щиро бентежить. Здавалося, що окрім родини й нас це хвилювало лише його й невелику купку людей.

Не знаю, що відчули інші, але, коли він зайшов до нас того дня, мені схотілося підтримати його настільки ж, наскільки — я точно знаю — йому хочеться підтримати нас.

— Народ, ви що, усерйоз думаєте покинути групу? — запитав він.

Ми перезирнулися й на мить відчули себе тими, ким були до того, як стали друзями: самотніми, ніяковими — і думка про повернення в той стан нажахала нас.

— Без неї це не те, — кажу я.

— Я розумію, — каже він, куйовдячи волосся, від чого воно настовбурчується білявими пасмами. — Але повірте, якщо ви зараз це покинете, то потім пошкодуєте. Ви вчотирьох… ви втрьох… я так пишаюся вами й тим, що ви робите разом. Я не хочу, щоб ви втратили це, заради вас самих і заради Ней. Тепер ви мало чим можете допомогти Наомі, але дещо ви можете зробити, щоб люди пам’ятали її ім’я, поки вона не знайдеться. Можете зробити так, щоб її не припиняли шукати. У мене є ідея — ми влаштуємо концерт, тут, у школі. Зберемо гроші, щоб допомогти її родині продовжувати пошуки, дамо цій історії розголос. Змусимо весь світ поглянути на нас і побачити, як ми хвилюємося. Ось, що я хочу зробити, народ. Але без вас я не впораюся. Допоможете?

Ну і так, звісно, ми сказали, що ми в ділі. Це єдине, що ми могли зробити.

Ми рухалися вперед, утрьох, усе літо, але концерт уже от-от, а ми лише збагнули, що треба зробити. Нам треба знайти нового басиста. Трясця.

Наомі була… і є… найкращою басисткою, з якою мені доводилося грати, що дивно, бо вона ж дівчина, а дівчатам це рідко вдається. Це не сексистське твердження, це просто факт. Для того, щоб грати на басах, потрібно повністю змиритися з тим, що будеш невидимим, а дівчатам — ну, нормальним дівчатам — подобається, коли на них дивляться.

Але треба якось пережити сьогоднішній день. Зберися, ганчірко! Витягаючи себе з ліжка, я дивлюся на гору пожмаканого одягу на підлозі.

Це прокатило б для Лео: чувак просто вилазить із ліжка й уже має вигляд як треба.

Він бере до рук гітару так, наче він сам Господь Бог, і дівчата моляться на нього, як на Всемогутнього. Мені здається, що це несправедливо, ну правда, що в шістнадцять років усе вже при ньому, наче він так і народився: з прекрасною статурою, глибоким голосом, високий і м’язистий.

А от я, я ще на стадії гидкого каченяти. Я живу в гидкого каченяти, я і є гидке каченя. Якби для цієї стадії вигадали смайлик, він мав би точно такий самий вигляд, як я. Я майже не сумніваюся, що лишатимусь у цій стадії, коли мені буде сорок п’ять і я буду майже при смерті.

Я хочу мати крутий вигляд, але крутий, як у Лео. Проста біла футболка, джинси, ху’ді й бездоганно білі високі кросівки — не та крутизна, якої я можу досягти. Я взагалі ніякої крутизни досягти не можу, окрім тієї, що дає мені дружба з Лео.

Роуз теж знається на тому, як мати добрий вигляд, але вона справжня красуня, а красуням ніколи не доводиться докладати зусиль. Темно-каштанове волосся, пофарбоване в білий, але не до коренів, не така худорлява, як деякі дівчата: цицьки й стегна Роуз міцно тримають хлопців Темзької загальноосвітньої школи в її сітях.

Але це ще не все: вона носить на собі бісову тонну косметики, попри те що без неї вона симпатичніша — а може, в цьому й прикол. Вона начісує волосся й навмисне дірявить колготки. Роуз знає, який ефект має її зовнішність і дозволяє цьому бути, заряджаючи повітря статичною електрикою й детонуючи мільйони маленьких вибухів навколо себе, куди б не йшла.

Інші дівчата зі шкіри пнуться — так хочуть бути схожими на неї, але таких, як вона, більше немає, тому що, клянуся, Роуз єдина дівчина, якій на все покласти.

А коли вона співає… стіни тремтять. Очі засвічуються зеленим. У хлопців встає.

У неперевершеній четвірці нашої строкатої родини ми з Наомі були… ми з Наомі схожі найбільше. Якщо Лео та Роуз усі такі «чхати на всіх, ми королі шкільного балу», то ми з Ней завжди були Сюзеренами Схибнутих.

І коли я думаю про Ней в її окулярах у товстій оправі, які затуляють її серцеподібне обличчя й ховають ніжні карі очі, я пишаюся нею. Те, як вона носить сорочки, застібаючи їх на всі ґудзики, і спідниці в складку, не такої довжини, як в усіх. Її зручні туфлі, начищені й зашнуровані. Під шаром навмисних невідповідностей та дивних рішень, вона була наскрізь — безкомпромісно, як «полонених не беру» і «не сприймаю лайна» — справжньою.

Часом ми з Наомі ходили в обід до бібліотеки, де просто сиділи собі й читали. Тихо й нерухомо. Там було так спокійно. Вона ловила мій погляд, визираючи з-над книги й скидала брову, коли якийсь зубрило з дев’ятого класу проходив повз, і ми всміхалися одне одному, двоє скептичних суперзануд, що їм якимсь дивом пощастило опинитись у виграшному становищі.

А коли вона грала… як то було добре, вона грала краще за найкращого басиста на світі. Ми з нею — бас і барабани — неймовірно тонко вирізьблюючи ритм для решти, були серцебиттям групи.

Я не можу заморочитися своїм сценічним образом, тож пофіг: картата сорочка, джинси, біла футболка під спід — моя стандартна уніформа. Стиль дроворуба, як каже Роуз. Принаймні тепер, коли, зголивши майже все волосся, мені не треба думати ще й про нього.

Морквяне бадилля.

Ґарфілд.

Руда потвора.

Всі ці прізвиська мені дали лише за руде волосся, ні, не просто руде, а кучеряве ще й до того ж. Господи, все моє життя моя голова видавалася такою, ніби призначена для биття. Роуз казала, це можна виправити. Їй кортить намастити мені на волосся якоїсь речовини й вирівняти його. А я кажу: «Ем, ні». Приблизно раз на три дні вона пропонує мені пофарбуватися в чорний, але я знову відмовляюся. У мене руде волосся, змиріться вже.

До того ж, якби волосся в мене було чорним, мене б уже не можна було кликати «Редлі», а моє прізвисько — найкрутіше, що в мене є.

Але напередодні зникнення Ней мене дуже коротко підстригли. Нікому нічого не сказавши, йду собі до барбершопу й прошу поголити мені скроні й потилицю та лишити довгого чубчика, який падав би мені на очі й підстрибував, і метлявся б як навіжений, коли я сиджу за барабанами. Побачивши мене, мама кричала мало не годину. Я не жартую, вона сказала, що я маю такий вигляд, наче щойно з в’язниці суворого режиму.

Коли тато повернувся з однієї зі своїх нічних нарад, вона кричала на нього за те, що він не кричить на мене. То було гірше, ніж коли мені пробили чотири дірки у вусі, тож тепер я не завдаю собі клопоту розповідати їм про те, що я роблю, щоб почуватися собою. Зайвий ґвалт мені не потрібен.

Задовго до цього мені стало зрозуміло, що мої батьки мені не допоможуть, не врятують мене, не полагодять. Вони обоє так зациклилися на саморуйнуванні, що ми з моєю молодшою сестрою Ґрейсі всього лише випадкові жертви. Хочете вірте, хочете ні, але варто було мені це збагнути, як життя одразу стало простішим.

Звісно, нелегко ігнорувати те, що мати ненавидить мене, а тато — моральний виродок. Але мені непогано вдається.

2

У кімнаті царює Роуз, спопеляючи тих, хто вирішив, що на бас-гітарі можна навчитися грати за тиждень, єдиним поглядом.

— Господи, Тобі, ти так спаскудив ті баси, що все життя мені будеш огидний, — каже Роуз своїй останній жертві. — Невже ти й дівчину так пестиш?

— Пробач, друже, — знизує плечима Лео. — Але, може, тобі краще… триматися від інструмента подалі?

Коли Тобі виходить, його рожеві щоки палають. Я визираю в коридор і витріщаюся на чергу. А черга там є. Колись мені лишалося тільки тулитися в куточку недоладним непотребом, якого ніхто не помічав, а тепер люди стоять у черзі, щоб стати частиною моєї групи. Відчуття водночас приємні й не дуже. Це Ней допомогла нам зібрати групу, з нас усіх вона пише найкращі пісні, вона душа всього цього. Саме завдяки її мелодіям, завдяки її словам люди зупинялися й слухали. А тепер ці люди стоять у черзі, щоб її замінити. Мені потрібна ця група, вона мені необхідна. Думаю, саме вона робить із мене таку офігенну паскуду.

Кандидати відпадають один за одним, і я спостерігаю, як вони йдуть, почуваючись безпечно за своєю установкою, аж поки не лишається лише два претенденти.

Та дівчина, Емілі, симпатична й прикольна. Не така сексуальна, щоб здатися без бою, але досить сексуальна, щоб цілий день спостерігати й писати вірші про її волосся й іншу дурню.

Тієї ж миті, коли Емілі прочиняє двері, я розумію, що Роуз нізащо на це не погодиться. Їй навіть не треба нічого казати, в її очах просто миготять блискавки. У нашій групі сексуальна красуня вона, і на двох тут місця не вистачить.

А шкода, бо, коли Емілі починає грати, я одразу ж відчуваю, що Емілі крута, чую, як вона вливається в мій ритм, потрапляючи якраз між ударами паличок. Це круте відчуття, справді круте, воно зближує. Я ловлю себе на тому, що дивлюся їй у вічі й посміхаюся, бо, тільки граючи на барабанах, я можу показати дівчині, що вона мені подобається, й не захотіти померти. Вона посміхається у відповідь, і не встигаю я й оком змигнути, як одна з паличок висковзає з рук і падає на підлогу.

— Вибач, люба, — каже Роуз, навіть не дивлячись на Емілі. — Не дуже виходить, угу. Але гарна спроба.

Емілі нічого не каже, просто суперкруто знизує плечима й посміхається мені ще раз, перш ніж піти.

— Мені вона сподобалася, — кажу я. — Можна мені її взяти?

Роуз сильно штурхає мене в біцепс, і біль віддає у плече. Ця дівчина може вдарити як слід.

— Господи, Роуз, склади зброю!

— Це ще не зброя, це якісь водяні пістолети.

Вона хитає головою.

— Трясця тобі, Редлі, не вистрибуй зі штанів. Прослуховування не для того, щоб за кожною шльондрою упадати.

— Емілі не шльондра, — каже Лео. — Мені вона сподобалася.

— Та ви просто вилупки стурбовані. Як цицьки побачите, так вас одразу можна голими руками брати.

Ми з Лео обмінююмося поглядами, стримуючи усмішку.

— А хіба ти не так прославилася в школі? — бурмоче Лео собі під ніс, і Роуз відпускає йому запотиличника.

Наступним заходить Лекредж, восьмикласник, що забрів сюди навмання. Він нагадує мене у тринадцять років — геть не розуміє, як виживати в джунглях нашої школи. Його бас-гітара чи не більша за нього, але принаймні він добре грає на базовому рівні. Не так добре, як Емілі, і близько не так, як Наомі, але покатить. Здається, що йому доведеться впоратися, бо нікого більше не лишилося.

— Отже, Лекредже, я покажу тобі басову партію «Заморочки», добре? А потім…

— Народ, можете на хвилиночку перерватися? — раптом виявляється, що посеред кімнати стоїть містер Сміт, і вигляд у нього такий, ніби роздряд електричного струму змусив його виструнчитися й не дає зійти з місця. Такого виразу обличчя, як зараз, у нього ще ніколи не було — він ніби дізнався про наближення апокаліпсису. Мене це лякає. Всередині все стискається й тремтить. Щось погане, він скаже щось погане.

Усі мовчать. Усі мусять мовчати. Відчуття таке, ніби повітря навколо нас загусло, а час завмер, злипнувшись у моїх легенях. Я не можу дихати. Ми всі знаємо, що він зараз скаже.

– Її знайшли? — зсередини мене виривається шепіт, і звучить він так, ніби я на відстані світових років звідси.

Він киває, не в змозі дивитися нам у вічі.

— Вона?.. — це вже голос Лео, який пильно дивиться на Сміта, чекаючи, коли меч упаде.

— Вона… — на мить здається, що містеру Сміту перехопило подих, він киває.

Нарешті він дивиться на нас очима, повними сліз, — рот його скривився, і до мене не одразу доходить, що він… посміхається.

— Вона жива, — каже він.

3

Ґрунт вислизає у мене з-під ніг. На мить перед моїми очима виринає її обличчя, таким, яким воно було, коли ми бачилися востаннє, як вона посміхалася, як світилися зсередини її очі — і все, чого мені хочеться, — просто бути з нею.

— Так а де вона? — вистрелює Роуз. — Нам треба до неї, зараз, зараз же. Де вона? Вона вдома? Тут? Вона тут?

— У Сент-Томасі, — каже містер Сміт.

— Чорт, — хитає головою Роуз.

— У лікарні? Що з нею сталося? — це вже я.

— Хтось її скривдив? — Лео стискає зуби. — Хто її в біса скривдив?

— Послухайте… — Містер Сміт виставляє руки вперед, ніби намагаючись заспокоїти розбурханий клас дітей. — Я знаю, що прийняти це нелегко, і тому хотів, щоб ви почули це саме від мене. Я поговорив із вашими батьками, і вони дозволили мені відвезти вас до лікарні, щоб ми дізналися більше. Але я мушу дещо вам сказати…

— Де вона була? — питає Роуз, не даючи йому закінчити речення. — Вона ж, напевне, сказала, де була?

— А вона пояснила чому? — голос Лео тихий, сповнений люті. — Вона пояснила, чому втекла?

— Що з нею сталося? — знову я. — Вона сказала, що сталося?

Коли містер Сміт сідає на край сцени, втупившись у підлогу, плечі його зіщулюються. Я бачу, як він думає, що сказати далі, ретельно добираючи слова, і сам ще тільки намагається розібратися в усьому. Він хоче нас захистити. Це погано.

— Дещо… дещо сталося за останні кілька годин. Якісь чоловіки на ріці знайшли її заплутаною в мотузки, якими чалять екскурсійні човни неподалік від Вестмінстерського мосту. У воді. Вона була непритомна, ледве-ледве, але дихала. Мотузка втримала її голову над водою… але в неї тяжкі ушкодження. Травма голови, і… ніхто ще не знає, наскільки все серйозно.

— Тобто? — Роуз робить два кроки в його бік, так швидко, що мені здається, ніби вона зараз на нього нападе. Він повільно підводить на неї очі, витримує її погляд.

— Це означає, що вона може й не вижити.

Від радості до розпачу за один вдих. Я знову бачу її обличчя й не розумію — як можна знайти когось і тієї ж миті загубити.

У той рік, коли мені виповнилося десять, мене стільки разів возили до лікарні, що соціальні служби прийшли до нас із перевіркою. Перший раз — перелом руки, яким закінчилися розваги із сусідським песиком. Песик стрибнув на мене — і от я вже на підлозі, а руку зламано об кам’яний бортик клумби. Хрускіт, із яким зламалася кістка, викликав у мене напад блювоти. Наступною була щиколотка — ми грали у футбол, і Кевін Монк зарядив у неї двома ногами. Боліло як зараза. І нарешті — синці на ребрах — наслідок падіння з дерева під час змагань за те, хто залізе на нього якнайвище та якнайшвидше. Перемога була за мною.

Дивно, але мені подобалося їздити до відділення екстреної допомоги. Подобалися довгі чекання, бо поруч сиділи тато або мама, і скільки б годин не минало до огляду, весь той час вони належали тільки мені. Хай навіть тато завжди забував щось важливе, а мамі, яка вже була вагітна Ґрейсі, було незручно й важко — поки ми були в лікарні, вони були мої. Вони справді слухали мене, ми говорили, сміялися, вони дозволяли мені грати на своїх айфонах. Після падіння з дерева мене залишили на ніч, бо хвилювалися за мою голову. Мама орендувала для нас телевізор і всю ніч сиділа поряд, тримаючи мене за руку, поклавши великий пакунок кукудзяних чипсів на вагітний живіт.

Коли прийшла соціальна працівниця, вона говорила з нами на кухні, де мама сиділа на краєчку стільця й кусала нігті. Мені було незрозуміло, чому мама видавалося такою схвильованою, і вираз її обличчя мені не подобався. Хотілося, щоб він змінився. Працівниця розпитала мене про всі три нещасних випадки, в усіх деталях: собака, футбол, дерево. Потім вона змусила мене розповісти їй про них ще раз, а потім ще раз, уже без мами, відтак нарешті зібралася й пішла.

— То он як ти можеш? — сказала мама, коли повернулася на кухню, поклавши мені руку на потилицю й пробігаючи пальцями по волоссю. — Зірвиголова.

Вона приготувала мені гарячий шоколад із зефірками, і я пам’ятаю, що для мене лишалося загадкою те, за який подвиг мене так винагороджено.

Востаннє ми були тут, коли народилася Ґрейсі. Тато вів мене лабіринтом коридорів до завішаної фіранками кімнати, де на краю пересувного лікарняного ліжка сиділа мама, тримаючи на руках мою малинову сестру, яка розривалася від крику. Коли мені дуже погано, я згадую той день: ми вчотирьох навколо ліжка, разом. Родина, запах волоссячка Ґрейсі, посмішка на татовому обличчі. Мама, така втомлена й водночас така щаслива. Я завжди думаю саме про той день, бо тоді ми востаннє почувалися родиною.

Так, для мене то було востаннє.

Коли ми йдемо лікарнею за містером Смітом, усе пропливає повз нас, ніби запис на старій відеокасеті: блискучі двері, довгі коридори. Від якогось ядучого запаху мені дере в горлі. У ліфті тиша, виск наших гумових підошов, блимання ламп над головами.

І ось ми опиняємося перед палатою і знаємо, що наша найближча подруга — там. І, можливо, вона помирає.

Перед палатою я бачу батьків Ней, вони стоять, обійнявшись, заховавши обличчя на шиї одне одного. Я бачу, що мама Ней стискає сорочку чоловіка в кулаках, так ніби боїться, що впаде, якщо відпустить.

— Місіс Демір? — Роуз робить крок уперед, лишаючи містера Сміта біля ліфта. Зазвичай ми називаємо їх просто Макс і Джекі, але в цю мить це видається недоречним.

Побачивши Роуз, мама Ней простягає до неї руки й загрібає її в обійми. Ми з Лео підходимо і обхоплюємо руками людей, які пускали нас у свій дім у будь-яку годину дня та ночі й ніколи не змушували почуватися зайвими чи невчасними.

На мить я гублюся в темних гарячих обіймах, міцно заплющуючи очі, щоб не розплакатися, вирішивши ні в якому разі не показувати нікому, як мені страшно. Момент єднання минає, і ми відпускаємо руки, і я знову кліпаю в холодних променях ламп денного світла.

— Як вона? — Містер Сміт стояв за кілька кроків від нас п’ятьох, спостерігаючи.

Джекі хитає головою, а Макс повертається до вікна й дивиться крізь шпарину в жалюзі на людину, що абсолютно нерухомо лежить на ліжку. Мені звично бачити, як Макс сміється, як блищать його очі й труситься живіт — він завжди мав напоготові черговий жахливий жарт. Бачити його таким — глибокі тіні на обличчі, схудлому й слабкому, — боляче.

Я відчуваю, що мушу підійти й стати поряд із ним, та не можу. Мені страшно туди зазирати.

Черепно-мозкова травма, це як? Наомі матиме інший вигляд? Там буде кров? Коли ми з Ней лишалися вдвох, то зазвичай обирали на «Нетфліксі» найстрашніший фільм жахів — криваві розчленування, мстиві демони, що більше нутрощів, то краще. Але це реальність. Ось де жахіття. І це лякає мене до всирачки.

Я не зводжу очей з Джекі, з її бананового висвітленого волосся з темними коренями, з її довгих тонких рук і худорлявих ніг у вузьких джинсах — вона вдягнена, як молодший від неї років на двадцять підліток — це завжди доводило Ней до сказу. Мама каже, що Джекі — нікчема, та, зрештою, про мене вона каже так само.

— Вона говорила з вами? — Роуз тримає Джекі за руку. — Вона прокидалася?

— Макс, — шепоче Джекі своєму чоловікові, який хитає головою, простягаючи руку до лікарки, що проходить повз нас.

— Лікарко?

Жінка в білому халаті зупиняється й насуплюється, побачивши нас.

— Це друзі моєї доньки, але ми майже як родина. Поясніть їм, будь ласка, що сталося. Я сам іще не певен, що розумію.

Лікарка міцно стискає губи, видаючи цим рухом нетерплячість, але сплітає руки й починає говорити.

— Наомі знайшов екіпаж тягового судна на Темзі, вона зачепилася за якісь мотузки човнів…

— За кілька хвилин від дому. — Роуз дивиться на Лео. — Вона була майже вдома. Вона впала?

— Не зрозуміло, як вона опинилася у воді, ясно лиш те, що мотузки, в яких вона заплуталася, ймовірно, не дали їй потонути, бо вона була непритомна від черепно-мозкової травми. Ті мотузки й переохолодження, яке вона отримала, провівши ніч у воді, — допомогли їй вижити. Тож ми зігріваємо її, дуже повільно, і тримаємо в медичній комі, слідкуючи за тим, щоб не спричинити в мозку набряків і крововиливів. Завтра в нас буде більше інформації.

Мені здається, що я от-от усвідомлю те, що це дійсно відбувається, але цей момент не настає, і все видається сном.

— Тобто все погано, але вона одужає, так? Вона ж одужає? — питає Лео, розлючено відтинаючи кожне слово.

Лікарка вагається, напевне боїться відповісти чесно й засмутити цього хлопця під два метри зростом і відповідної статури. Лео часом лякає людей.

— Ми не знаємо… — повільно відповідає вона. — Те, що вона протрималася стільки в холодній воді й травма голови не вбила її одразу, — диво. Вона сильна, напевне сильна, інакше б вона не була тут. Вона отримує найкращий догляд.

— Можна нам до неї? — питає Роуз. — Будь ласка, я хочу її побачити.

Лікарка дивиться на Макса, який киває, дозволяючи. Вона оглядає наші обличчя, і я сподіваюся, що вона скаже «ні». Але вона не каже.

— Гаразд, даю по три хвилини кожному. Не більше.

— З нею ж потрібно говорити? — питає Роуз, коли Макс відчиняє для неї двері. — Це ж може її розбудити? По телевізору казали, що люди в комі чують, коли з ними говорять.

— Ну, це медикаментозна кома.

— Що? — насуплюється Роуз.

— Ми пригнітили її нервову систему та зробили інтубацію, щоб вона могла відновитися після того, що пережила. Від розмов вона не прокинеться, але цілком імовірно, вона вас чує, тож… чому ні?

Лікарка коротко всміхається. Розправивши плечі, Роуз заходить до палати, обережно зачиняючи за собою двері.

— Нам треба зробити кілька дзвінків, діти, ви тут упораєтесь? — м’яко питає Джекі. Її туш затекла в зморшки під очима, лишила на щоках чорні смуги. Я киваю.

— А ви? — питаю я.

— Чесно, Редлі, — її очі наповнюються сльозами, коли вона намагається вичавити посмішку заради мене, — я не знаю.

Поки ми чекаємо перед дверима, містер Сміт нарешті сходить із того місця біля ліфту, яке він собі обрав, і перетинає коридор, стаючи перед вікном палати. Вечірнє сонце, проникаючи крізь жалюзі, лишає на його обличчі смуги тіней. Я досі не можу змусити себе поглянути на Ней, тож натомість дивлюся на нього. Його обличчя таке рідне, притулок для мого погляду.

— Вона погано виглядає? — питаю я.

— Редлі, ти ж знаєш, я ніколи не брешу учням, так? — каже він.

Я киваю.

— Вона виглядає погано. — Він киває на Наомі. — Здається, Роуз потрібна твоя допомога.

Коли я нарешті змушую тебе подивитися крізь скло, то бачу Роуз, яка стоїть, витріщаючись на фігуру на ліжку, притуливши стиснуті кулаки до щік, широко розплющивши очі; тіло її дуже тремтить. Не знаю, як це сталося, та от я вже в кімнаті, хапаю її за зап’ясток, тягну до дверей.

— Ні, ні, ні, — відбивається вона, висмикуючи руку. — Ні. Ми не можемо лишити її тут саму. Я не лишу її саму. Подивися на неї, Редлі, її не можна лишати саму.

— Ходімо, Роуз, — кажу я. — Наші істерики їй не допоможуть.

— Подивися на неї! — вимагає Роуз.

Я дивлюся. Бачу, що її обличчя розпухле, пурпурове та сіре. І тепер я вже не можу не дивитися, бо це обличчя так відрізняється від обличчя людини, яку я дуже добре знаю. Важко повірити, що це вона. На голові в неї пов’язка, і від темного довгого волосся не лишилося й сліду. Ще одна пов’язка перекреслює по діагоналі її обличчя, крізь тканину проступає червоне. Усі видимі ділянки шкіри вкрито чорними або кольоровими синцями, одне розпухле око заплющене, друге — сховане під пов’язкою, здається, її темні блискучі очі згасли назавжди. Я бачу апарати, широку незручну трубку, що виходить з її рота, перетворюючи ніжну посмішку, яку я пам’ятаю, на застиглий крик.

З її тіла виходить стільки дротів, ніби вона наполовину машина, і тут до мене доходить. Доходить, чому Роуз хочеться стояти там і кричати до нестями. Це жахливо.

— Давай, — кажу я, витягаючи її з палати. — Будемо разом розгрібати це лайно. Треба бути сильними.

Я вицуплюю її з палати, зачиняю за нами двері й міцно її обіймаю.

— Як вона? — питає Лео. Все зрозуміло й без слів.

— Коли я дізнаюся, хто це зробив… — Лео стуляє притиснуті до тіла кулаки.

— А що, як вона сама це з собою зробила? — Ашира, сестра Ней, з’явилася, здається, нізвідки.

— Аш! — Роуз відпускає мене і обіймає Аширу, старшу зведену сестру Ней, яка кілька секунд стоїть геть незворушно, дозволяючи Роуз хлипати у свій світшот. Я дивлюся на Аш: вона така спокійна, така стримана. Зовні принаймні.

— Ти ж не думаєш… Тобто, вона б не завдала собі шкоди, — кажу я. — Ней була щаслива, справді щаслива. Наелектризована від щастя. Вона була не така, як раніше, коли тікала від усіх тих загонів. Усе змінилося, коли ми зібрали групу, коли в неї з’явилися ми. З неї більше ніхто не глузував. Щось тут не збігається.

— Так. — Аш повертається в інший бік від Роуз, і мене раптом ошелешує те, наскільки вони з Ней схожі — більше, ніж мені здавалося раніше, — однакові довгі рівні носи й вилиці, смоляне чорне волосся з рубіновим вилиском, глянцеве, наче дзеркало. На відміну від Ней, Аш не користується косметикою, не випрямляє волосся, лишаючи його таким, як є. Тоді як Наомі добирала собі щоразу дивніше вбрання, Аш завжди була вдягнена майже однаково: берці, футболка, бейсболка — незалежно від погоди. Мені завжди це в ній подобалося — те, що їй начхати на світ поза межами її голови.

Але тепер її сестра в реанімації, тож її виштовхнуло в реальність разом із нами. Здається, їй від цього боляче.

— Так, мабуть, не збігається. Нічого не збігається. Треба знайти тата й Джекі, не знаєте, де вони?

— Пішли комусь зателефонувати, — кажу я, роблячи крок до неї. — Аш, ти як?

Вона відступає на крок назад.

— Я… — Аш знизує плечима. — Побачимося.

— Це просто якийсь триндець, — тихо каже Лео. — Те, що з нею сталося, — це триндець. Цього не мало статися. Якби це була просто одна з чергових витівок Ней, це ніколи б не закінчилося отак. Щось сталося, закладаюся. Вона б не намагалася себе прикінчити.

— А що взагалі кажуть? — Я дивлюся на містера Сміта, щоб усе прояснити, щоб відокремити зерна від полови. Але він здається так само розгубленим, як і ми.

— Я не знаю. — Він знизує плечима. — Якби ж я знав. Я не говорив із поліцією, лише з батьками Ней, але, думаю, не можна виключати ймовірності, що вона намагалася…

— Ні. — Я хитаю головою. Це маячня.

— Ней боялася води, — каже Роуз. — Щоразу, коли в нас був урок плавання, вона казала, що в неї місячні, щоб не займатися. Якби все було настільки погано, ми б знали. Ми б урятували її.

— У мене була надія, що, коли її знайдуть, стане легше, — кажу я. — Але я не знаю, що робити.

Містер Сміт кладе мені руку на плече й нахиляється до мене.

— Я не знаю, що робити, — повторюю я, зустрічаючись із ним поглядом і не відводячи очей. Я хочу, щоб він сказав мені, що все буде гаразд. Якщо він так скаже, я повірю.

— Слухайте, я розумію, що вам усім складно, дійсно важко. Мабуть, час додому. Думаю, треба дати родині Наомі трохи простору й часу, щоб усвідомити, що сталося, а про вас нехай подбають ваші батьки.

— Я піду пішки, — одразу ж відказує Лео.

— Я теж.

Дивлюся на Роуз, яка, схиливши голову, повертається до містера Сміта.

— Сер, а з вами все буде гаразд?

— Зі мною? Ну звісно ж.

Його змучена посмішка підбадьорює.

— Ви ж чули, лікарка сказала, що вона борець і все буде добре, от побачите.

Ми йдемо, а він лишається там. Дивиться крізь жалюзі у вікно її палати.

Річ у тім, що містер Сміт не просто хороший учитель — він єдиний дорослий у моєму житті, який ніколи мене не підводив. І багато дітей Темзької школи ставляться до нього так само. Він ніколи нам не бреше, ніколи не верзе маячні, він ставиться до нас як до людей, а не як до худоби. Він із тих учителів, з якими можна поговорити про будь-що, і він вислухає і намагатиметься допомогти. Він допоміг мені, коли вдома все пішло шкереберть. Він допоміг мені зрозуміти, що нормально бути тим, ким я є, що я — це я, а мої батьки — це мої батьки. Він хороша людина, добра.

– Її батьки ще не повернулися, — кажу я. — Ми не можемо піти, поки їх нема.

– Ідіть, — каже він. — Я побуду тут, поки вони не прийдуть.

Роуз киває і дає мені руку. Другою рукою вона бере під лікоть Лео й веде нас до ліфта.

— Усе це якась хрінь, — каже Роуз, коли двері ліфта засуваються. — Тож нам теж треба нахрінячитися.

Рік тому…

— Увага! — Містеру Сміту доводиться кричати, щоб його було чутно в класі. Це наш перший день у школі після шкільних канікул, і більшості дітей є чим поділитися.

Хто з ким зустрічався, хто з ким як вчинив, хто ким займався.

Публіка зібралася в кутку довкола Роуз, що сиділа на столі, — ми тоді ще не спілкувалися, і вона була для мене міфічною приголомшливою істотою, на яку можна було дивитися лише з відстані. Принаймні півкласу дивилися на неї, а не на Сміта, прикуті до місця її історіями, доповненими виразною жестикуляцією.

Не дивилися на неї тільки я — істота, що, схрестивши руки, розвалилася на стільці в дальньому кутку класу; Наомі Демір, одягнена, як персонаж аніме, при повному макіяжі та зі штучними віями, котра нервово постукувала ручкою по парті, та Лео, що втупився в телефон.

— СЛУХАЙТЕ! — загорлав Сміт, і в кімнаті стало трохи тихіше. — Я не хочу карати вас усіх і залишати після уроків, але я саме так і зроблю, якщо ви зараз же не розсядетеся по місцях. Ясно?

Стогони, зітхання, закочування очей. Роуз просто розсміялася та лишилася сидіти на парті, схрестивши ноги й теліпаючи ними так, щоб черевики билися об металеву ніжку столу — бам, бам, бам.

Але містер Сміт виявився розумнішим. Він не намагався приборкати її так, як це зробили б інші вчителі. Він просто проігнорував її, і це так ударило по ній, що решта класу таки вгамувалися й сіли по місцях. Я пам’ятаю, що мені це сподобалося. Пам’ятаю, що мені спало на думку: от бачите, якщо досить довго ігнорувати того, хто тобі подобається, та людина зрештою закохається в тебе.

Яке невдале я тоді було.

Сміт сказав, що розбиває нас на гурти та дає завдання написати й зіграти три пісні разом. Він почав оголошувати склад груп, а мені лишалося тільки сидіти на гальорці, наповнюючись екзистенційною люттю. Розумієте, тоді зі мною ніхто не говорив, і такий стан речей мені подобався.

Ніхто не заганяв мене. Рік тому про мене не казали «мале, руде і в групі барабанить», радше, до мене ставилися як до низенького й худорлявого — аж надто худорлявого — створіння, та й то, якщо моє існування взагалі помічали. Мене це не дуже хвилювало — мені хотілося сховатися в своєму тілі, стати невидимкою, наскільки можливо. Так було безпечніше. Не було для мене нічого гіршого, ніж робити щось разом. Мені було відомо, що в списку людей, з якими іншим хочеться взаємодіяти, я посідаю останнє місце. То було жахіття — решту класу поступово розбивали на групи по троє-четверо й відправляли знайти місце, де можна обговорити, яку музику вони писатимуть, і почати зігруватися.

— Редлі, Наомі, Лео та… Роуз, — і я пам’ятаю, як на довгу мить заплющую очі, бажаючи, щоб усе це було сном, довгим химерним сном, який закінчився б тим, що от-от, за кілька секунд, я розстебну сорочку Роуз, і який завершився б, як завжди, перш ніж сталося б щось приємне.

— Ем, дідько, ні! — Лео майже кричав. Від його гучного голосу мої очі різко розплющилися.

— У чому проблема, Лео? — Містер Сміт питав без люті, без сарказму.

Лео стояв біля вікна з телефоном у руці.

— Я нічого не робитиму з цими невдахами. До біса, це лайно.

— Чому лайно? — запитав містер Сміт.

— Я навіть не хочу бути тут. — Лео пройшов між партами й наблизився до Сміта. Вони з ним однакового зросту, їхні обличчя на одному рівні, тож Лео дивиться йому просто у вічі. Якби почалася бійка, то не знаю, хто переміг би.

— Мені насрати на школу.

— Ну то йди, — сказав містер Сміт, випростуючись. — Йди собі. Прогулюй. До твоєї мами знову прийде поліція, і цього разу тебе відрахують уже назавжди. Спершу вони спробують відправити тебе до виховної колонії, даючи тобі останній шанс виправитися, але те лайно ти теж прогуляєш, і не встигнеш змигнути оком, як приєднаєшся до брата. Так і вчини. Прекрасні життєві перспективи!

Весь клас нарешті замовк і, не зводячи очей, спостерігав за люттю, яка струменіла в Лео потоком, таким бурхливим, що він майже викрешував іскри довкола нього й готовий був щомиті прорвати загату. Ми бачили цю лють у дії, бачили, як його забирали копи, після того як він відправив учителя в нокдаун. Але Сміт стояв на місці, не відступаючи ні на крок.

— Ти думаєш, що я ненавиджу тебе, але це не так. Я чув, як ти граєш, Лео, і ти граєш краще за всіх, кого я вчив. У тебе це від природи, у тебе талант. Не треба нехтувати цим, бо ти вартий більшого, ніж тобі здається. Ти заслуговуєш на краще ставлення.

— Залишіть свої думки при собі, — проричав Лео. — Я сам знаю, хто я.

— Добре, — кивнув містер Сміт. — То ти йдеш?

Лео на мить завмер, а потім прокрокував до дверей і рвучко їх прочинив. Озирнувшись, він глянув на мене, Роуз, Ней.

— Ви йдете, чи як? — запитав він.

Чесно? Мені було надто страшно, щоб відмовитись. Ми йшли за ним по коридору до однієї з кімнат для репетицій, і Наомі, яка за три роки в школі жодним словом зі мною не обмовилася, нахилилася до мене й сказала:

— Господи, якщо він розпочне стрілянину в школі, нам першим дістанеться.

Так мені стало ясно, що вона мені подобається. Під час першого джему ми грали «AC/DC».

— Що будемо робити? — запитав Лео, дивлячись на нас. — Що ми всі знаємо?

Він подивився просто на мене, і мені стало збіса сцикотно.

— Що ти знаєш?

Це прозвучало так, ніби він думав, що я взагалі нічого не знаю.

І в першу секунду так воно й було.

— Може, щось із «AC/DC»? — спало мені на думку, бо хто ж його знав, які пісні всі знають і вміють грати. — «Ти не давала мені спокою всю ніч»?

Він насуплено глянув на Ней, яка нічого не відповіла, але зіграла риф на басу на знак згоди. Роуз знизала плечима:

— Це не дуже моє, але я спробую.

— Гаразд, як вам таке? — Лео вступив рифом, гучним і грубим, таким, знаєте, «а пішли ви всі», і мені це сподобалося.

— Непогано, — сказала Роуз і кивнула, і було помітно, як вона старанно намагалася не видати, що вражена. Дивлюся на Ней, радіючи, що вона така неговірка, і відбиваючи ритм, а вона додає бас, киваючи й відраховуючи долі до вступу.

— Три, чотири…

І так, той перший раз був прекрасний. Як перше катання на американських гірках чи як перший поцілунок. То була прекрасна бездоганність, від якої всередині все переверталося; то було саме так, як мені уявлялося, під час барабанних репетицій під музику вдома. Ми з Ней ніколи доти не говорили, але от я тут, із нею, тримаю ритм для гітари Лео, аж поки музика не починає лунати саме так, як у пісні, яку ми всі знаємо, хай ми навіть не знали, що знаємо її.

Опустивши голову так, щоб волосся закривало їй обличчя, Роуз приєдналася до нашого ансамблю, і ми всі дивилися на неї, з перших нот зачаровані звуком її голосу, глибоким і хрипким, шорстким, ніби вона палила по двадцять цигарок на день, що, ймовірно, так і було. Той голос захопив мене, влучив у самісіньке серце. Важко було повірити, що можна полюбити її ще сильніше, але виявилося, що можна.

Вона не знала слів, тож почала вигадувати їх у процесі, співаючи та сміючись водночас. Піднявши голову, вона витягла мікрофон зі стійки та всміхнулася Наомі.

— Вона — дівча з аніме та часом носить хвіст, якщо ти не герой, то в душу їй не лізь.

Ней усміхнулася їй, і вона повернулася до Лео.

— Він був крутий, високий, добре знав, що вмів, він міг рок-зіркою стати, якби трави не курив.

О Господи, мені й хотілося, щоб вона вигадала рядки про мене, й не хотілося водночас. Коли вона поглянула на мене, мені довелося докласти неабияких зусиль, щоб не припинити грати.

— Поаплодуємо Редлі, що трохи не при собі, блукає, наче зомбі у шкільній юрбі.

Ну гаразд, хай вона не вжила до мене таких епітетів, як «крутько», та принаймні не згадала про мій зріст і колір волосся, тож наскільки я можу судити, то взагалі було майже любовне послання.

На чолі з Лео ми всмалили як слід — він вилив усю свою лють у струни, розітнувши повітря на смуги ритму, і мені не лишалося нічого, крім як навалитися на барабани, продираючись до самого серця пісні, підхоплюючи та тягнучи за собою Ней. Роуз горлала у верхньому регістрі, так потужно, так несамовито, так добре, що, коли пісня закінчилася, не обмінюючись жодним словом, ми почали спочатку. Цього разу все вийшло навіть краще, і коли ми закінчили, спітнілі та виснажені, то, піднявши очі, побачили, що двері кімнати відчинені й на нас дивиться з двадцять учнів. Вони підбадьорливо кричали й плескали нам.

— Зваліть! — сказав їм Лео, а потім повернувся до мене й посміхнувся. — Слухай, а це буде офігезно.

Вперше в житті до мене поставилися як до людини.

4

Ранній вечір стискав місто у своїх обіймах, а ми, лишивши лікарню далеко позаду, йшли до парку, до того самого парку, де ми гралися, коли були маленькими, хоча, звісно ж, окремо одне від одного. Діти дорогою зі школи зайшли до парку й вийшли, і тепер тут було порожньо. Ми сиділи під гіркою й не розмовляли. Наша тиша — приємна. Добре, що ми можемо прийти сюди й нічого не говорити, просто знаючи, що хочемо побути разом. Ось, що подарував нам минулий рік, — він подарував нам сенс, якого в нас досі не було. Ми і є сенс одне для одного.

Поодинці ми рухалися хаотично, буксували й губилися, чекаючи, коли цей період нашого життя мине, коли ми зможемо жити по-справжньому й почуватися вільними.

Із «Дзеркальцем, моїм дзеркальцем» з’явилися «МИ», об’єднані й сильні. Чи принаймні нам так здавалося. Та, напевне, у нас була якась слабка ланка, щось таке, що дозволило Наомі віддалитися від нас, майже від’єднатися, а ми навіть не помітили, як щось у ній зламалося. Про що ми не можемо говорити, про що ми ніколи не говоримо, так це про те, що могло довести її до такого стану.

Вона наша найкраща подруга, і ніхто з нас не знає, чому вона взагалі втекла й чому вона могла… я не знаходжу жодної причини, яка змусила б її зістрибнути з мосту в чорну воду, якої вона боялася.

Ми сидимо й не говоримо, відкладаючи повернення додому. У кожного з нас є причини. Моя, мабуть, зараз п’є третій келих горілки з колою, а батько, напевне, по саме нікуди заганяє черговій коханці.

Лео першим порушує тишу.

— Трясця, давайте щось зробимо, — каже він.

— Ми вже щось робимо. — Роуз, відкривши свою шию, відхиляється на пофарбований метал гірки, на якому видряпано імена та лайливі слова. — Марнуємо молодість у парку. Як нормальні підлітки.

— Я не про це, — сказав Лео. — Щось приємне? Пігулки, клуб. Треба нахрінячитися, як пропонувала Роуз.

— Звідки печиво в безхатька, — позіхнула Роуз. — У тебе колеса при собі? Можемо тут накидатися.

— У понеділок?

Ой, мені здавалося, що ці слова пролунали тільки в моїй голові. Ну добре, принаймні їй стало смішно.

— Господи, Редлі, яке сране занудство, — каже вона, посміхаючись ширше із кожним словом. — А чим би хотіла зайнятися Наомі? Вона там, чорт забирай, лежить і бореться за своє життя, а ми сидимо тут, наче якісь… лузери. Що б вона порадила нам зробити?

— Ней захотіла б подивитися кіно чи піти до книжкового клубу, чи ще якоїсь фігні, — каже Лео, наморщивши носа. — Чи якесь аніме із жахіттями, вона обожнює це лайно.

— Давайте подивимось, — я хапаюся за шанс перемкнути їх від ковтання наркотиків із подальшим похміллям на інші заняття й затягти до себе на перегляд «Блек Батлер». І це не тому, що я ніколи не наближаюся до колес і алкоголю, а тому, що знаю, що ці речі роблять із людьми. Я не хочу, щоб таке сталося зі мною.

До того ж «Блек Батлер» — один із наших із Наомі улюблених серіалів, напханих вікторіанською готикою, японською гнітючістю й перевдяганнями чоловіків у жінок і навпаки. Ми потайки задумали перевдягтися в персонажів цього серіалу на наступний Комік-кон і нічого не казали Лео та Роуз не тому, що вони почали б ставитися до нас гірше, а тому, що вони постійно глузували б із цього. Ми вже продумали, як вберемося, мені навіть пощастило купити перуку в Кемдені, а потім… а потім світ змінився.

Моє ліжко. Моя кімната. Я фарбую її в чорне того літа, коли зникла Ней.

Коли мама це побачила, вона закотила очі та сказала:

— Я здаюся.

І моя відповідь була:

— Ти вже давно здалася.

Мені подобається, що кімната чорна, тут я почуваюся безпечно та захищено. Але найкраще те, що половину простору займає барабанна установка — єдина річ, яку я насправді ціную. У мене пішло два роки на те, щоб накопичити на неї грошей, а мама погодилася лише тому, оскільки вважала, що на той момент, коли в мене набереться грошей, я хотітиму чогось іншого. Але цього не сталося. Вигулювання собак, мийка машин, розкладання товару на полицях — коли грошей уже вистачало, вони не могли сказати «ні», тож тепер вона стоїть отам у кутку, і мені це неймовірно подобається. Вона готова і лише чекає миті, коли зможе видати шум і розбудити всіх сусідів. Чи принаймні, коли зніму заглушки.

Просто зараз Лео та Роуз сидять на моєму ліжку. Лео — сонний, напівзаплющивши очі, він відсторонився від того, що відбувається на екрані. Роуз закинула руку мені на шию та поклала щоку на плече, дихаючи мені в шию. Вона пахне лимоном і димом, що дивно, тому що, попри мої припущення під час нашої першої репетиції, виявилося, що Роуз не палить. Виявилося, що вона надто турботливо ставиться до свого голосу. Коли ми домовлялися йти до мене, мені зовсім вилетіло з голови, що протягом останнього місяця мама на шаленій швидкості прямувала в бік божевілля. Я не можу звинуватити її в тому, що їй болить, адже тато більше навіть не намагається приховати від неї свої витівки. Але я можу звинувачувати її в тому, що вона звинувачує мене. Зараз я намагаюся бачитися з нею якомога менше, настільки мало, що той факт, що вона також живе в цьому будинку, майже витіснився з моєї голови. Побачивши Лео та Роуз, вона вдягла оту свою фальшиву маску, на якій намальовано посмішку клоуна-психопата, і почала пропонувати напої та їжу й питати, чи не розігріти піцу або чи не приготувати поп-корну. Зніміть це негайно. Волосся, скручене в дульку, фартушок, наче вона ведуча кулінарної передачі, тільки от вона надто сильно хитається з боку в бік і забагато махає рукою й сміється надто гучно, поки Ґрейсі сидить і їсть курячі нагетси й дивиться по колу «Скубі Ду». Я знаю, що, тільки-но ми вийдемо з кімнати, вона всядеться в крісло та вихилить іще одну склянку. Велма викриє ще одного негідника, а Ґрейсі продовжить жувати.

Рука Роуз — коротко обкусані нігті, пухкі пальці в срібних каблучках — просковзує в мою. Почуваюся тепло та сонно, лежачи під захистом двох найкращих друзів з обох боків, за вигином губ Лео помічаючи його невдоволення тим, що ми з Роуз тримаємося за руки.

У двері стукають. На порозі з’являється тато чи принаймні його голова. Зазвичай він заходить до моєї кімнати тільки тоді, коли йому щось потрібно.

— Діти, у вас тут все гаразд? — питає він. — Я чув про Наомі. Як вона?

— Лікарі поки що не знають, — відповідаю я. — Кажуть, типу, це взагалі диво, що вона вижила.

— Звісно… — Тато маячить у дверному отворі. — І що, на їхню думку, з нею сталося?

— Я не хочу зараз про це говорити, — відповідаю я. — Напевне, це покажуть у новинах.

— Ясно… ну, не робіть того, чого я не робив би!

Господи, тату, замовкни.

— Ці двоє зі мною не впораються, містере Сондерз. — Роуз посміхається моєму татові, він червоніє, а я відчуваю, що Роуз уже не тримає мене за руку. — Мені потрібен справжній чоловік.

— Ну гаразд, додивляйтеся мультик і спати, добре?

Він робить крок у кімнату. Дивиться на ноги Роуз.

— Ми збиралися ще один подивитися, — кажу я, наближаючись до дверей, потроху відтісняючи його в коридор.

— Я йду, тож побачимося вранці.

– Ідеш? — Я витріщаюся на нього. — Ти ж тільки прийшов, і вже по десятій.

— Ти мені що, мама? — Він сміється до Роуз, дивлячись мені через плече. — Ти ж знаєш, що це за робота, вона наполовину складається зі спілкування. В мене немає вибору.

— Виявляється, бути членом ради так захоплююче, який сюрприз! — кажу я.

— Це робота, — повторює він, поки ми дивимося одне на одного, обоє прекрасно знаючи, що він бреше. Я відчуваю, що мене має хвилювати тато з усіма його коханками й мама з її алкоголізмом і те, що моя родина, колись така нормальна й шанована, вигниває зсередини, при тому намагаючись тримати обличчя. Але мені байдуже, мені насрати на них усіх, окрім Ґрейсі.

За кілька хвилин Роуз кладе мені голову на плече.

За хвилину після цього вона хропе, і ми з Лео вибухаємо реготом.

— Стуліть грьобані пельки, — бурмоче вона і знову засинає.

5

Серце калатає, у горлі кислота, краплі поту виступили між лопатками. Третя ранку.

Сідаю, на шкірі виступають мурашки, і я знаю, що мені наснилося жахіття, хоча й не пам’ятаю його. У роті смак, наче після брудної річкової води. Витягаю себе з ліжка й, шкандибаючи, одягаюся в боксери й футболку. Відчиняю двері та дослухаюся до звуків. У цей час мама часто не спить чи принаймні не в ліжку. Я знаходжу її у відключці за кухонним столом чи долілиць на канапі з калюжкою слини під відкритим ротом. Вона — остання людина, яку я зараз хочу бачити, — буха й розлючена, у пошуках жертви, на якій можна буде зірвати цю лють.

Тихо, а мені потрібно попити, тож я ризикую.

На кухні тато. Від нього відгонить димом, і запах спиртного відчувається теж. Він п’є не так, як мама. Мама п’є як дихає, вона виживає на горілці, її, колись м’яке, тіло стало тонким і сухорлявим, на червоному обличчі залягли глибокі тіні. У тата все не так погано, але він теж любить випити, зняти напругу, як він це називає. Де він був до третьої ранку, де можна пити й курити?

— Усе гаразд, малеча? — каже він із таким виглядом, ніби його застукали.

— Мені треба попити. — Мої голі ноги безшумно ступають по лінолеуму, я підходжу до крана й дозволяю воді стекти по пальцях, доки вона не стає дійсно холодною.

Я чую, як він совається в мене за спиною. Він кашляє та хрипить — паління йому не на користь.

— То вони думають, що Наомі хотіла покінчити із собою?

— Вони нічого не знають. — Я тру очі. — Тату, ти хочеш говорити про це о третій ночі, ти дійсно хочеш зараз про це говорити?

— Я знаю, що не засну. Я міг би вранці зателефонувати Максу та Джекі. Ми перетиналися, коли я допомагав Ней подаватися на приз Герцога Единбурзького. Я відчуваю, що мушу щось сказати, спитати, чи не потрібна допомога.

— Ну як ти можеш допомогти? Ти ж працюєш у місцевій раді, а не на прем’єр-міністра.

— Ну, просто добре давати людям знати, що тобі не байдуже, — каже він.

— У такому випадку, можливо, ти даш знати мамі, що тобі не байдуже? — кажу я йому. — Можливо, вона б трохи скинула оберти з горілкою.

— Не говори так зі мною, — застерігає батько, але не всерйоз. Він знає, що я маю рацію. Він справді на вигляд якийсь нікчемний.

Я не знаю, якої реакції він очікує від мене, та від мого ігнору його плечі зсутулюються, коли він відкидається на спинку стільця. Колись мені хотілося бути ним, колись мені здавалося, що він — найсильніший, найкрутіший татко на світі. Зараз від нього в мене всередині все зіщулюється. За кілька кілометрів звідси моя подруга лежить у комі з дірками в мозку, навколо стоїть сморід блювоти — певне, маму вирвало в коридорі, а тато, ну… напевне його остання коханка любить час від часу викурити сигаретку. Що ж до мене, то я просто хочу повернутися до своєї кімнати. Я просто хочу сховатися й проспати ще пару годин.

Але я не можу. Тому що є не тільки я. Є ж іще Ґрейсі. Тож я вдихаю та намагаюся пригадати ті часи, коли мама здавалася мені найдобрішою людиною на світі, а тато — найсміливішим, тому я пробую знову.

— Тато… Мама п’є. Стає дедалі гірше.

Він трохи повертається на стільці, уникаючи мого погляду.

— Тебе майже не буває вдома, ти цього не бачиш, тобі не доводиться з цим стикатися.

— А хто, на твою думку, тут прибиратиме? — відрізає він так, ніби я мушу сповнитися вдячності.

– І що далі? — мені боляче від того, що доводиться добирати слова, щоб сказати йому це, тобто фізично боляче, ніби груди зсередини вкриті синцями, чорними та синіми. — Ти не думаєш, що це серйозно, як тоді…

Був один період, одразу після народження Ґрейсі, коли мама багато пила. То був перший епізод на моїй пам’яті, хоча, думаю, вони траплялися й до того. Тоді тато був тут, майже постійно. Він намагався впоратися з Ґрейсі, намагався зробити так, щоб мамі стало краще, постійно підкреслював мою сміливість і силу. Він був дуже вдячний за моє спокійне ставлення до ситуації, за те, що я пристосовуюся до неї та живу далі. Якраз тоді почалися мої стосунки із зайвою вагою. Не те щоб мені постійно хотілося їсти, натомість було необхідно якось заповнити порожнечу, створену мамою в моєму житті. Саме тоді під моїм ліжком почали з’являтися запаси провізії, і поки тато займався мамою чи Ґрейсі, мені лишалося тільки тамувати біль їжею. Напхавшись нею під зав’язку, тільки й можна було, що швидко заснути. У десять років то був найкращий із відомих мені захисних механізмів. Пізніше, у тринадцять років, він змінився на свою протилежність. Відмова від їжі дозволяла мені контролювати своє життя. Але в десять років мене постійно мучив голод, мені хотілося наповнити себе, але не вдавалося.

— Вона постійно нервується, ти ж знаєш, яка вона, — каже тато. З таким успіхом можна було б нічого не казати.

— Якби ти частіше бував удома, проводив час із нею, — не здаюсь я, — можливо, вона не була б така пригнічена. Можливо, вона не почувалася б такою самотньою.

Він ніяково сіпається, повертаючись до мене боком, і, не в змозі цьому запобігти, я бачу його тим, ким він є тепер. Він не гігант, не бог, не людина, яка більшу частину мого життя здавалася мені найбільшою, найрозумнішою, найсильнішою з усіх, кого я знаю, — він просто розбещена дитина, якій набридли її іграшки і яка хоче нових. І в цю мить я ненавиджу його.

— Ну тоді просто переїжджай сюди зі своєю новою шльондрою, чого ж.

Я беру склянку й виходжу з кухні, обережно обходячи вологі плями на кахлях.

— Повернися, зараз же, — сичить на мене тато, і цього разу він, здається, справді розлютився, але я не озираюся. Відтепер мені начхати, що він думає про мене. Я не пам’ятаю, коли востаннє він зробив бодай щось варте уваги.

Повернувшись до кімнати, я тихо зачиняю за собою двері й дивлюся у вікно, чекаючи сходу сонця. Є щось заспокійливе в цих ранкових годинах. Скрізь темно, скрізь тихо. Ряди будинків із темними вікнами наштовхують мене на думки про всі ті сни, якими повняться останні години темряви. Різні люди в різних будинках, і все це відбувається не з ними. Не знаю чому, але з якихось причин мені краще від цього усвідомлення, так ніби, якщо боляче тільки мені, то все не настільки погано.

Часом у моїй голові повно чорного туману. Він заважає мені бачити хороше, відчувати хороше. Все болить, всередині й зовні. Але тут тільки я й тільки зараз. Можливо, одного дня це буде хтось інший. Хтось, кого я не знаю, хтось, до кого мені байдуже, хтось іще визиратиме з вікна й чекатиме сходу сонця, поки небо повнитиметься моїми снами.

Я мушу поспати. Якщо я не посплю, голова завтра розколюватиметься, а перед очами миготітимуть іскри та кольори. Доведеться поспати.

Я лягаю, заплющую очі та думаю про хороше. Про те, як Ґрейсі вдає, що грає на гітарі, коли я репетирую. Про те, як Роуз регоче так сильно, що, коли вона притуляється до мене, я відчуваю вібрацїї її тіла. Про те, як Лео, граючи на гітарі, стоїть, наче гладіатор. Про те, як Наомі скидала брову, кажучи якусь дурницю так, наче то було щось збіса серйозне, а ми надривали животи від сміху. Мені хочеться згадувати її такою, а не з пробитою головою.

За кілька годин я прокидаюся, задихаючись, і цього разу я пам’ятаю сон. Темна, густа, крижана вода заповнює мені ніс і рот, заливає легені, і щось, щось холодне й жорстоке, затягає мене вниз, глибоко під воду, аж поки не зникає остання надія хоч колись виринути на поверхню.

6

Марно намагатися заснути знову, тож я полишаю спроби та втикаю в монітор свого хромбука, аж поки не настає час вставати.

847 переглядів на нашій сторінці в «Тумблері» за останній місяць. Це збіса багато. Можливо, десь 400 з них накрутила Роуз, читаючи коментарі до свого відео, але навіть так. Для квартету шістнадцятилітніх це непогано. 1385 підписників у «Твіттері», і я очікую, коли у відповідь на мою заявку нам дадуть «блакитну пташку». «Блакитна пташка» означатиме, що ми справжні.

Останнє відео групи, яке ми виклали на своєму каналі в «Ютубі», було з парку, і воно було прекрасне. То було відео на наш трек «Карусель». Ми з Ней написали пісню про двох підлітків, які подобаються одне одному, але ніколи не зможуть бути разом. Тож так, у парку. Ми прихопили мою колонку для телефона й кривлялися під музику, граючи та співаючи. Ми здавалися якимись бовдурами, у парку була купа дітей, які витріщалися на нас, і половина з них, певно, вважала нас кретинами. Але в мене не лишалося сумнівів, що все це зрештою обернеться на краще. Найважче було Лео. Він ненавидить усю цю фігню, він не хоче нічого — тільки грати, але Роуз поговорила з ним, трохи напоїла, трохи підгодувала пігулками, поки він не перестав пнутися зі шкіри, щоб відповідати образу крутого чувака і не заліз на гірку, де грав на гітарі, відриваючись на повну. Роуз лежала на дош-ці-гойдалці, ворушачи губами під слова, як Мадонна у вісімдесятих, сексуально до нестями. А Наомі коло за колом повільно оберталася на каруселі, жодного разу не посміхнувшись. Більшу частину відео було знято мною на телефон Ней із чохлом «Легенда Зельди: герої потрійної сили». У моє завдання входило фільмувати кожного учасника групи протягом усього треку, щоби потім змонтувати кліп, аж поки не настала моя черга — барабанити на лаві. Знімати почала Роуз. На мені були темні окуляри, шкіряні рукавички без пальців. Відео набрало 924 перегляди. Мене це тішило. 2300 лайків на «Фейсбуку». 760 підписників в «Інстаґрамі». І найближчими днями я додам нас на «Спотіфай».

Тому що, розумієте, мені подобається, який образ я маю в цьому світі, мій образ у соціальних мережах. Там я видаюся людиною, яка знає, що робить, знає, чого хоче, знає, куди рухається. Там я влучаю в ціль. Там я завжди виглядаю добре й розслаблено, а коли мені до рук потрапляють палички, все в мені працює так, як треба, кожен м’яз, кожен рефлекс, кожен удар серця, кожна клітина мозку. Моє відображення, що живе за блискучим екраном, отримує лайки, сердечки та приватні повідомлення. Дівчата посміхаються мені кутиком рота, відзначаючи, що хоча досі їм так і не здавалося, та взагалі-то я можу сподобатися їм, бо, попри свій маленький зріст і худорляву статуру, я граю на тих барабанах. І це дуже сексуально.

Та минуло багато часу, перш ніж мені вдалося сприйняти себе так. Сприйняти себе так у реальності, без фільтрів.

Злитися з тим образом, в який мені, створінню з плоті й крові, кісток, нервів і синапсів, ніколи не вдавалося вжитися. Дитиною, обросле складками жиру, моє тіло сприймалося мною як в’язниця, з якої неможливо втекти, адже в ній б’ється моє серце, дебела, остогидла в’язниця, ненависна та водночас необхідна.

А потім щось змусило мене припинити їсти.

Одного дня з дзеркал у шкільній роздягальні на мене поглянуло моє відображення. Викривившись під дивним кутом, воно стало невпізнаваним, там була незнайома людина. Людина, яку я ненавиджу і зневажаю, людина, до якої відчуваю жалість.

Протягом наступного року всі мої зусилля були спрямовані на те, щоб стати невидимкою, на те, щоб витесати з цієї людини майже ніщо, на те, щоб хай не блювати, але майже не їсти. Обжерливість була для малечі, для малої дитини, яка нічого не контролює. Відмова від їжі була для нової людини, для тієї, яка тримала геть усе під контролем, і в мене не було жодних сумнівів, що вони помітять, і вони таки помітили. Але сказали тільки, що тепер я маю набагато кращий вигляд. Навіть коли мої стегна стирчали так, що, здавалося, от-от проріжуть шкіру, навіть коли мені було холодно в пекельно спекотний день. Через них моє тіло роздулося, як повітряна куля, через них воно перетворилося на скелет, але нічого так і не змінилося. Окрім мене.

Група: Лео, Ней та Роуз — вони врятували мене, тому що бачили в мені не те, що з мене вийшло, а те, що могло б вийти. І коли вони побачили цю версію мене, вона проявилася і для мене. Мені стало зрозуміло, що якщо я не проживатиму це життя для себе, то дуже швидко опинюся в місці, звідки немає вороття. Мені не хотілося стати черговим членом нашої родини, який злажає, пробачте, але ні.

Але поступово, поступово, за цей рік грання на барабанах і зависання з людьми, які, як виявилося, мої друзі, контроль за тим, що я їм, почав слабшати. Мене це жахало. Було страшно, але також і прикольно, бо в мене були друзі, і музика, і танці, і сміх, і гуляння всю ніч без перерви, відвідування клубу за клубом, бару за баром і виття на місяць.

Не надто схоже на здоровий спосіб життя, але для мене він саме таким і був. Що більше було репетицій, то більше в мені було здоров’я та сили. Думки про їжу перестали мені дошкуляти, і в мою звичку увійшло їсти тоді, коли хочеться, і здавалося, що саме стільки мені й треба. Що більше моє істинне «я» заповнювало мене зсередини, то більше це збігалося з тим, що було зовні.

То не був здоровий спосіб життя, то був щасливий спосіб життя, а також усвідомлення того факту, що, попри те як мені хочеться турботи мами й тата, я вже не потребую її. Я можу подбати про себе самостійно. Я дбаю про себе та Ґрейсі. Мені вдається це краще, ніж будь-коли вдавалося їм.

Господи, я так зациклююсь на собі, вже остогидло.

Зайву вагу переможено, хворобливу худорлявість — теж. Зараз моє тіло вгодоване, як собака м’ясника. Ну ж бо, Редлі, відпусти це, зараз є важливіші проблеми.

Я просто хочу побачити Ней.

Лео чекає на мене на розі. Лео та його приятелі, з якими він спілкувався до групи і час від часу зависає і тепер, що добре, тому що я нормально почуваюся з ними, а вони — зі мною. Лише поряд із дівчатами я виїдаю собі мозок чайною ложечкою. Я нормально йду? Хоча б щось із того, що я кажу, не лайно? Зі мною весело? Я невдаха? Всі ті думки проносяться на максимальній швидкості, ганяючи по колу в моїй голові. Коли я поряд із дівчатами, які мені подобаються, мені доводиться навіть нагадувати собі, як ходити. Я кажу собі: «Це твої ноги, дурбецело, вони ступають одна перед одною».

А потім мені спало на думку: «Чорт, я пам’ятаю, як Лео й ті чуваки лякали мене до смерті, особливо коли брат Лео, Аарон, ще ходив до школи». Мені завжди було цікаво, чи носять вони в наплічниках зброю і як їм вдається так жувати жуйку, що одразу складається враження, ніби вони завжди перемагають у бійках і вже вбили кілька нікчем, а їхні трупи скинули в річку. На додачу, майже в день свого дев’ятнадцятиліття, Аарон потрапив до в’язниці за те, що порізав якогось типа у фаст-фуді, завдавши йому тяжких тілесних ушкоджень.

Та Лео — не Аарон. І тепер, йдучи з ними до школи, знаєте, що я відчуваю? Я відчуваю, що вони майже такі самі, як я. Тільки вищі. Але, чорт забирай, майже будь-хто вищий за мене.

— Привіт, — каже Лео, коли я підходжу.

— Привіт, — киваю я, і ми всі по черзі киваємо одне одному, поки я вливаюся в їхній гурт і йду — як мені подобається це уявляти, — наче худорлявий і невисокий Девід Боуї з купою охоронців. Сонце гріє мені спину та шию, і навіть дим із машин сьогодні пахне приємніше — безугавний звук транспорту, вищання гальм, ревіння двигунів, лайка велосипедистів, радіо, увімкнене на повну гучність, — мій улюблений міський фоновий гомін.

— Три найкращі гітаристи? — питає в мене Лео.

— Ну, ясна річ, Гендрікс, потім Мей і Слеш.

— От лайно. — Лео, дивлячись на мене, хитає головою. — Гендрікс нехай. Але, трясця, Мей? Трясця, Слеш?

— Так, трясця, Мей і Слеш, трясця Брайан Мей, трясця, найкращий гітарист усіх часів.

— Ти несповна розуму, бро. Ти ще скажи, що Філ Коллінз — найкращий барабанщик…

— Ну… Де ти був учора? — питаю я його.

— Та у тебе ж, дебілоїд.

— Та ні, потім, онлайн. Ми з Роуз трохи початилися.

— А. Мені треба було з мамою поговорити.

— Дідько.

— Ага.

Лео замовкає. Він з тих людей, у кого всі думки відбиваються на обличчі, і думки його невеселі.

— Якраз тоді, коли здається, що гірше вже не буде…

— Що?

— Аарон виходить.

Більше він нічого не каже, але більше й не треба.

— Дідько.

Ми йдемо мовчки, даючи можливість шуму міста заповнити тишу. До того, як Аарон потрапив до в’язниці, Лео проводив із ним багато часу, рівнявся на нього, ішов за ним, куди б той не кликав, і часом це заводило його в жахливі місця. Аарону було начхати на те, що він зіпсував, і саме це робило його таким страшним. Думаю, колись, дуже давно, він був звичайним хлопчиком, але в досить юному віці він почав водитися зі старшими дітьми цього району, і вони зробили з нього негідника, від чого йому знесло гальма. Деякі люди потрапляють у такі компанії, і це їх не надто змінює, а в декого, як-от у Аарона, щось перемикається в голові.

Вони так глибоко занурюються в це, що вже не здатні побачити світ таким, яким він був до того. Вони зламані. Він почав падати на дно й певний час тягнув за собою Лео.

Та версія Лео — той Лео, з яким ми почали грати рік тому, був злий і похмурий. Люди бояться його — так мені принаймні здавалося. Він постійно йшов по краю прірви: банди, до яких мав стосунок Аарон, наркотики, якими він торгував, невеличкі послуги, які він час від часу виконував за готівку. Те, що знав Лео, могло всмоктати тебе так швидко й так глибоко, що ти не помічав, що тонеш, аж поки не ставало запізно. Те, що Аарон зник із його життя, було найкращим, що сталося з Лео. Уперше в житті він отримав можливість розібратися, ким він був без навіювань старшого брата. Якби Аарон був поряд, Лео ніколи б не залишився в «Дзеркальці, моєму дзеркальці» і не грав би на повітряній гітарі, стоячи на дитячій гірці в парку. Аж ніяк.

Аарон виходить, і це означає, що він знову буде за головного. Чи принаймні намагатиметься.

— То… що сказала твоя мама?

Мені на думку спала єдина фраза, і та якась дурна.

— Вона сказала, що не хоче, щоб він жив із нами, але він її син. Сказала, щоб я не мав із ним жодних справ, щоб не дозволяв йому впливати на моє навчання, як це було колись. Сказала, щоб я не дав затягти себе в халепу, ніби він весь такий поганий, а я просто янгол.

— То ти нормально до цього поставився? — Я намагаюся не дивитися на нього.

— Так, він мій брат, тож усе гаразд, — каже Лео, але частка секунди, на яку він замислюється над відповіддю, змушує мене сумніватися.

— Агов! — на всіх парах до нас підлітає Роуз у сонцезахисних окулярах і зі скуйовдженим волоссям.

— Бодун після татового віскі? — питаю я.

— Я не винна, що в мене дорослі смаки, — усміхається вона. — Мені було потрібно. Розумієш, я досі не можу повірити. Коли Ней зникла, я ще могла вмовляти себе, що з нею все гаразд. Але тепер… повний триндець.

— Я всю ніч думав про Ней, — каже Лео. — Не могла вона сама таке з собою зробити, щось тут не те, правда ж? Пам’ятаєте кінець останньої чверті? Вона змінилася, припинила фарбуватися і вдягатися як анімешниця, і все таке інше. Вона начебто… світилася. За день до того, як зникнути, вона ще світилася, так? Мені ж не здається, правда?

— Ні, так і було, — погоджуюсь я. — Наприкінці минулого року вона була постійно на підриві, весь час писала дуже хороші пісні, більше, ніж ми встигали записувати. Не було нічого, нічого, взагалі нічого такого, щоб вона захотіла… ну, ви розумієте.

— Тож, — каже Роуз, — виходить, що, коли вона зникла, з нею сталося щось збіса погане. Тільки таке пояснення підходить, так? Щось настільки страшне, з чим вона не могла жити.

Ми всі зупинилися, навіть не помітивши цього, намагаючись уявити, що це могло бути.

— Привіт! — голос такий схожий на Наомі, що ми всі підстрибуємо. Це — Ашира. Друзі Лео йдуть далі.

Ми перезираємося: вона чула, про що ми говорили?

— Привіт, Аш. — Роуз ніяково посміхається. Стиснула губи й не знає, що сказати.

— Слухайте, це трохи дивно, та Джекі подумала, що ви, народ, захочете прийти до нас сьогодні після лікарні. Повечеряти, може. У лікарні вона ніяк не може допомогти, тож намагається відволікатися.

Якимсь дивом Аш нашкрібає сил на тінь посмішки наприкінці речення. Здається, вона коштує їй чималих зусиль.

— Думаю, це невдала ідея, але в цьому вся Джекі, їй здається, що смачною їжею можна владнати будь-що. І думаю, у вашій присутності їй буде краще. Ну ніби здається, що все знову буде гаразд, розумієте?

— Звісно, — кажу я трохи непевне, спершу глянувши на Лео, а потім — на Роуз, які кивнули на знак згоди.

— Я знаю, що буде ніяково… і взагалі до біса жахливо, — зітхає вона, опустивши очі, і підборіддя в неї тремтить. — Джекі каже, що в будинку надто тихо. А в мене немає друзів, яких можна запросити на обід. Чи взагалі друзів. Ніхто не знає, що мені сказати.

— Чорт, пробач, Аш. — Роуз простягає до неї руку, але віднімає її, так і не доторкнувшись. Аш завжди справляє враження людини, яка не хоче, щоб її торкалися.

— Це не твоя провина. — Ашира знизує плечима, підводячи очі й зустрічаючись зі мною поглядом, і мені здається, що вона хоче сказати щось іще, але тільки мені. — Я й до того не дуже вміла спілкуватися з людьми.

— Ми були повелися як свині, — хитає головою Лео. — Ми мусили підтримати тебе. Не знаю навіть, ми трохи розгубилися.

— Ну, концерт, який ви влаштовуєте… в сенсі, це добре. Маєте на що перемкнути увагу. — Аш вичавлює посмішку. — А я намагаюся впоратися з цим по-своєму. Тож Джекі буде рада побачити вас і нагодувати донесхочу. Якщо витримаєте.

— Звісно, — кажу я. — Я сумую за стравами Джекі.

— Ти як? — Роуз нарешті перетинає невидиму лінію навколо Аш і бере її за руку так, як вміє тільки вона, — ламаючи кордони й не лякаючись того, що чекає там на неї.

— Все гаразд. — Аш обережно забирає руку. — Тато вчора всю ніч просидів біля неї, повернувся вранці, стан у неї стабільний, тож… Побачимося вже в лікарні, мабуть.

Ми втрьох спостерігаємо за тим, як Аш іде геть, схиливши голову набік, і волосся розвівається за нею зі швидкістю, з якою її жене вперед потреба знайти місце, де можна поплакати на самоті.

— Мені ніколи не спадало на думку сходити до них, — каже Роуз, коли продзвенів шкільний дзвоник і ми зрозуміли, що на подвір’ї лишилися тільки ми. — Чи спитати, як справи в Аш.

— Нікому з нас це не спадало на думку. — Лео кладе руку їй на плече, вона повертається до нього, на кілька секунд притуляючись чолом до його підборіддя. Він цілує її в маківку й відпускає так, ніби нічого й не сталося, і в якомусь розумінні так воно і є, проте мені, щоб дотягнутися до голови Роуз, треба підрости сантиметрів на тридцять, і коли я бачу, як вона нахиляється до нього, серце виривається мені з грудей.

— Агов там! Два слова. — Містер Сміт підбігає до нас по бетонному подвір’ю. — Підете потім до лікарні?

— Ага, — каже Роуз, — звісно, а ви?

— Напевне, ні. Але тримай мене в курсі, Роуз, гаразд?

— Звісно, — Роуз усміхається.

— Річ у тім, що я забув, що до того, як усе сталося, місцеве радіо хотіло прийти і записати вашу репетицію для реклами концерту. А тепер мені треба поговорити із батьками Наомі, можливо, варто це відкласти.

— Ні. — Роуз кладе йому долоню на руку, ніби заспокоюючи. — Ні, ми щойно говорили з Аш, і вона сказала, що вони «за». Не треба відкладати.

— То ви дасте інтерв’ю? — питає він.

— Напевне, — кажу я.

Лео киває.

— Гаразд, добре, ідіть до класу. Якщо запізнитесь, валіть усе на мене, ага?

— Так, сер, — усміхається Роуз, схиливши голову набік. — А ви зваліть усе на мене, якщо спізнетесь, ага?

– І Роуз, не забудь підійти до мене пізніше, поговорити щодо хору, — кричить він, прямуючи через двір. Іскри флірту Роуз відстрибують від нього, як горошини від стіни, та Роуз і досі посміхається.

— Нащо ти це робиш? — питає Лео, коли ми заходимо всередину. — І хор?

– Їм потрібна крута солістка, очевидно, для якогось конкурсу. — Роуз мелодійно сміється, підходячи близько до Лео та опускаючи вії. — І взагалі, я не можу стримати своїх природних чарів, чоловіки просто не здатні встояти переді мною.

— А може, це ти не можеш перед ними встояти? — відрізає Лео, ступаючи від Роуз, і її тіло, позбавлене опори, зависає в повітрі. Він крокує на перекличку.

— Що це з ним сталося? — Роуз дивиться на мене, коли ми зупиняємося в коридорі.

Гамір і балаканина дітей, які заходять до класів, переходить у хряскіт дверей удалині й потім у тишу — певний знак того, що ми офіційно запізнилися.

«Це ти з ним сталася», — думаю я, але не промовляю вголос.

— Аарон повертається.

— Дідько, — насуплюється Роуз, скидаючи сумку з плеча з гуркотом, який відлунюється від стін. — Аарон мудак, а Лео готовий йому зад лизати.

— Я знаю, — пробігаю долонями по виголеній потилиці. — Я хвилююся за нього, але що ми можемо сказати? Що нам робити? Він молиться на цього Аарона.

— Все буде гаразд. — Роуз підбирає сумку з підлоги. — Більше ми нікого не втратимо. Не на моїй зміні.

Я посміхаюся їй, у своїй уяві маючи вигляд одного із тих мультяшних персонажів, у яких із очей бризкають сердечки.

— Що? — каже Роуз, схиляючи голову, коли ми йдемо до класу. — Що?

— Нічого.

Мені подобається те, як вона проживає кожен момент, до кінчиків пальців, як вона все перевіряє, як буквально всьому кидає виклик, щоп’ять хвилин завойовуючи трофеї.

— Ну гаразд, як хочеш, я не можу стирчати тут і чекати, поки ти збереш себе докупи. Пізніше, невдахо! — Вона простягає мені пальчик, ідучи геть коридором, і, майже дійшовши до кінця, горлає на все горло:

— Я люблю тебе, Редлі!

— Я знаю, — кажу я. Заходячи нарешті до класу, я посміхаюся від вуха до вуха.

7

Нахуй.

Мені здавалося, що, коли вона повернеться, я щось відчую. Радість, сум, принаймні щось. Натомість ми втрьох просто сидимо біля її ліжка, нічого не кажемо і відчуттів у нас… власне, жодних. Ми сидимо у вакуумі.

— Ви тут. — Джекі посміхнулася, побачивши нас, тож у нас є принаймні відчуття, що завдяки нам вона почувається краще. — Їй потрібно, щоби поряд були ровесники, а не тільки її насуплена стара мама, яка навіває на неї тугу. — Вона говорить так, ніби Ней сидить на ліжку, закочує очі й коментує все з властивим їй сарказмом. — Усе добре, Ней, люба, до тебе прийшли друзі, чуєш?

Вона притискає мою долоню до щоки, і я посміхаюся їй.

— Побудьте з нею, а я піду додому та приготую вам вечерю. Я буду рада, хоч якесь заняття. Поки ми вечерятимемо, Макс побуде тут, а потім ми знову поміняємося. Я більше не хочу, щоб вона була сама, розумієте. Вона була сама в тій воді, і от… — Її голос от-от зірветься.

— Усе гаразд, місіс Демір, — каже Лео, серйозно і поважно, кладучи руку їй на плече, захищаючи її своїм великим і широким тілом. — Ми тепер поряд, ось бачите? Ідіть, готуйте, ви готуєте найкраще у світі, тільки моїй мамі не кажіть, що я так вважаю.

Джекі киває та цілує його в щоку, потім уривчасто зітхає та цілує Ней у клаптик смаглявої шкіри на обличчі, який лишився неушкодженим.

— Побачимося, маленька, не стоми себе спілкуванням, — шепоче вона.

— Здається, вона має кращий вигляд, — каже Роуз, коли Джекі виходить. — Вам не здається, що вона має кращий вигляд? Не такий… холодний.

Колір її шкіри покращився — то була правда; якщо зосередитися на закритому оці й тому клаптикові навколо, вона мала такий вигляд, ніби просто дуже глибоко заснула. Якщо не дивитися більше нікуди.

– І що треба робити? Поділитися з нею новинами? — запитав Лео, запхавши руки глибоко до кишень. — Нам треба з нею говорити, чи як? Це якось дивно.

Він підходить до дверей і притуляється до них, так ніби насправді хотів би опинитися по інший бік.

– І що ми їй скажемо? — відрізає Роуз. — Що Парміндер і досі корова, а школа й досі грьобаний відстій?

На мить нам стає чути тільки шум машин і власне дихання.

— Музика, — кажу я, киваючи на телефон Роуз. — Відкрийте «Туніфай». Вона викладала свої плейлісти у відкритий доступ, давайте запустимо один із них.

— Так, музика — це хороша ідея. — Роуз возиться зі своїм телефоном, відкриваючи додаток, через який ми всі слухаємо свої улюблені пісні. — Пошукаю її плейлісти… вона завжди їх так тупо називала, ви пам’ятаєте хоч одну назву?

— «Жодних виправдань» групи «Сам 41», — кажу я. — Вона постійно слухала її перед літом. Її перший плейліст називався «Й НАХ М-дак».

Роуз шукає, і я чекаю, що зараз заграє музика, але натомість вона насуплюється та витріщається в телефон.

— Це дивно…

— Що?

— Відкрийте додатки в себе та пошукайте цей плейліст. Вона підписана НейСей01.

Я роблю, як вона каже, і бачу: під цією назвою випадає два плейлісти. Один створено Ней, у липні минулого року. Інший — у серпні, ті самі пісні в списку, але інший користувач. Я показую телефон Лео. Він знизує плечима та віддає його мені.

— Хто в біса такий цей Ч0рнийМ!сяць? — питає Роуз. — Дивіться, якщо шукати за прізвиськом Ней, то виявиться, що Ч0рнийМ!сяць клонував усі її списки пісень. Усі до одного. І що це означає?

Ми витріщаємося в телефони так, ніби це якось домопоже збагнути, що відбувається.

— Та нічого це не означає. — Лео хитає головою. — Просто якийсь дебіл зі школи, який зробив це після її зникнення. Може, хотів привернути до себе увагу, абощо. Мудаків багато, не забувайте.

— Якщо я знайду того, хто це зробив, Богом клянуся… — проричала Роуз, звертаючись до телефону.

— Давай, просто увімкни музику, — каже Лео, і невдовзі маленька тиха кімната наповнюється звуком розлючених гітар, і це набагато краще за гудіння апаратів чи нашу тишу.

З цікавості я продивляюся списки пісень Ч0рногоМ!сяця. Серед них є не тільки ті, які він украв у Ней. І тут я розумію. Тут є плейлісти з наших пісень, з тих, які могли включити до своїх списків, може, одинадцять людей у всьому світі. Так, Лео має рацію — це, певно, хтось із нашої школи, очевидно, фанат групи. Клятий збоченець.

Відводячи очі від телефону, бачу, що Роуз і Лео приклеїлися до своїх. Роуз стоїть обличчям до вікна, Лео сидить на одному зі стільців для відвідувачів, недоладно розкинувши зігнуті ноги.

Поклавши телефон до кишені, змушую себе поглянути на Ней.

Ми звикли до того, що половина нашого спілкування відбувається онлайн, звикли настільки, що мені часом здається, ніби ми забули, що за цим аватаром по інший бік монітора є жива людина.

На її скроні — щетина, тож я розумію, що її довге, пряме, як кочерга, волосся частково зголили, з-під пов’язки виповзають синці — вони пожовтіли та розпливлися. На її обличчя боляче дивитися, і мені важко бачити дівчину, з якою ми щодня проводили час, вдрузки розбитою. Хоча мені, звісно, не так важко, як їй. Чи знає вона, в якому місці перебуває, чим снить під цими опущеними повіками?

Зосередившись на одному оці, яке мені видно, я намагаюся уявити, що могло статися за цей проміжок часу між нашою останньою зустріччю — два місяці тому, коли вона змила увесь свій анімешний макіяж і вдягла жовту сукню, що відтіняла голі смагляві ноги, — і теперішнім моментом. Я все намагаюся й намагаюся, але не можу намацати нитки, яка поєднала б ту дівчину, яка сміється й босоніж танцює в парку, й оцю, скривавлену й побиту.

Хтось обережно поклав її руки так, щоб вони лежали на простирадлах по боках. На них теж синці по всій довжині, хоч і не такі сильні, як на обличчі та, як я розумію, під черепом. Я роздивляюся їхні обриси на руці, від плеча до зап’ястка, і не помічаю, як нахиляюся ближче. Хтось узагалі помітив, що ці сліди нагадують відбитки пальців: округлих, стиснутих, схожих на кігті. Як ніби хтось міцно схопив її за зап’ясток до хрускоту кісток.

Від думки про те, що хтось зробив їй боляче, у мене кров застигає в жилах. Я тремчу.

Глянувши на вікно, бачу в коридорі лікарку Білийхалат, яка із серйозним зосередженим обличчям розмовляє з медсестрами. Вона не схожа на людину, яка могла пропустити щось важливе, правда ж?

Ну тобто, мали ж вони дивитися, чи як? Вони ж не пропустять чогось очевидного, і навряд чи їм сподобається, якщо я почну їх про це питати. Видаватиметься, ніби я вчу їх виконувати їхню роботу. Але з іншого боку, Ней була непритомна та змерзла, коли її знайшли, і не отямлювалася відтоді. Вона не могла сказати їм, що в неї болить зап’ясток. Я інстинктивно тягнуся до її руки, але зупиняюся.

У тім-то й річ, що ми з Ней проводили разом багато часу.

Ось чому після її зникнення поліція попросила в нас телефони та комп’ютери й копирсалася в них у пошуках підказок. Якби мені бодай щось було відомо, вся б, трясця, інформація вже була в них, але вони сказали, що краще самі пошукають, тож ми дозволили їм. Нам не було чого сказати про те, куди поділася Ней, тому що ми нічого не знали.

Поліція вважала, що я мушу знати про неї все, тому що так казали люди: її родина, її друзі. Навіть моя мама. Вони казали, що якщо хтось і знає, де Ней, так це я. Бо нам подобалися одні й ті самі речі, ми сміялися з одного і того самого. Ми розумілися з півслова. Вони вважали, що між нами з Ней щось є. Адже ми написали більшість пісень для «Дзеркальця, мого дзеркальця» разом, і більшість із них були піснями про кохання.

Але ми писали ті пісні не про себе.

Ней ніколи не питала мене, кому присвячені мої вірші, і в мене теж не виникало до неї таких питань. Було очевидно, що ми кохаємо когось недосяжного. Нам обом подобалося те, що в нас не було потреби знати чужі таємниці. Мені було достатньо знати її, їй — мене. І взагалі, вона була єдиною дівчиною, цілунок із якою ніколи мені не уявлявся. Це просто не про нас.

Тепер, коли я сиджу тут і хочу взяти її за руку, я вагаюся. Колись би мене ніщо не зупинило, жодне міркування, чужа думка, просто тому що ми з Ней знали, хто ми. Тепер же я не знаю, хто ще тримав її за руку, хто її скривдив. Вона стала чужою, і саме тепер, коли вона повернулася, я сумую за нею найбільше.

Дуже обережно, щоб раптом не зробити їй боляче, я пропускаю свої пальці між пальцями Ней. Зиркаю на Лео та Роуз — вони й досі туплять у телефони, — тож я ніжно, дуже ніжно підношу її руку до своїх губ і шепочу до її шкіри: «Повертайся, Ней, добре? Повертайся, ти мені потрібна».

Отоді я його й бачу. Спершу лиш миттєве видіння — місяць-молодик. Він лишався невидимим, та раптом раз — і він тут, свіжий і новий. Насичений і яскравий.

— Дідько, — кажу я вголос, і Роуз та Лео дивляться на мене.

— Що? — Роуз підходить до мене.

— Татуювання, — кажу я їм. — Наомі зробила татуювання, коли зникла.

8

Отже, про тату. У мене їх три, і про це ніхто не знає. Навіть Роуз і Лео. Навіть Ней. Думаю, в один прекрасний момент це випливе, і на мене чекають крики та розчарування батьків, але поки що їх ніхто не помітив, і це один із плюсів того, що батькам на мене загалом начхати.

Мені ще замало років, щоб робити татуювання законно, але моя перша татушка — саморобна, і її було набито мною ж, за допомогою голки й чорнил. Відео з «Ютубу» показало мені, як це робити, і мені вдалося повторити це самостійно — на підошві, під вигином стопи. Боліло як казна-що й вийшло фігово.

То мав бути знак безкінечності, але більше схоже на криву вісімку. Навіть не знаю, нащо мені засвербіло її робити, ну окрім того, що так можна було вбити час і мені подобався біль. Того дня мені вже й так боліло, наче всередині та зовні все було один суцільний синець, і мені хотілося відчути щось окрім тиску бетонної плити на груди.

Друге тату мені зробили того ж дня, коли виголили півголови. Це сталося майже випадково, просто в мене в голові сидів образ того, який вигляд мені хотілося мати, і тоді як моє тіло змінювалося згідно з ним, мій імідж — ні.

Якось уранці мені подумалося: невже це правильно та справедливо? Моє тіло пройшло крізь такі випробування, і всім було байдуже. Та варто мені зробити пірсинг чи змінити зачіску, як розпочинається Третя світова війна. До дупи все це. Якщо я й можу дозволити собі контролювати щось у своєму житті, то це — мій зовнішній вигляд.

Коли мені зголили волосся і з дзеркала на мене витріщилося відображення, в голові промайнула думка… ну, привіт, ось і познайомилися. Мені не хотілося повертатися додому. Натомість хотілося ще трохи побути собою, відкласти розчарування, яке — в мене не було жодних сумнівів — відчують мої батьки через те, що я не гарненьке охайно підстрижене дитя з родини середнього класу, яким вони хотіли мене бачити. Хотілося постояти біля тату-салону та пороздивлятися ескізи. У мене з собою були гроші за підробіток у супермаркеті по суботах. У голові звучало: що за маячня, ти виглядаєш на одинадцять років, їм доведеться вигнати тебе звідти.

Можливо, то було через нову зачіску. Але вони не попросили показати паспорт і не вигнали мене. Кремезний чолов’яга з бородою до пояса просто передавав мені каталог за каталогом і чекав, коли я виберу. І тут мені трапилася акула-молот, вкрита етнічними символами, і я кажу чуваку:

— А що це означає?

— Це — символ сили, захисник, воїн, — відповідає він. — Це для людини, яка зробить будь-що для тих, кого любить.

— Я хочу таку, — на цих словах мої щоки почервоніли, адже мені стало раптом зрозуміло, що є тільки одне місце, де ніхто не помітить цього татуювання. — На дупі.

Він довго дивився на мене, і майже не сумніваюся, що розмірковував про те, звідки у малій рудій нікчемі хоч крапля воїна, але зрештою знизав плечима та сказав:

— Буде боляче.

— Я витримаю.

— Як хочеш, шкіра твоя.

І він не збрехав. Було офігенно, офігенно боляче. Машина вібрувала так, наче намагалася розтрощити мені кістки, шкіра волала на всю горлянку, нерви зойкали та скрикували від кожного уколу, хвилини тягнулися, як години, а потім біль ніби став частиною мене, всотався в кожен мій подих. Коли він нарешті закінчив і відклав машинку, мені вдалося відшкребти себе від столу та підійти до дзеркала. Під моїм поглядом кольори на акулі оживали, вона мінилася блакитним і зеленим на шкірі та м’язах, і всередині розливалися тепло та спокій, і мені ставало приємно бути собою. У цій укритій кольоровими чорнилами шкірі мені було затишно й зручно. Тоді й стало зрозуміло, що то було правильне рішення, тому що проявляти свої кольори — завжди правильно. Принаймні має бути.

Звісно, боліло воно дуже довго, дні по тому, але мені було байдуже. Мені це подобалося. Мені подобався біль і подобалася моя акула, навіть коли мені не було її видно, тому що ніхто крім мене не знав, що вона там, а це означало, що навіть найближчі люди насправді мене не знають. То було круте відчуття.

Останню мені набили під пахвою, біля серця. Коли Ней зникла, мені було так боляче, що було необхідно якось витіснити той біль. Біль від попереднього татуювання вже минав, і мені бракувало того, як він відволікав мене, тож довелося повернутися до чувака з бородою, і він добре наді мною попрацював. Там була хвиля, що розбивається об скелі, невгамовна вода, що змінює форму, перетікає, набуває сили. Це я — та хвиля, думалося мені: в мені стільки сили, навіть коли я розбиваюся.

Пам’ятаю, як мені хотілося розповісти про це Ней, тому що це здавалося мені вдалим рядком для пісні, але її не було поряд. Вона була там, де з нею трапилося це.

Це татуювання. Від нього я впадаю в паніку. Наомі б ніколи не зробила тату. Вона їх ненавиділа.

Ми разом дивилися «Тату-фіксерів», і вона тільки те й робила, що обурювалася тим, що якісь дурні казяться й набивають собі якусь дурню, і як жахливо це виглядатиме, коли вони постаріють і шкіра обвисне. Вона казала, що тату роблять марнославні люди, які не знають інших способів самовираження.

Дівчина, з якою ми тусили за день до того, як вона, у своїй жовтій сукні й босоніж, кудись зникла, ніколи б не зробила татуювання. У найближчий мільйон років — ні.

— Дідько. — Роуз стає на коліна поряд зі мною та вдивляється в дивний темно-синій візерунок.

— Лайно, — каже Лео, стоячи за нашими спинами.

На зап’ястку Ней витатуйовано півколо, досить маленьке, не більше за п’ятдесятипенсовик, заповнене тонко виведеними абстрактними малюнками, які, здається, нічого не означають. Криві, прямі кути, цятки та рисочки, численні шари деталей, які заповнюють півмісяць майже всуціль та видаються позбавленими змісту, аж поки не починаєш справді на них дивитися, а коли починаєш — бачиш обличчя, тварин, глибину та тіні. Кліпни — і все зникне.

— Це зробила людина з великим досвідом — стільки деталей на такому маленькому просторі. Лінії охайні, нічого не розтеклося. Вона не могла набити це сама чи в якомусь притоні. Це робота професіонала. Треба повідомити поліції, — кажу я.

– І звідки це ти раптом стільки знаєш про татуювання? — питає Лео. — І до біса копів, нащо їм казати? Яка з того користь?

— Коли вона зникла, його не було, а тепер є. Воно з’явилося, поки її не було. Що, як можна відслідкувати, де його було зроблено? З’ясувати, з ким вона була, як заплатила за нього… — Я дивлюся на Роуз. — Треба ж сказати, правильно?

Вона киває, а Лео хитає головою.

— Та що ти так дратуєшся? — питає Роуз, і він опускає очі.

— Я не дратуюся, просто… мені було нелегко, коли вона втекла, чи ти забула? Я не хочу, щоб вони знову все обнишпорили, особливо тепер.

Він не бреше. Поліція автоматично вважає винними всіх, хто живе в тому ж районі, що й Лео. Там мешкають багато хороших людей, як-от Лео з мамою, але про них ніхто нічого не знає, натомість усі чують про злочинців, наркодилерів і банди. Дізнавшись, що Наомі дружила з хлопцем, який жив там і чий брат сидів у в’язниці за напад з обтяжувальними обставинами, вони добряче за нього взялися. На нього вони витратили найбільше часу, і навіть попри те, що телефони й ноутбуки забирали в нас усіх, його речі віддали останніми. Вони розпитували його про все: про порно в його браузері, про звинувачення за напад, який вчинив брат. Це погано вплинуло на нього, розізлило його, й остання іскра віри в них, яка в ньому лишалася, згасла.

Ми не можемо звинувачувати його за те, що він хоче триматися якнайдалі від людей в уніформі.

— Думаю, що поліцію можна й не залучати, — кажу я, вагаючись.

— Ми мусимо, — втручається Роуз, знизуючи плечима перед Лео. — Це ж доказ, чи не так?

— Ви не розумієте, — відповідає Лео. — Дитина втекла й зробила собі татушку, ну чи й не чи. Це нічого не доводить, Роуз.

Роуз дивиться на мене — я знизую плечима. Він має рацію.

— Річ у тім, що це нам видається збіса дивним, а їм видасться інакше. Їм на це начхати. Треба самим з’ясувати, звідки воно взялося, бо вони цим не займатимуться.

— Ну, Джеку та Максу треба сказати, тому що вони знають Ней, вони знають, що вона б цього ніколи не зробила, — захищається Роуз. Вона ненавидить програвати.

Із цим ми всі погоджуємося.

— Мені треба подихати, — каже Лео, хитаючи головою. — Це місце… — І він виходить, опустивши голову та заховавши руки в кишені.

— Як ми могли його не помітити? — Джекі тримає доньку за зап’ясток, витріщаючись на татуювання, Макс стоїть у неї за спиною, між його бровами глибокою прірвою лежить зморшка. Аш стоїть біля вікна, пообіднє сонце надає її волоссю рудого відтінку, її обличчя абсолютно незворушне. Я спостерігаю за нею, намагаючись вгадати, що ж відбувається за тими темними очима.

— Адже видно, що воно свіже, шкіра під чорнилами й досі трохи виступає. Навіть почервоніння ще повністю не зійшло. Як ви його пропустили? — Вона дивиться на лікаря.

— Коли її привезли, вживалося багато заходів, щоб урятувати її життя, — говорить лікарка Білийхалат — на її бейджику написано лише «лікарка Патерсон». — Це не було життєво важливо. Тим паче, ми й гадки не мали про те, чи були в неї татуювання до того. Воно згадується десь в історії хвороби…

Вона гортає папірці в теці, а Джекі повертається до доньки.

— Я думала, її не можна чіпати. — Джекі поглянула на мене. — Я думала, я можу зашкодити їй, якщо поворухну її. Я навіть за руку її не брала. Якби не ти, Редлі, ми б і не дізналися.

Дивно казати такі речі, але я думаю, їй тепер усе видається дивним, особливо відтоді, як її донька повернулася до неї, на вигляд, наче незнайома людина, та ще й з оцим дивним знаком.

— Максе, як думаєш, певно, варто сказати поліції? Наомі ж ненавиділа татуювання, завжди казала про них «ганебне тавро». Наша дівчинка такого не зробила б…

— Я не знаю. — Макс водить долонями по плечах Джекі. — Ней, яку ми начебто знали, ніколи б такого не зробила, але діти постійно роблять те, чого від них не очікуєш, люба. Я зателефоную їм та скажу, добре?

— Це щось означає. — Джекі бурмоче собі під ніс, і я бачу, що вираз обличчя Аш ледве помітно змінюєтсья. Аш вважає так само. Знаю, що вважає.

Макс має рацію. Мої батьки нічого про мене не знають. Нічого суттєвого. Можливо, у Ней просто знесло дах і вона звалила. Можливо, вона напилася, накурилася і зробила тату, і можливо, вона ненавиділа себе настільки, що кинутися з моста у воду видавалося їй хорошою ідеєю, а може, вона просто впала.

Але хвилиночку.

— А що ви тоді скажете про ці синці? — питаю я в лікарки. — Оці, навколо зап’ястка?

— Можливо, вона пошкодила руку у воді. — Лікарка Патерсон зиркає на двері, бажаючи бути десь в іншому місці. — Знепритомніла, забилася…

— Не тут… — Я беру Наомі за руку та обережно підіймаю її. — Ось це схоже на відбитки пальців, ніби хтось дуже міцно схопив її за руку.

Мама Ней затуляє рота обома руками, стримуючи ридання.

— Здається, це не та підтримка, яка потрібна мамі твоєї подруги, — каже лікарка і обережно виймає руку Наомі з моєї. — Неможливо сказати, від чого саме ці синці. Наомі вся в синцях.

Вона випростується, беручи ситуацію під контроль.

— Наомі у важкому стані. Ми й досі не знаємо, до яких наслідків призведуть її ушкодження. На це знадобиться час, їй потрібні спокій, тиша та відпочинок. Я пропоную вам усім піти додому. Приходьте завтра, можливо, на той час у нас буде більше інформації.

Я дивлюся на Аш, а вона — на мене. В її очах зблискують мигавиці люті, яку вона ховає від усіх. І я знаю, що вона відчуває. Ці люди — вони не знають Ней і готові думати про неї найгірше. Вони не знають тієї милої, веселої, талановитої дівчини, яку знаємо ми. Вони взагалі її не бачать.

— Я хочу лишитися з нею, — каже Джекі лікарці, притишивши голос. Погроза.

— Звісно, ви можете лишитися, — каже лікарка Патерсон. — Але вона не знає, що ви тут. Ми даємо їй дуже сильне заспокійливе. А вам краще зробити перерву, відпочити. Повертайтеся з новими силами.

— З новими силами? — сміється Роуз і хитає головою, дивлячись на мене.

— Ходімо. — Макс обіймає Джекі за плечі. — Ідемо, діти, ви ж іще не передумали вечеряти?

Лео чекає на вулиці.

— Ну що? — питає він. — Що вони сказали?

– Їм це не видалося важливим, — відповідає Роуз. — Вони вважають, що вона просто складна божевільна дитина, яка втекла, зробила татуювання та спробувала себе прикінчити. Для них це занадто складно, щоб удаватися в деталі. Це не змінює їхнього ставлення до того, що сталося.

— Але вони помиляються, — кажу я, говорячи до себе. — Я знаю, що помиляються.

9

Знову прийшовши в гості до Наомі, ми почувалися так, ніби повернулися додому, хоча без неї це повернення було неідеальним. Факт лишався фактом — удома у Наомі нам було затишніше, ніж у себе. Джекі та Макс завжди були раді нас бачити, завжди дозволяли тусити в них і, якщо потрібно, лишатися на ніч. Дім Ней був безпечним місцем, але навіть він не міг захистити її від цькування в школі, яке перетворювало її життя на тортури. До нас, до того, як вона знайшла прихисток у групі, вона тікала й тікала. Джекі та Макс намагалися їй допомогти, школа намагалася допомогти, але ті, хто цькують, так швидко не здаються. Ней розповідала мені, що часом і думати про школу не могла і їй потрібно було на певний час зникнути, аби просто підзарядити батарейку, але врешті-решт вона завжди поверталася. На моє питання, чому вона не перейшла в іншу школу, вона відповіла, що тоді це означало би, що вони перемогли.

— Хоч яка я була налякана, але я не хотіла дозволити їм перемогти, — сказала вона. І посміхнулася мені. — Ну ж бо, глянь на мене зараз, школа біля моїх ніг.

Мама Ней готує краще за наших мам, але якщо хочеш дожити до сімнадцяти, мамі Лео цього казати не варто. Вони завжди готували втрьох: Джекі, Аш і Наомі — так вони проводили час. Не знаю, як це точно пояснити, але там було стільки любові, в їхній маленькій кухні. Повно пари, запахів і любові. Джекі розповідала нам якісь історії з життя, знову й знову, щоразу трохи інакше, але ніколи не нудно. Макс був турком, і коли вони з Джекі познайомилися в автобусі до Сохо, де він працював у ательє чоловічої моди, він вдовував уже більше року, намагаючись упоратися з маленькою Аширою. Джекі була голосна та висока — вища за нього — струнка й білява, і ніколи не замовкала. Протягом усього робочого тижня вони разом сідали на автобус. Щодня Джекі говорила так багато, що її язик точно довів би її хоч до Лондона, хоч куди, а Макс слухав, усміхався та сміявся. Щодня дорогою на роботу Макс завозив Аширу до її тітки. У п’ятницю Макс запросив Джекі на побачення. Через три місяці вони одружилися.

— Чекати не було сенсу, розумієте, — повторювала Джекі знов і знов. — Тому що коли ти знаєш, ти знаєш.

Усі мої спроби пригадати, чи хоч раз мої батьки з такою ж любов’ю розповідали мені про те, як вони познайомилися, закінчилися нічим. У мене вдома все було правильним і респектабельним, традиційним, холодним і нікчемним. Любов удома в Ней не закінчувалася ніколи, як вода в крані. У мене вдома, щоб її побачити, треба було дуже добре придивитися, а щоб відчути її, треба бути шестирічним, ну, або можна просто уявити.

До того, як усе це сталося, мені подобалося спостерігати за Ней та її мамою, поки Роуз і Лео сміялися з чогось за столом. Подобалося помічати, як вони обмінюються поглядами під час розмови, як передають одна одній тарілки або щось іще. То було, як дивитися на розуміння й турботу, перетворюючись на дитину з кіно, яка стоїть, притиснувшись носом до вітрини кондитерської, знемагаючи від очікування. Трохи ніяково, що у своєму віці я й досі часом відчуваю: все, що мені потрібно, — це мамині обійми. Та я нікому про це не кажу.

У будь-якому разі, якійсь частині мене хотілося знову повернутися на ту повну любові кухню. Здавалося, що все буде добре, аж поки ми не дісталися до сходів, що вели до парадних дверей сучасного муніципального будинку з терасою, на півдороги між моїм будинком і районом Лео. То був маленький охайний будиночок, пристойний, але далеко не такий гламурний і розкішний, як будинок Роуз чи навіть мій — облицьований цеглою, заплетений трояндами середньокласний будинок, з’єднаний спільною стіною із сусідським. Саме там, біля сходів, навпроти вікна спальні Ней, де не горіло світло, мене й накрило.

Та скалічена, побита дівчина в лікарні, і моя подруга Наомі — одна й та сама людина. Мені більше нема куди тікати від цього усвідомлення.

Ми всі мовчки вибралися з машини.

Джекі з Максом ідуть попереду, обійнявши одне одного. Вона поклала голову йому на плече і від розпачу майже вп’ялася руками в спину. Аш іде за ними маленькими повільними кроками. Моя рука тягнеться до Роуз — на мить мене переповнює бажання зачепитися за якір когось, хто любить мене. Але вона не бачить моєї руки і просто йде собі, тож я, один за одним, згинаю пальці порожньої долоні.

— Я не знаю, чи зможу, — першим каже Лео притишеним голосом. — У мене мозок вибухає.

— Ми не можемо не піти, — кажу я. — Вони запросили нас, вони хочуть нас бачити, ми їм потрібні.

— Я тебе розумію, — каже Роуз м’яко й ніжно, звертаючись не до мене, а до Лео, — але Редлі правду каже — ми мусимо піти. Заради Ней.

Я дивлюся, як Роуз кладе руку Лео на біцепс, і бачу, як він нахиляється до неї, зовсім трішки, ніби невидимий магніт притягує їх ближче одне до одного. Зовсім трішки, але достатньо для того, щоб мені скрутило живіт.

Аш сидить на нижній сходинці, коли ми відчиняємо двері. Всі емоції ніби стекли її обличчям, ніби вага болю потроху притискає її до землі.

— Ти тримаєшся? — питаю я її, поки Роуз і Лео ідуть на запах турецьких спецій до кухні.

— Ні, — каже вона, не зводячи з мене погляду. — Я зла як чорт. А ти?

— Аналогічно, — киваю я, зиркаючи на кухню. Я не хочу, щоб хтось іще почув, що я хочу сказати. — Мені починає здаватися, що з Ней трапилося щось погане, щось насправді жахливе. Щось, чого вона не могла передбачити.

Аш встає, і між нами лишається лише кілька міліметрів, її губи майже торкаються мого вуха.

— Я думаю, ти маєш рацію, — шепоче вона, а потім розвертається і прямує на кухню.

— Ох, діти, ну й день! — Коли ми заходимо до маленької квадратної кухні з сосновими ящичками на кожній стіні та круглим столом посередині, Джекі розкриває до нас обійми. Її очі наповнюються слізьми, коли ми по черзі обіймаємо Джекі, огорнуті запахом її улюбленого солодкого парфуму. Цілуючи її, я відчуваю солоний смак її сліз на щоці. Я теж обіймаю її, якомога міцніше, обхопивши руками. Давно мене ніхто не обіймав. Тупо в такому зізнаватися, але часом нам потрібно, щоб нас обійняли, а мені подобається, як вона бере моє обличчя в свої долоні та цілує моє чоло.

— О, я рада що ви тут. Сумую за тим, як ви приходили сюди, шурхотіли, гомоніли й просили Наомі зменшити гучність!

Коли Джекі показує нам, куди присісти, і наливає колу в склянки й частує одна за одною домашніми стравами: шашлик на шампурах, маринована курка, тепла піта, ароматний рис — вона посміхається так, ніби її посмішка вимагає великих зусиль. Дивлячись на цю їжу, я раптом відчуваю скажений голод. І це не тільки бажання смачно поїсти — ми зголодніли за спогадами, пов’язаними із хорошею їжею, і всі ці спогади хороші. Поки ми їмо, Джекі постійно ходить навколо столу, торкаючись наших плечей або щік. Макс майже не говорить, але посміхається, і переводить погляд з одного обличчя на інше, і в очах у нього стоять сльози.

Аш сидить із нами, нічого не їсть, нічого не каже. Вона опустила голову, і темна завіса волосся затуляє її від наших очей. Моменту на ґанку ніби й не було. Я хочу ще поговорити з нею про це, але навіть не уявляю як. Здається, що наближатися до неї не можна, а можна тільки сидіти й чекати, коли вона сама тебе покличе.

Нарешті ми майже все доїли та перестали жувати й говорити. За столом западає тиша, і все, що лишилося невисловленим після лікарні, нависає над нами темними тінями.

Лео кашляє та відсуває стілець, але, перш ніж він устигає встати, Джекі знову починає говорити:

— Макс сказав, що насправді ми не знаємо Ней, і для мене це щось неймовірне — ну як це, я не знаю про неї всього, але вона дійсно була інша в ті кілька тижнів до. Припинила фарбуватися та носити перуки. Вона почала виглядати… нормально. І вона видавалася такою щасливою, сповненою любові. Але ви всі знали її, певно, краще за мене. Що ви думаєте про її втечу? Вам здається, що вона так страждала, щоб… щоб…

На мить я заплющую очі, замислюючись над тим, що варто сказати.

— Якби ми знали щось, ми б сказали, — озивається Роуз, перш ніж мені щось спадає на думку. — Якби Ней це планувала, вона б нічого не сказала, нікому. Навіть Редлі.

Я змушую себе подивитися Джекі в очі.

— Ней ненавиділа татуювання, — кажу я. — Їй подобалося грати в групі, і вона почала краще вчитися. Вона б не пішла через те, що була нещасна. Бо вона була щаслива. Тут щось інше. Не знаю що, але з нею щось трапилося. І коли вона отямиться, вона розповість нам.

— Тільки от… — голос Аш пронизливий і жорсткий. — Тільки от ми не знаємо, чи прокинеться вона, а якщо прокинеться, може виявитися, що її мозок пошкоджений настільки, що вона не пам’ятає. Це може назавжди лишитися таємницею в її голові.

— Треба сподіватися на краще, Аш, — каже Джекі. — Треба мислити позитивно, люба, і…

— Ніби позитивне мислення загоїть діру в її голові, ага. — Аш майже кричить, з такою силою відсуваючи свій стілець, що він хитається, перевертається та гуркотить по кахлях. Ми чуємо тупотіння її кроків по сходах.

Макс тягнеться за рукою Джекі та притуляє її до своєї щоки, вона відвертається від нас, і на мить я відчуваю себе непроханим гостем, який спостерігає за їхним болем, ніби це вистава на ярмарку.

— Час іти, — каже Лео, можливо, відчувши щось подібне. — Треба повертатися, родинні справи.

— Але завтра після школи ми будемо в лікарні, — кажу я.

— Так, щойно доберемось, — додає Роуз, і я зиркаю на неї, але вона не помічає мого погляду.

– І концерт відбудеться, як і планувалося, — кажу я. — Отже, багато людей хочуть прийти й підтримати Наомі.

— Дякую, Редлі, — посміхається мені Джекі. — Зробите ще дещо для мене?

— Так, звісно.

— Сходіть до її кімнати й пошукайте якісь фотографії, може, плакати. Щось, чим можна прикрасити її палату. Я знаю, лікарка каже, ніби вона не розуміє, що відбувається довкола, і можливо, так воно і є, та я вірю, що вона прокинеться, і коли вона прокинеться, мені хочеться, щоб вона побачила свої речі, щоб вона знала, що вона в безпеці. Підіть і виберіть там щось, і візьміть завтра до лікарні.

— Звісно, — каже Лео, і ми киваємо, хоча я майже маю впевненість, що ми воліли б, аби земля розчахнулася в нас під ногами й ми опинилися в будь-якому іншому місці, ніж іти та обирати речі, які наша непритомна подруга навіть не бачитиме.

Кімната Наомі завжди була чиста. Настільки маленька, що в ній не вистачало місця ні для чого, крім одинарного ліжка та шафи, аніме-плакатів на стіні та колекції яскравих перук, що висіли на гачках, які тато прикрутив над ліжком. На її тумбочці, біля ліжка, лежить купа косметики, більше, ніж мені колись у житті доводилося бачити, кольори фарб такі живі і так нагадують Ней, що здається, ніби вона тут — у цій строкатій купі, серед штучних вій, і якби ми знали як, ми б могли знову зібрати її з цих компонентів.

Ми втрьох сидимо на її ліжку, Роуз посередині, наші стегна торкаються.

Роуз розстібає свій шкільний наплічник, дістає звідти пляшку вина, відкручує кришку та робить великий ковток просто з пляшки.

— Де в біса ти надибала бухло? — питаю я.

— У мене зв’язки, — усміхається вона й передає мені пляшку. Я передаю її Лео.

— Чорт забирай, Редлі, не можна бути такою заразою, — каже вона різким розлюченим голосом. Але це — Роуз, дівчина, яка ховає всі свої почуття за колючками й вістрями. Вона заплутана й складна, укрита куленепробивним панциром.

— Я не люблю бухло, — кажу я, дивлячись їй у вічі. — Воно перетворює людей на лайно.

— Бідолаха Редлі, я забула про те, що в твоєї мами в жилах джин замість крові. — Роуз вихоплює пляшку з рук Лео до того, як він устигає випити бодай трохи. — Від одного ковтка ти не сп’янієш, ти в курсі? За Наомі.

— Роуз. — Лео забирає пляшку з її рук. — Ми розуміємо, що ти засмучена, але не будь сукою, добре? Редлі не п’є. Облиш.

Він відпиває з пляшки багато-багато, більше, ніж зазвичай, і я знаю чому. Що більше він вип’є, то менше лишиться Роуз. Це трохи схоже на те, як я виливаю півпляшки маминої горілки до мийки й розбавляю її водою. Так Лео захищає її, хай це навіть і тупо.

Роуз спостерігає за тим, як він жлуктить з пляшки. На мить мені здається, що вона зараз вибухне, та вона тримає себе в руках. Сум і злість на її обличчі тьмяніють, і без них вона має інакший вигляд. Майже потворний, майже вродливий. Я навіть не знаю, який саме, бо в будь-якому випадку я не можу відірвати від неї очей. Я дивлюся на неї, аж поки не стає боляче.

— Так, думаю, з цим час покінчити. — Роуз витирає рота тильним боком долоні. — Оці постери з аніме?

Я киваю, роззираючись у кімнаті, коли вона починає здирати їх зі стіни.

– І ще її ексклюзивну леґо-фігурку Лінка з «Легенд Зельди».

— Ага. — Лео бере її та роздивляється, перш ніж сховати до кишені. Ми всі глузували з її одержимості, а їй, здається, було начхати на те, що ми думали.

— Док-станція для телефону, — кажу я, беручи зарядку та колонку.

— Де її телефон — на ньому є всі її плейлісти, можна було б зробити так, щоб у неї постійно грала музика.

— Ми не можемо знайти її телефон, пам’ятаєте? — у дверному отворі з’являється Аш. Ми одразу припиняємо торкатися речей, почуваючись так, ніби нас застукали за крадіжкою з проникненням. — Ми шукали його, і поліція теж шукала скрізь, коли вона зникла. Але тієї ночі його було вимкнено, і ніхто не знає, куди він подівся.

— О, так, вилетіло з голови, — кажу я. Тепер я згадую, що тоді мені здалося дивним, що Ней пішла без телефону. Дівчина, яку я знаю, скоріше вийшла би з дому без руки, ніж без телефону.

— Десь має бути старий «Айпод Нано», від працює від цієї док-станції. Подивіться в тумбочці біля ліжка.

Я стаю на коліна на килимі та висуваю шухляду. Попри те, що я знаю, що в них копирсалася поліція, попри те, що я знаю, що вони все витягали та складали знову, це все ж видається неправильним. Ніби я втручаюся, куди не слід. Якби хтось, навіть мої друзі, копирсалися в моїх речах, мені б захотілося миттєво померти на місці. Це було б ніби хтось відпиляв мені верхівку черепа, відкрив його, наче кришку, і побачив усі мої таємні думки. Чи не припинили б вони любити мене, знаючи все, про що я думаю, все, чого я хочу. Хіба можна знати напевне?

— Ось, — знаходжу тоненький «Айпод», яблуко на якому перетворено маркером на череп, і передаю його Лео. Тоді я й помічаю той блокнот. Напханий якимись папірцями, на яких щось написано, ніби як тексти пісень. Я беру записник і відкриваю його, торкаючись пальцями контурів її літер. Це все, що вона написала, відколи ми почали писати пісні самі. І ще якісь таблиці, ніби їх вона теж збиралася покласти на музику.

— Пісні, — кажу я, передаючи записника Аш. — Ти це бачила?

Аш хитає головою.

— Можеш узяти, якщо хочеш. Можливо, ти з ними щось зробиш. Допишеш котрусь із них. Якби вона зараз могла думати бодай про щось, то саме це мало б для неї значення.

— У неї багато речей, — каже Лео, беручи відерце з медіаторами всіх кольорів — просто тобі пластикова веселка. Наомі збирала їх на концертах, на які ми ходили: підходила до сцени після виступу, чекала, поки всі не йшли, та збирала треклісти, медіатори, пляшечки від води. Одного разу мені стало цікаво навіщо — адже вона ніколи не підписувала їх і не виставляла на «Ібеї». Щойно вона забирала їх із місця концерту, вони перетворювалися на сміття.

— У цих речах і є справжнє життя, — сказала вона мені. — У тих речах, які ховаються від очей.

— Ней, вони нічого не важать, — здалося тоді мені.

— Але з цього можна зробити хороший текст, — посміхнулася вона мені, і цю посмішку я досі бачу перед очима. Світло іскрилося в її очах, коли вони повнилися сміхом і коли були серйозними. Якщо в неї з’являлася якась ідея, коли ми писали разом, вона сяяла, ніби розбризкуючи навколо блискітки.

Тоді, по обіді, ми сиділи на цьому односпальному ліжку, вона тримала в руках акустичну гітару, і ми писали разом одну з наших найкращих пісень.

Наомі була єдиною людиною, яка й досі записувала все ручкою в блокнот: вона вічно щось калякала, робила нотатки на всьому, що траплялося під руку, а потім кидала їх в ту свою коробку, щоб зазирнути згодом.

— Подруго, чого ти така аналогова? — якось стало цікаво мені.

— Бо не можна хакнути шматок паперу, — відповіла вона. — Тому всі свої секрети я тримаю або тут, — вона постукала себе пальцем по чолу, — або записаними старовинним способом.

І тепер мені це видавалося справедливим, як ніколи. Десь у цій кімнаті були її часточки, маленькі фрагменти й уривки дівчини, якою вона була, її відбитки пальців і ДНК, збережені в охайних петельках і завитках її почерку.

Ця дівчина не могла зникнути, її свідомість має й досі бути в її побитій, скривавленій голові.

10

Роуз та Лео вже вийшли на вулицю, але не я. Я йду до ванної та вмикаю холодну воду, набираю її в долоні, плескаю на виголену частину голови, відчуваю, як вона лоскоче мені ключиці.

Вийшовши звідти, я бачу, що Аш, відкривши ноутбук, сидить за своїм столом, на якому заборчиком вишикувалися три монітори. Техніка — це її. Вона пише код, як дихає. Вона лякає мене до смерті. Можна було б скористатися цим шансом і поговорити з нею знову, з’ясувати, що вона думає про Ней, чи справді наші думки збігаються. Але як, як розпочати відкриту розмову з настільки замкненою людиною?

Знизавши плечима, я заходжу до кімнати й дістаю свій козир:

— Що ти робиш? — питаю я її, і вона підстрибує та лається собі під ніс. Мій козир не зіграв.

— Чорт, Редлі. Хай тобі!

— Пробач, мені просто було цікаво, що ти робиш.

— Зайди й зачини за собою двері, — гаркає вона — і я роблю, як сказано, бо альтернативи в мене, здається, немає. Коли двері зачинено, вона киває на екран посередині: — Це записи камер спостереження з Вестмінстеру, — каже вона, повертаючи ноутбук до мене.

— На «Ютубі», чи що? — питаю я. Ну, розумієте, Аш дуже дивна. Можливо, перегляд записів з камери спостереження допомагає їй зняти напругу.

— З вечора проти дня, коли її знайшли, та до того моменту, коли її витягли на буксир. Вони викладають їх у хмарне сховище, що — як тепер має стати зрозуміло — збіса жахлива ідея.

— Чекай… що? — Я підходжу ближче, зазираючи в монітор через плече.

— Ну, поліція вважає, що вона втекла, влипла в якусь історію та якось упала, так? — Аш думає, що я питаю її про докази, а не злочин, який вона здійснює просто у своїй спальні. — Тож, якщо вона стрибнула, це мало бути недалеко від того місця, де її знайшли, а також незадовго до того, тому що, якби це було далеко, вона б потонула, а якби пробула у воді трохи довше, то померла б від холоду. От я й подумала пошукати її. Мабуть, їм навіть не спало на гадку там подивитися.

— Аш… — я навіть не знаю, чи хочу знати. — Ти що, хакнула сайт районної ради Вестмінстеру?

— Тільки сховище відеозаписів. — Аш широко усміхається. — І тільки ту його частину, де зберігався цей уривок. Тож якщо ти хочеш скасувати муніципальну оренду для своїх батьків, саме час мені сказати.

— Ми купили свій будинок.

— Погоджуйся, — не слухаючи, глузує Аш.

— Дідько, — кажу я, дивлячись на її роботу.

— Знаю. — Вона знову повертається до монітора.

Коли вона переводить погляд із монітора на монітор, я помічаю в ній щось інше. Це не щастя, але вона здається спокійною, розслабленою. Це я, мабуть, уперше бачу її такою.

— Так, у цьому я шарю. Річ у тім, — веде вона далі, — що я продивилася ці записи — години записів — уже декілька разів, і Наомі на них немає. За шість годин до того, як її знайшли, її там не було. Також вона не з’являлася в жодному з місць, звідки б вона могла впасти і не вбитися. Її немає на цих відео. Отже, це означає…

— Що їхня теорія хибна.

Я сідаю поряд із нею, примостившись на краєчку її ліжка.

— Так. — Темні очі Аш шукають мої. — Тобі можна довіряти?

— Так, — відповідаю я. — Напевне.

— Я продивилася й записи того моменту, коли її бачили востаннє. Вона йшла до станції метро «Воксгол» о третій ночі. Вона проходить під залізничним мостом і більше не з’являється, а за вісім годин її знаходять майже мертвою.

— Божевілля, — кажу я. — Але все це ми й так знаємо.

— Це можна пояснити тільки одним способом — вона сіла в машину, — каже Аш. — Це єдиний підхожий варіант.

— Але поліція обшукала всі машини, які в’їжджали в тунель та виїжджали з нього. Їх було всього десять, і одна з них була патрульною машиною. Водії всіх машин у проміжку між третью годиною ночі й ранковою годиною пік були чисті, — нагадую я їй.

— Отже, тут щось не так. — Аш дивиться на завмерле зображення сестри на моніторах. З одягу на Ней тільки літня сукня та кросівки, вона спокійно йде, геть сама в темряві тунелю під залізничною колією.

— Десь тут помилка, тому що іншого пояснення немає. Хтось із тих водіїв бреше. Або ж вона скористалася вхідним тунелем, одні з дверей під мостом були зламані й не зачинялися, пам’ятаєш? Ну, або вона йшла по інший бік дороги, де не було камер, потрапила в сліпу зону або в тінь. Є мільйон причин, через які вона більше не з’являється на відео. Аш, ну вони все-таки копи. Так, згода, вони покидьки, але, думаю, розслідувати вони вміють.

— О, ти серйозно. — Аш підіймає на мене очі. — От тільки татуювання в неї на руці вони не помітили, чи не так? І синців, схожих на відбитки пальців.

— Я можу помилятися, — кажу я. — Можливо, я бачу те, чого немає.

— А що, як ні? — Аш нахиляється так близько, що я відчуваю запах її дихання, солодкого й пряного. — Що, як ні, Редлі? Що, як ми з тобою маємо рацію, а інші просто не хочуть нас слухати?

— Не розумію, що ми можемо вдіяти. Ми ж просто діти!

— Ми можемо зробити купу всього. Мені було потрібно тільки зрозуміти, за яку нитку тягнути, і завдяки тобі я тепер знаю. Татуювання. Якщо ми зможемо знайти того, хто його зробив, це стане важливою підказкою. У тебе є фотографія?

— Ні, — знизую я плечима, почуваючись по-дурному через те, що мені не спало на думку його сфотографувати. — Мені здалося, момент був невдалий.

— Дідько. — Аш грюкає по столу та встає.

— Сфотографую завтра, коли навідуватиму її.

— Ні, це марнування часу. — Аш дуже сердита на мене за мою недалекоглядність.

— Тебе не пустять. Лікарка ж сказала — жодних відвідувачів до завтра.

— Я знайду спосіб, — каже вона. — Це я вмію.

— Ти потрапиш у халепу, хакерство — серйозний злочин…

— Я тільки подивилася, — каже вона, одягаючи кофту з капюшоном до джинсів і застібаючи на ній блискавку. — Я нічого не хакнула. Хакерство — це кражіка, чи брехня, чи шахрайство. Я лише пішла й подивилася, чи є там двері, і вони там були. І я в них увійшла. От і все.

— А що, як ти потрапиш у халепу, що буде з твоїм татом і Джекі? Це їх уб’є!

— Думаєш, я цього не розумію? — різко відказує Аш. — Я, трясця тобі, чудово це розумію. Але мені необхідно знати, що сталося з моєю сестрою. Мені необхідно знати на той випадок…

— На той випадок?.. — питаю я.

— На той випадок, якщо вона не впорається і той, хто це зробив із нею, вийде сухим із води.

11

— Нарешті, — каже Роуз, коли я виходжу з дверей будинку Ней. — Де ти там?

— Аш хотіла поговорити, — кажу я, потираючи собі шию. Неправильно щось приховувати від цих двох, але й розповідати про Аш також неправильно.

— Як у неї справи? — цікавиться Лео. Я знизую плечима. Я радію, що ніхто з них більше не розпитує.

Коли ми йдемо вздовж ріки, тепло вересневого вечора потроху нагріває мою шкіру, а сонце вистрибує з води іскрами та спалахами. Дивлячись на це місто, що розляглося вздовж ріки так, ніби кожна висотка й багатоповерхівка були там завжди, я посміхаюся. Я люблю це місце. Важко не бути щасливим, коли бачиш усе це життя, усі можливості там, цілий рій ідей. Відкидаючи все, що сказала мені Аш на задвірки свідомості, я зриваюся на біг і висну на перекладині, яка відділяє мене від брудного берега під ногами, — мої ноги теліпаються в повітрі, а бриз, що прилетів із моря, лоскоче мені обличчя. За кілька секунд до мене приєднуються Лео та Роуз. Лео забирається та сідає на перекладину, і якийсь час ми просто дивимося на місце, в якому живемо. У моєму житті було не так багато подорожей, але мені й без того відомо, що Лондон — найкраще місце на світі, і коли я дивлюся на нього так, то відчуваю себе солдатом непереможної армії.

Там, у кімнаті Аш, усі теорії видавалися такими реальними. Але тепер, у сонячному світлі, коли мої друзі поряд?.. Аш дуже наполеглива, але що, як усе це тільки в наших головах? Було би простіше дозволити дорослим розібратися з цим, довіритися їм. Це було би набагато простіше. Зрештою, хіба вони не для того існують?

Єдина проблема в тому, що дорослим потрібні пояснення, короткі логічні відповіді, які можна помістити в коробочку, а на коробочку наклеїти ярличок. Те, що сталося з Ней, не можна описати звичайною логікою, не можна виправдати зрозумілими причинами, це не вкладається в жодні рамки, і вони не хочуть цього визнавати. Можливо, їм просто страшно.

— Я ще не хочу додому, — кажу я.

— А ми й не мусимо, — відповідає Роуз. — Мене вдома чекає тільки тато й моя занудна мачуха, а вони захочуть зайнятися чимось разом. Типу кіно подивитися чи пограти в довбаний «Скреббл». Ніби коли ми проводимо час разом, мені стає не так огидно від того, що вона в сестри мені годиться.

Без подальших обговорень ми зливаємося з набережної та прямуємо до магазину в кінці вулиці.

— Я знаю тільки те, що, коли я приїду додому, мама переживатиме через Аарона, — каже Лео. — Щойно я переступлю поріг, мені вилюблять мозок по саме нікуди, — він стукає собі пальцем по голові.

— Річ у тім… — Я дивлюся на Роуз, яка запитально зводить брову. Я знаю, що їй цікаво, що ж я скажу, як, власне, і мені. Але я все-таки скажу. — Я в якомусь сенсі розумію твоє хвилювання, чуваче. Через Аарона в тебе було багато проблем. А коли він зник із поля зору, зникли й проблеми. Тож…

— Відчепись, Редлі, — каже Лео, не розлючено, але відверто, закриваючи мені рота. — Я тобі не маленька дитина. Я сам собі режисер. Я сам вирішую. Аарон мій брат, але він не якийсь там довбаний Аль Капоне. Нам усім краще заспокоїтися. Піду куплю ще бухла.

— Облиш його, — каже мені Роуз, поки ми стоїмо перед «Спаром», чекаючи на нього. — Воно того не варте.

— А ти хочеш, щоб він знову став таким, як раніше? — питаю я. — Аарон підрізав людину, чувак потрапив через нього в лікарню. Що як Аарон втягне його в це лайно?

— Лео має рацію. Він сам собі режисер. Він не та людина, якою був рік тому. Ми маємо довіряти йому.

— У мене було багато довіри до Ней, — тихо кажу я.

— Так, але Ней — не Лео. У Лео було непросте життя, Редлі. Я вдаю з себе знуджену бідну багату дівчинку, але всім нам відомо, що моє життя — цукор у порівнянні з життям Лео, хай навіть мій тато й сволота. А ти, у тебе є дім та їжа в холодильнику, хоча твоя мама — класика жанру — п’є. А Лео. У Лео цього ніколи не було, і він добре знає, що буде далі, і коли настає час вирішувати, нам із тобою, з нашими гарними будинками, повними шлунками й оплаченими рахунками, не варто розповідати йому, що робити.

Я роздивляюся її обличчя так, ніби ми зустрілися вперше, хоч і знаю його в найдрібніших деталях. Вона завжди дивує мене, завжди зачаровує; там, де тобі ввижається мілина, — у неї насправді глибина, те, що ти вважаєш жорстокістю, — виявиться милосердям. Й окрім цього, вона дуже смілива, одна з найсміливіших людей, яких я знаю.

— З тобою теж ставалося погане, — дуже тихо кажу я. — Ти знаєш, як бути сильною краще за всіх.

Роуз нічого не каже, відвертаючись від мене.

— Ну, у мене все гаразд, тож…

– І моє життя… — Я марно намагаюся знайти слова, — взагалі-то, не класика жанру.

— Але могло б бути.

Роуз і досі не дивиться на мене.

— Слухай, що скажеш про Маза Гаріссона? Він прикольний, скажи?

— Старший брат Тіни Гаріссон? — Я дивлюся на неї. — Так йому ж десь двадцять п’ять.

– І? — Погляд Роуз ніби питає: «То й що?»

— Ну, тебе ж дратує твоя не-така-вже-й-стара мачуха, лицемірко, — нагадую я їй.

— Це ж інше. У будь-якому разі, я йому подобаюся.

— Звідки ти знаєш?

— Він писав мені на «Фейсбук».

— На «Фейсбук»! То он звідки ти знаєш, що він старий — він користується «Фейсбуком».

Роуз гигоче.

— Ага, точно! Я не заходила на свою сторінку років з тринадцяти. Там нічого немає.

— Та він збоченець якийсь.

— Але дуже милий, — каже Роуз. — А коли відчуваєш із кимось духовну спорідненість, романтичну, як єднання двох душ, хіба вік тоді має значення?

— Але це огидно, — кажу я.

Лео виходить із магазину й проходить повз нас, дзенькаючи пляшками в пакеті, і розмова обривається.

— Ну ходімо, — каже він, і ми йдемо за ним, лишаючи обговорення Маза Гаррісона позаду. Принаймні я на це сподіваюся.

Лео та Роуз передають одне одному пляшку горілки, і ми спостерігаємо, як ріка міниться кольорами, з сірого стаючи рожевою, а потім, коли пошматований зубами обрій ковтає сонце, якоюсь фіолетовою. Ми не розмовляємо. Лео дивиться на воду й п’є, мужньо, не отримуючи задоволення, ніби це випробування, через яке необхідно пройти. Роуз пише комусь повідомлення. Я не знаю кому, але бачу, як вона посміхається кутиком рота щоразу, коли на її екрані з’являється нове сповіщення, як її риси зм’якшуються.

По інший бік — однозначно хлопець, у чому немає нічого нового — просто черговий придурок, якого вона позбудеться ще до кінця тижня. Мені цікаво, чи це Маз, та я сподіваюся, що ні. Маз думає про свою блискучу машину й більше ні про що.

— У парк? — питає Лео, відкручуючи кришку другої пляшки.

— Як там Серена? — раптом питає Роуз під час нашої короткої прогулянки до парку. Серена — це дівчина з блакитними очима, довгими ногами й таким тоненьким голоском, ніби вона вдихнула гелію. — Ти їй подобаєшся, безсердечний.

— А що Серена? — питає Лео, зиркаючи на Роуз.

— Потенційна дівчина, Лео, — каже Роуз, так ніби це очевидно і ми щойно про це розмовляли. — Ну ж бо, ти найкрутіший хлопець у школі, і в тебе немає дівчини, як же так? Ще скажи, що ти качаєшся не для дівчат.

Не знаю, чому Роуз засвербіло зробити це саме зараз. Якби Лео й хотілося, аби хтось поглузував із нього з приводу серйозних стосунків, то Роуз була б остання в цьому списку. Він приймає її виклик, і її очі спалахують.

— Нащо зустрічатися з однією дівчиною, якщо можна мати їх усіх? — каже Лео, розправляючи плечі та виставляючи вперед груди. — Від дівчат самі лише проблеми, вони вічно тебе принижують. Кажуть тобі, що робити, що говорити. Мені це не потрібно, принаймні не тоді, коли можна трохи розвіятися й рухатися далі.

Роуз сміється з нього, і ми якраз заходимо в парк, уже темний і порожній.

— Усе правильно, ти ж дорослий чоловік, правда? — каже вона, застрибуючи на карусель, відпливаючи геть і повертаючись. — Ну добре, і з ким ти трахався востаннє? З усіх дівчат, які тобі підкорилися, хто був останньою?

— Так я тобі й розповів, — каже Лео.

— Та було б що розповідати, — шкіриться Роуз, пропливаючи повз нього. — Ти просто ніколи ні з ким не трахався.

Я зітхаю — ну як зрозуміти цю дівчину, яка закидає наживку й мучить людину, до якої так добре ставиться? Людину, про яку вона буквально нещодавно говорила з любов’ю та повагою.

— Відчепися, трахався я, — каже Лео, а Роуз знову прокручується повз нас.

— Лео-Лео, все гаразд, не варто соромитися своєї цноти. Правда ж, Редлі? Редлі також береже цноту. Ви вдвох могли б заснувати клуб. Чи, може, вам двом варто бути разом, з вас вийшла б солодка парочка, наймиліша гей-пара, яку я бачила, але не знаю, ви якось пасуєте одне одному.

Я знизую плечима, її слова не можуть мене зачепити, та і в будь-якому разі, це правда. Немає сенсу це заперечувати — я не здаюся людиною, в якої була справжня сексуальна близькість, бо в мене її не було.

— А тобі що до того? — питає в неї Лео. — Яка тобі різниця?

Роуз зупиняє карусель і довгим поглядом дивиться на Лео, а Лео дивиться на неї, просто у вічі, ніби він зараз її поцілує, абощо. І я знаю, що будь-якої миті дружба між ними може перетворитися на щось інше, щось таке, де мені не буде місця. Я відчуваю, як це розриває мої нутрощі, і мені боляче, і я мушу зробити щось.

— Аннабель Клементс, — кажу я.

У Лео відпадає щелепа, і він дивиться на мене поглядом «що за чорт».

— Не надто круто з твого боку, Редлі.

— Аннабель Клементс, ти спав з Аннабель Клементc. Просто кажу. Нема чого соромитися, у неї гарна фігура.

Я стенаю плечима — мені не дуже приємно говорити про Аннабель Клементс, та прийнамні ті двоє замовкнуть.

Роуз зіщулюється, ніби отримавши ляпаса, і я вже шкодую про кожне своє слово.

— Хай там що. Мені байдуже.

Відвертаючись від Лео, Роуз витягає з його руки майже порожню пляшку та вижлуктує те, що там лишилося.

— У тебе є щось? — Вона дивиться на Лео, маючи на увазі траву чи пігулки, або те і те.

— Ні, грошей голяк.

— Ух. — Роуз роздратовано відкидає голову. — Як нікчемно — набухуватися в сраному парку й навіть не мати можливості налигатися як слід. Я хочу напитися в зюзю, втратити контроль.

Вона висне на мені, обхопивши мене за шию й притягнувши близько до себе — щось між обіймами та шийним захватом.

— Піди купи ще, Редлі.

— Я не можу, — відповідаю я, не знаючи, куди подіти очі, коли вона притягає моє обличчя близько до свого. — Мене там знають, і знають, що мені ще рано купувати випивку.

Вона з огидою відштовхує мене.

— Тоді сходи додому й поцуп випивки в мами.

Напевне, я заслуговую на це за згадку про Аннабель, але мені однаково боляче.

— Ні. — Я хитаю головою, і вона йде від нас геть, тримаючи в руці порожню пляшку. Вона закидає голову й дивиться в небо, і починає… кричати.

Вона просто, хай їй трясця, кричить.

У цьому розлюченому й сумному лементі банші все, що — я знаю — вона ніколи не промовляє вголос, те, про що — я знаю — не відомо більше нікому на світі, — голоси злості, туги та втрати злилися в ньому в один.

Роуз стоїть і дивиться в небо, і КРИЧИТЬ.

За мить я підходжу й стаю поряд із нею і теж кричу. Тільки мій крик більше схожий на завивання, і потім до нашого хору доєднується шорстке й протяжне ревіння Лео, і ми стоїмо там і горлаємо, поки останні краплі заходу перетікають у ніч.

А тому жоден із нас не помічає, як до нас під’їжджає патрульна машина, з якої виходять два копи: чоловік і жінка.

Чоловік каже:

— Діти, чи не краще вам піти додому?

Роуз відповідає:

— А вам що до того?

А він такий:

— Припни язика, юна леді.

А вона така:

— У дупу патріархат!

А він такий:

— Досить, ти їдеш зі мною.

І Роуз починає тікати, вона починає тікати. Нічого смішнішого мені бачити не доводилося: Роуз біжить, хитаючи головою з боку в бік, як навіжена, а коп женеться за нею, та вона обдурює його й нарізає кола, а його заносить і він задихається, а жінка-коп і ми з Лео стоїмо й спостерігаємо, і двоє з нас марно намагаються не сміятися.

— Він про це ніколи не забуде, — каже жінка, вишкірившись на нас. — Я про це подбаю.

Але потім Роуз посковзується й падає на дупу і просто сидить там й регоче, а він допомагає їй підвестися на ноги й проводжає до машини, переможно розтинаючи повітря кулаком.

— Офіцере, — Лео намагається чемно посміхнутися, коли коп відчиняє для неї задні дверцята машини, — послухайте, вона поводиться як ідіотка, але в неї важкі часи. Пам’ятаєте дівчину, яка зникла і яку потім знайшли в ріці, — вона наша подруга.

— Дивно, — каже офіцер та, відчинивши двері й поклавши Роуз руку на голову, заштовхує її всередину. — Останнім часом я багато про неї чую.

— Ви не можете просто забрати її, вона неповнолітня, — кажу я, не знаючи, чи це правда, але сподіваючись, що це може спрацювати.

— Ні! Ні! Я повнолітня! — кричить Роуз із заднього сидіння. — Агов, ви всі, ви сідаєте? Карету подано!

Ми намагаємося, але нам не дозволяють.

– Ідіть додому, — каже нам жінка-коп. — З нею все буде добре, я прослідкую. Щойно вона вгамується, я відправлю її додому з батьком. Я вас знаю, діти. Ви ж із тієї групи? Мій син просто у захваті від вас.

— Але, — Лео кладе руку на дверцята.

— Синку, — жінка мила й добра. — Тебе я теж знаю, і твого брата. Тож, повірте мені на слово, краще вам піти додому. Я про неї подбаю.

Вона дістає з кишені візитівку й простягає її мені: офіцер поліції Сандра Віґґінс.

— Народ, вам треба заспокоїтися, і ми всі швидко розійдемося по домівках.

Я кладу візитівку до кишені й хитаю головою, бо Роуз грюкає у вікно патрульної машини й жестами просить зробити фото.

Я навіть не вагаюся, дістаю телефона й клацаю. Ну, власне, а чому б і ні?

Дев’ять годин тому…

Ми всі сидимо рядочком, звісивши ноги зі сцени актової зали, почуваючись купкою придурків. Ну, Лекредж, можливо, ні, тому що він мало розмовляє. Він сів скраю, дістав контейнер з обідом, охайно розклав його на запиленій поверхні сцени.

Містер Сміт і міс Ґрінстріт, викладачка театрального мистецтва, також у залі. Вони тісно спілкуються — лікті їхні торкаються, а голови схилилися одна до одної. Я роздивляюся їх, шукаючи ознак невиведеної чи, що цікавіше, виведеної сексуальної енергії.

Ми знаємо, що містер Сміт — одинак, бо, коли питаємо його про це, він завжди обіцяє запросити нас на весілля, як зустріне ту єдину жінку. Щодо міс Ґрінстріт, то тут усе оповито темрявою невідомості — про неї не так багато говорять, як про містера Сміта. Вона мені дуже подобається: подобається її золотаве волосся, довше спереду й коротше ззаду, і те, що, якщо підійти ближче, можна роздивитися в її носі дірочку від пірсингу. Мені подобається думати, що на вихідні вона вставляє в неї сережку. Чи можливо, що вона спить із містером Смітом?

— Ні, хоча думаю, вона б не відмовилася, — шепоче Роуз.

— Але вона не в його стилі, не досить жіночна. — Я повертаюся й дивлюся на неї, у шоці від того, як вона прочитала думки.

— Слухай, ну серйозно, у тебе все на обличчі написано, — шкіриться Роуз. — Зате можна не хвилюватися, твої почуття до неї в повній безпеці.

— Та немає в мене почуттів, — сичу я у відповідь.

— Народ, вгамуйтеся там, — каже містер Сміт.

Роуз торкається тильним боком долоні моєї щоки й відсмикує її, наче мій рум’янець її обпікає.

— А, точно, немає. Нє-а. Умгу.

— Чого немає? — усміхається Лео.

— Почуттів до міс Ґрінстріт, — каже Роуз так голосно, що всім чути.

— Друже, то тебе збуджує міс Джи? — сміється Лео, хитаючи головою.

— Убийте мене, хто-небудь, — кажу я, затуляючи обличчя руками, щоб не бачити, як міс Джи вдає, що нічого не чула.

— Це нормально. — Лекредж простягає мені часточку мандаринки. — Мені вона теж подобається.

— Так. — Лілі, дівчина з радіостанції, плескає долонями, щоб привернути нашу увагу. — Я готова, звук налаштовано, ми пишемо це як живий виступ, тож поводьтеся природно, жартуйте, не лайтеся, гаразд?

Ми всі пробурмотіли щось на знак згоди, Лілі відрахувала вголос секунди до початку запису.

— Поряд зі мною сьогодні «Дзеркальце, моє дзеркальце», гурт Темзької школи, який швидко примножує армію своїх фанатів. Привіт, народ!

Вона кивала нам, несамовито підіймаючи та опускаючи брови, спонукаючи нас відкрити рота й щось промовити.

— Привіт… — хором відповідаємо ми.

— Отже, Редлі, — з якихось міркувань Лілі вирішила почати з мене й тицьнула мені під носа мікрофона. І от я впинаюся в нього очима, і всі мої рок-зіркові фантазії про численні інтерв’ю засобам масової інформації, в яких я демонструю свою неперевершеність і кмітливість, і вбивчу привабливість, умить збираються в чорну хмару над головою.

— Розкажи нам, чому ви проводите благодійний концерт на честь учасниці групи та вашої однокласниці Наомі Демір.

Я витріщаюся на мікрофон, потім знову на Лілі, яка швидко киває, підбадьорюючи мене.

— Ем… — Тиша. Секунди минають, а я мовчу.

— Для нас це надзвичайно важливо. — Роуз хапається за мікрофон і тягне його до себе, скоса кидаючи на мене сердитий погляд. — Ми вирішили провести цей концерт іще до того, як Наомі знайшли. Нам хотілося вигукувати її ім’я на цілий світ, ми сподівалися, що вона почує нас і повернеться додому, бо для нас вона не просто подруга, вона — наша родина, і коли вона зникла, це ледве нас не розчавило. Тепер вона повернулася, і що б не було причиною її стану, вона потребуватиме великої підтримки, щоб одужати. І цей концерт для таких дітей, як вона, як ми, для всіх, кому часом видається, що їм немає з ким поговорити. Цим концертом ми хочемо сказати: якщо вас ніхто не слухає, кричіть, доки не почують. Кожен голос вартий уваги.

— Прекрасно, Роуз, дякую, — посміхається Лілі, очевидно вражена. — А ти, Лео, ти згоден із Роуз?

— Чорт, так! — каже Лео, і Лілі вимикає диктофон. — От лайно, пробачте, — каже Лео, і Роуз заходиться реготом.

— Не лайся, — ґречно нагадує Лекредж, відкусюючи шматок сендвіча.

— Ну ж бо, народ, — містер Сміт щосили намагається не сміятися, — зберіться. Це ж не жарти. Для концерту і для вас все це дуже важливо. Не лайтеся в радіоефірі.

— Чорт, пробачте, — каже Лео, і Роуз знову несамовито регоче.

— Вибачте, — каже Роуз і глибоко вдихає.

— Все гаразд. — Лілі робить глибокий вдих і підіймає мікрофона. — Лайку можна вирізати, тож, Лео, уяви, що я ще раз поставила тобі те саме питання.

Він киває, і вона натискає на кнопку запису.

— Так, — розпочинає він. — Чимало людей переживали за Наомі. Можливо, навіть більше, ніж вона може собі уявити. Тепер вона повернулася, і їй як ніколи потрібно знати, як багато людей підтримують її, тож я думаю, нам хотілося зробити щось значуще для неї та для всіх інших, з ким теж сталося щось таке… мабуть, я не знаю.

Він шаріється й опускає голову, а Роуз гладить його по плечу.

— А ти, Лекредже? — Лілі підносить мікрофон до обличчя Лекреджа, який застигає, не донісши сендвіч до рота, і кліпає. — Як ти почуваєшся, виступаючи замість улюблениці гурту?

Лекредж кладе сендвіч назад у контейнер та закриває кришку.

— Я виступаю замість неї, — каже Лекредж задумливо. — Я виступаю на її честь. Вона найкраща басистка з усіх, кого я знаю, і коли вона вийде з коми, я запрошу її на побачення. Напевне, вона мені відмовить, тому що ми зовсім із різних пісочниць, але що мені тепер, усе життя боятися? Правильно ж?

Ми всі, я, Роуз та Лео, повертаємося до Лекреджа, і нарешті я знаходжу потрібні слова.

— Чувак, — кажу я. — Ти справжній друг.

12

У кого закохується Роуз? Я сиджу на ліжку, ховаючи телефон під подушкою. Моє тіло, хай яке воно зараз сильне й здорове, — геть виснажене — роки повноти й худорлявості досі кружляють довкола, наче привиди, ніби в них законсервовано десять відсотків мене, які постійно витрачалися на те, щоб надати тілу певної форми й приховати біль. Або показати його — досі не можу визначитися. Але часом, скільки б здоров’я не було в мені зараз, моє тіло судомить і пече, й сьогодні один із тих днів.

Мої думки плутаються. Татуювання. Аш та її місія, частиною якої мені випало стати… і щось іще. Є щось таке, що поза моїм полем зору, те, що ховається від мене щоразу, як я намагаюся збагнути, що ж воно таке. Такі ж відчуття бувають, коли забув щось важливе, але, що б то не було, мені не вдається його вхопити.

У сусідній кімнаті мама відрубилася повністю вдягнена, затиснувши в руці перехилену склянку горілки з тоніком. У мене виникла була думка вийняти склянку з її руки, але ні. Нехай прокинеться серед ночі від того, що по стегнах тече рідина, чи навіть від дзенькоту скла. Можливо, тоді вона допетрає, в якому вона стані. Тато, певне, знову пішов, якщо взагалі приходив. Навпроти, через коридор, з увімкненою гірляндою спить Ґрейсі. Сподіваюся, у неї був хороший полуденок і приємний вечір із мамою. Зазвичай так воно і є, зазвичай із нею мама в піднесеному настрої, трохи напідпитку, уважна та весела. Лють нападає на неї пізніше, коли Ґрейсі вже спить. Я прокрадаюся через коридор і зазираю в кімнату Ґрейсі — її обличчя таке ж ніжне, як і її душа. Я згадую, як це — бути семирічною дитиною, в тій точці свого життя, коли ти ще не знаєш про те, що часом світ ненавидить тебе без жодних на те причин.

На мене навалилася страшна втома, але сон не бере. Я намагаюся попереписуватися з Лео, але він не в мережі. Я думаю про те, як він дивився на Роуз перед приїздом поліції. І про те, як вона дивилася на нього і як боляче від цього мені було. Якщо ті двоє будуть разом, усе зміниться. Спершу ми були четверо друзів, потім троє, але якщо вони зустрічатимуться, то це буде вже пара і третій зайвий, що вештається слідом. І, можливо, це паскудство, але я цього не хочу. Наша четвірка — найкраще, що було в моєму житті. Я не хочу знову ставати рудим і худорлявим порожнім місцем, на яке всім начхати. Я більше не хочу невидимості. Господи, часом мене від себе нудить.

Я тягнуся до сумки та дістаю записники Наомі. З них стирчать найрізноманітніші клаптики паперу — ідеї, які вона записувала на всьому, що траплялося під руку, — розірвана обгортка від сендвіча, серветка, кутик зошита. Інші записали б думки нотаткою в телефоні, але тільки не Ней. Думаю, коли знаєш, що твоя старша сестра будь-якої миті може переглянути всю твою інформацію, збережену в мережі, це має сенс.

Я витрушую папірці з блокнота й відкладаю їх убік. Потім починаю читати готові тексти пісень, і що більше я читаю, то більше мені здається, що я зазираю у вікно, дивлячись на те, що не призначалося для моїх очей. У кожній пісні така хіть і жага, це так не схоже на Ней. Коли ми писали разом, ми писали про те, як бути вільними, як бути собою. Не підлаштовуватися, не зважати. Інколи ми писали про закоханість у людей, які ніколи не закохаються в нас, але не такі тексти. Це тексти, написані для когось, вони не про бажання й прагнення. Вони про дії.

Ці слова вистрибують на мене зі сторінок. Ці слова кажуть мені про те, що було ясніше над сонце, але чого жоден із нас не розгледів.

У день свого зникнення Наомі була з кимось.

Наомі була не просто закохана, у неї був дорослий високовольтний роман з найкрутішими спецефектами. Ось про що її пісні. Вона була закохана, вона була одержима. Сидячи в ліжку, я продивляюся тексти знову й знову, шукаючи підказки, кому вони можуть бути присвячені.

Згадуючи останні дні чверті, я розумію, що так, усе збігається.

Дванадцять тижнів тому…

Було тепло, і школа нам уже геть остогидла. Пробні тести закінчилися, і здавалося, що ці останні тижні чверті позбавлені сенсу — всі були втомлені, сповільнені й ледве рухалися в очікуванні останнього дзвоника, який подарує нам свободу на літо. Ми репетирували нові пісні в музичному класі, який типу захопили, щоб ніхто навіть не намагався поткнути в нього носа. Принаймні таким був наш план. Роуз та Лео вже прийшли, а Наомі запізнювалася, тож ми з Роуз почали розбирати текст, а Лео розучував записані мною акорди з табулатури.

Прийшовши на репетицію, Ней зняла червоногарячу манґа-перуку, у якій того дня прийшла до школи, і струснула довгим каштановим колоссям, яке впало на плечі медовими хвилями.

— Надто гаряче, щоб бути гарячою штучкою? — запитала Роуз, і Наомі знизала плечима, сідаючи на підлогу. Наомі посміхалася, я пам’ятаю, що вона посміхалася не нам, вона посміхалася собі. Так, ніби насправді перебувала не в цій кімнаті, а деінде, в іншому моменті, який важив лише для неї. Пам’ятаю, що мені подумалося: «Треба буде запитати її потім». Але мені це так і не вдалося.

Коли ми обговорювали список пісень для наступного концерту, випускного балу, вона дістала упаковку великих вологих серветок і почала стирати макіяж. Мій погляд перескочив на Роуз, яка підняла брову, Лео ж так зосередився на музиці, що спершу нічого не помітив.

Річ у тім, що біла основа під макіяж, яка приховувала риси обличчя Ней, перетворюючи його на полотно, стала для мене звичною річчю. Великі, намальовані олівцями очі, підкреслені штучними віями. Широкі брови, форма яких не збігалася з природною формою її брів. Маленький трояндовий бутон губ, намальований на її губах. Усе це приросло до Наомі, і мені здавалося, її справжнього обличчя під цим гримом годі й шукати. Думаю, дівчина, якій воно належало, стала невидимою.

Ми продовжували обговорювати виступ і які пісні в нього включити, і в якій послідовності, а вона все стирала косметику з обличчя, прикінчивши цілу пачку серветок. Коли ми були вже готові грати, її обличчя було чисте, нічим не прикрашене, її кавова шкіра сяяла свіжістю, щічки — рожеві, губи — глибшого відтінку. І так, вона була дуже симпатична. В якусь мить мені навіть стало ніяково.

— Чорт! — схвально сказав Лео. — Маєш крутий вигляд, мала.

— Так і є, — підхопила Роуз. — Дай зроблю тобі макіяж!

— Відвали, — розсміялася Ней. — Я ж його щойно зняла. Знаєте, з цим покінчено. Тепер я люблю природну красу.

— Відколи це? — запитала Роуз.

— Відзараз, — усміхнулася Ней. Вона дістала з пенала ножиці та відрізала мереживо з тієї штуки, схожої на корсет, яку вона завжди носила; розстебнула блискавку на смішній спідниці з багатошаровими шлярками й лишилася тільки в чорній майці та леґінсах, і цей одяг чітко окреслював контури її тіла, м’якого, округлого, ніжного та вразливого.

— Ага, — кажу я. Мені не одразу вдалося пригадати, що ця дівчина — моя найкраща подруга, і ми з нею постійно зависаємо, і я взагалі-то ніколи не дивлюся на неї отак — ну що я за тупе нікчемне створіння. Струшую головою, щоб ця думка вилетіла з неї. Ней — це Ней. Вона не просто дів-чина, вона — мій друг.

Ми грали добре, але Ней була крута як ніколи. Замість стояти позаду, опустивши голову, вона дивилася кожному з нас у вічі, сміялася, рухалася сценою. Ніби сонце вийшло просто над її головою, абощо.

— Я сьогодні після обіду прогуляю школу, — сказала вона, коли ми вже збиралися.

— Що? Ти звалюєш? — здивувалася Роуз. — Ти ж ніколи не прогулюєш! Що сталося?

— Бо тут я просто вбиваю час, — сказала Наомі. — У мене завелося трохи грошей, тож я піду пошукаю чогось для свого нового образу.

— Чекай, я піду… — Та Наомі пішла швидше, ніж Роуз встигла промовити, що піде з нею.

— Так їй більше личить, — сказав Лео, коли вона вийшла. — На неї звертатимуть увагу.

— Вона симпатичніша за мене?

Часом Роуз отак поводиться — ставить питання, як у дитячому садочку. Та найгірше те, як саме вона ставить ці питання Лео — заманює його, принижує та відштовхує знову. І він щоразу ловиться на цю наживку, але я не можу його звинувачувати, бо зі мною траплялося те саме.

— Ти не симпатична, — сказав Лео, від чого Роуз широко розплющила очі й зойкнула. — Ти вродлива.

На мить вона запишалася, аж поки Лео, закинувши гітару на плече, не сказав:

— Як на божевільну.

— Дебіл! — крикнула Роуз йому навздогін. — Довбаний кретин, ну правда ж? — Вона нахилила голову набік, щоб поглянути на мене. — Хочеш прогуляти школу і позасмагати зі мною?

І коли в моїй уяві з’явилися висока трава та Роуз із ромашками у волоссі та смішинками в очах, все, що сказала та зробила Ней, миттєво вивітрилося з голови, швидше, ніж мої губи промовили «так».

13

Ми чекаємо на Роуз біля шкільних воріт, і от нарешті вона з’являється: виходить з «ауді» Аманди, розцяцькована, як довбана кінозірка. Леопардова шуба зі штучного хутра до підлоги, начесане волосся, тіні, яскраво-рожева помада.

Ми з Лео стоїмо та дивимося на неї, і я знаю напевне, що маю такий самий вигляд, як і він: щелепа відпала, очі широко розплющені, голова повільно нахиляється то в один бік, то в інший, а на обличчі написано водночас і «що за нафіг», і «Господи, я її люблю». Її тато не виходить із машини й навіть не кричить «бувай» навздогін. Він від’їжджає, щойно Роуз грюкає дверцятами. Вона йде до нас, розкривши руки для обіймів і не озираючись.

— Мої любі, мої любі! — кричить вона, обхоплюючи руками нас обох, по черзі цілуючи нас — спершу Лео, а потім мене. Я відчуваю, що її насичено-рожева помада лишила на моїй щоці липкий відбиток.

— Що за чорт? — каже Лео, сміючись і кривлячись водночас.

— Тебе забрали до відділку, а наступного дня ти приходиш до школи, мов нічого й не було? — питаю я її, коли вона бере нас під руки та заводить досередини крізь вхід для старшокласників, високо піднявши голову, ніби в найкращий день свого життя.

— А хто знає? — запитала вона, посміхаючись кожному, кого ми зустрічаємо. — Всі вже знають?

— Ми нікому не говорили, — кажу я. — Воно було й не треба, ти ж виклала все на сторінку.

— Круто, правда ж? — Роуз тихенько сміється. — Редстер? Це ж неймовірно! Це найрокенрольніша річ з усього, що ми втнули. Тепер нам треба написати пісню про в’язницю.

— Послухай, ну поліцейський відділок ще не справжня в’язниця, та й була ти там усього лиш годину. — Лео схрещує руки на грудях, рішучо налаштований не сприймати це всерйоз. Зрештою, він раз чи два потрапляв до ізолятора.

— То й що? — знизує плечима Роуз. — Не важливо, як довго я там була, важливо, який це має вигляд, хіба ні? Взагалі, там було чудово. Я плакала, а та мила жінка заспокоювала товстуна.

— Твій тато сильно розізлився? — питаю я її, і вона сміється мені в обличчя.

— Тато нічого не знає.

— Але як це? Без дорослого звідти не вийти. Тебе Аманда забрала?

Роуз продовжує сміятися:

— У мене свої канали.

— Чорт забирай, Роуз, які ще канали? — Лео хитає головою.

— Так я вам і сказала.

Вона широко усміхається, і мені хочеться вбити її.

— Скажу лише, що дорослі чоловіки мають свої переваги.

Лео відвертається від неї, ховаючи збурені нею почуття.

— Чорт, Роуз, могла б написати! — кажу я. Хоч у мене й не було впевненості, що інформацією зі щоденників Ней можна ділитися, та розмова з Роуз була б не зайвою. Але що вона робить у першу чергу? Вона викладає купу селфі в «Інстаґрам» і телефонує кому? Мазу Гаррісону.

— А що такого? — посмішка то сходить з її губ, то повертається.

— Твій тато дізнається про те, що якийсь покидьок витягнув тебе з в’язниці.

— Ні. Не дізнається. Не настільки я йому цікава. — На мить здається, що Роуз розчарована. — Цього ранку я сказала йому, що в мене похмілля, просто щоб дізнатися, що він зробить, а він сказав, що в нас за кілька тижнів випускні іспити, і що я розумна дівчинка, і якщо я припиню займатися дурницями, у мене буде прекрасне майбутнє. Але якщо я твердо вирішила зруйнувати своє життя, він навряд чи може якось на це вплинути, тож він зосередиться на Аманді. Ну правда, його цікавить лише вона, ніби він найнявся робити Аманду щасливою з ранку до ночі.

— Ну, принаймні він був удома, — кажу я. — Мого вранці не було. Я навіть не знаю, чи він приходив.

— Ой, ну кому вони взагалі потрібні. Так навіть краще, взагалі-то, — каже Роуз, великим пальцем витираючи помаду з моєї щоки. — Наше життя було б нуднішим, якби їм було не байдуже. Та мені й не потрібна його турбота, тепер у мене новий папік!

— Фууу, — тягне Лео.

— Що це взагалі означає? — питаю я в неї, коли лунає дзвоник.

— А що це, на твою думку, означає?

— Господи, Роуз, це бісить.

— Репетиція в обід, — кричить нам Лео, який зривається на біг, очевидно, щоб скоріше опинитися в класі та втекти від драми Роуз та її розпатякування про старших чоловіків.

— Так, босе, — відсалютувала вона, повертаючись до мене. — Він вважає мене стервом, так?

— Ти і є стерво, — кажу я. — А взагалі, відколи це ти цікавишся, що думають про тебе інші, та що означає «новий папік», бо звучить це збіса огидно?

— Та я просто фігнею страждаю, — каже Роуз. — І так, мене цікавить, що ви двоє про мене думаєте. А ще Ней. І, може, трохи Лекредж.

Коли в коридорі стає порожньо, вона знімає окуляри, і під ними немає чорних тіней, які вона зазвичай накладає, а є натомість почервоніння навколо блідо-блакитних очей й розпухлі від ридань повіки.

— А на решту йолопів мені покласти.

Я обіймаю її, гублячись у хмаринці її волосся із солодким ароматом.

— Лео не вважає тебе стервом, — заспокоюю я її. — На відміну від мене.

Вона досить сильно штурхає мене в ребра, але зате вона сміється, і коли я спостерігаю за тим, як вона заходить до класу, її сонячні окуляри знову надійно приховують її очі.

Роуз сідає на вчительський стіл, просто перед місіс Гардімен, і чекає, коли весь клас зверне увагу на неї.

— Ніколи не вгадаєте, що зі мною сталося вчора ввечері…

— Редлі? — Містер Сміт визирає зі свого класу в коридор, де не лишилося нікого, крім мене, і жестом підкликає мене до себе.

— Я запізнююся на переклик, сер, — кажу я, відриваючи погляд від Роуз, коли місіс Гардімен добряче грюкає дверима.

— Я напишу тобі записку. Скажи мені двома словами, як там Наомі. Напевне, вам усім важко бачити її в такому стані, але тобі — особливо, мабуть. Ви були дуже близькими, чи не так? Ну, тобто, і є, звісно…

— Так, — кажу я, коли заходжу до його кабінету й він зачиняє за нами двері. — Мені теж так здавалося, але я не знаю, я зовсім не розумію, що сталося. Вона ніколи не казала нічого такого, що допомогло б нам розгадати цю загадку. Я відчуваю, що з мого боку то була своєрідна зрада.

— Не треба так суворо з собою. У кожної людини є щось, про що вона нікому не розповідає, — каже містер Сміт. Голос його тихий, добрий. — У мене є такі речі, закладаюся, що і в тебе є. І це не означає, що вона тебе не цінувала, не цінує.

— Мабуть, — кажу я. Я можу йти, але не хочу. Мені тут подобається, тут тихо та спокійно. — А що у вас за секрет, сер?

Він сміється та хитає головою.

— Здається, я сам вляпався в цю розмову. Мені подобається досліджувати місто. Такий у мене секрет. Я забираюся в закинуті та старі будівлі, в які не можна заходити, й усе там роздивляюся. Це трохи незаконно, але весело.

— Ну, якщо ви так кажете.

Він знову сміється.

— Тільки тримай цю інформацію при собі, гаразд? Мені не потрібні проблеми.

Я не розумію, які через це можуть бути проблеми, але однаково киваю.

— Як там родина Наомі? Я думав сходити туди сьогодні, але не хочу заважати.

— Не думаю, що ви заважатимете, сер, — кажу я йому. — Думаю, місіс Демір подобається, коли навколо є люди, підтримка і все таке. Це її відволікає. Думаю, вона це цінує.

Я спостерігаю за тим, як він акуратно розкладає папери на столі.

— Хочеш іще щось обговорити?

Я хитаю головою, ледве втримуючись, щоб не розповісти йому всього, що крутиться й крутиться у моїй голові. Але втримуюся. Хоча в мене навіть немає для цього вагомих причин, окрім того що, якщо я промовлю вголос усе, про що думаю, він вирішить, ніби в мене нервовий зрив, і змусить мене піти до кабінету психолога й поговорити з ним про свої почуття й інше лайно. Кілька років тому одна дівчина покінчила життя самогубством, і відтоді, щойно ти видаєшся хоч трішечки сумним, тебе одразу відправляють на терапію, а моїй мамі терапія так і не допомогла. Та якби мені й захотілося комусь розповісти, так це йому.

— Редлі… — Якусь мить він вагається. — Скоро іспити, і… слухай, я не хочу на тебе тиснути, але мені здається, на тебе багато всього навалилося. Якось я зустрів у супермаркеті твою маму.

О Господи, будь ласка, скажи, що це неправда. Від сорому мені хочеться вивернутися навиворіт.

– І вона була п’яна, — кажу я, і кожне слово важезне, як каменюка.

— Так здавалося, я не знав, що вона знову п’є. Удома все дуже погано?

Якщо я скажу «так», що далі? Знову соціальні служби, але цього разу все, що я скажу, тільки погіршить стан речей. Мені важко, хочеться виговоритися, хочеться розповісти про всі частини розтрісканої мозаїки, з яких складається моє життя вдома. Якби хтось і зрозумів, то це він. Але я не можу. Можливо, я й вийду з цього без втрат, але як щодо Ґрейсі? Що як її заберуть чи щось іще? Я не можу так ризикувати.

— Ні, ні, знаєте, все не так погано, як може здатится. Ну тобто, у мами все не дуже добре, але тато поряд і він допомагає. І вона хоче покинути, тож, знаєте, все під контролем. Будь ласка, сер, нікому про це не кажіть, батько один з інспекторів школи, і він буде злий, як собака, якщо ця інформація випливе.

На мить ідея все розповісти видається мені привабливою, але, якщо чесно, я не хочу, щоби правда про безлад у нашій родині вийшла за межі цього кабінету.

Містер Сміт киває, зазираючи мені у вічі, і я відводжу погляд, щоб він не піймав мене на брехні.

— Я просто хочу переконатися, що, якщо тобі знадобиться допомога, ти прийдеш по неї до мене, — каже він. — Ти талановита людина, і в тебе попереду велике майбутнє. Часом нам необхідно, щоб хтось був на нашому боці. Що ж, знай, що я забезпечу тобі тил.

Я киваю.

— Дякую, сер.

— Ось.

Він пише записку, я беру її та прямую до дверей.

— Редлі?

Обертаюсь і дивлюся на нього.

— Пам’ятай, мої двері завжди відчинені, у будь-який час.

І, як не дивно, коли я прямую до свого класу на переклик, мені дійсно краще.

Коли я приходжу до лікарні, там немає ні Лео, ні Роуз. Від Лео приходить повідомлення:

Сорян, проблеми вдома.

Роуз мовчить. Тож, окрім мене, тут нікого немає, і щоб опинитися біля Наомі, я долаю вже звичний лабіринт коридорів на самоті. В її палаті теж нікого немає, немає медсестер, жодних натяків на те, що хтось із її родини тут. Мені здається, що лишатися в коридорі тупо, тому, хвильку постоявши, я заходжу всередину.

— Привіт, — кажу я, сідаючи поряд. — Як справи? Бачу, все по-старому. Як твоя голова? Ще не загоїлася? Слухай, містер Сміт про тебе сьогодні питав. Здається, вся школа готує для тебе листівку з побажаннями швидкого одужання, а хор записує пісню, хоча, щиро кажучи, можливо, це вагомі причини лишатися в комі.

Наомі, звісно, не відповідає. Не знаю, чому я досі від неї цього чекаю.

Минуло три дні, видимі синці зблякли, і обличчя стало більш схожим на обличчя людини, з якою ми були знайомі до того, як вона зникла.

— А мою маму застукали п’яною за кермом візочка в супермаркеті. Прокидайся, Ней, — шепочу я їй на вухо, відчайдушно жадаючи почути її голос — низький, сардонічний, хрипкий, — яким вона завжди наказувала мені припинити жувати шмарклі. — Прокидайся й поясни мені, що в біса відбувається.

— Сьогодні вона не прокинулася б, навіть якби захотіла, — заходить лікарка Патерсон. — Тобі не можна тут бути, ти ж знаєш, лише родина.

— Але місіс Демір сказала приходити в будь-який час.

— Місіс Демір ніяк не зрозуміє, що штучна кома — це не зламана нога. Наомі потрібен спокій.

– Їй краще? — питаю я.

— Я не можу тобі сказати, — каже лікарка Патерсон. — Лише родина, пам’ятаєш?

Я тягнуся до сумки, і вона зітхає.

— Ну гаразд, побудь іще хвилинку. Я розкажу все її родині, коли вони прийдуть. Тоді ти знатимеш більше.

— Дякую, — відповідаю я.

Коли вона йде, я розблоковую телефон і шукаю записи.

— Слухай, — кажу я, повертаючись до Ней. — Сподіваюся, ти не проти, що твій записник, ну той, у якому ти писала тексти, ну тоді, коли ти почала писати сама, що він у мене. Минулої ночі в мене на один із тих текстів написалася музика. Мені не вдавалося заснути, натомість вдалося записати пісню. Що скажеш?

Натискаю «грати» й підношу телефон до її вуха. Поки пісня грає, я розмірковую над словами:

Коли ти мене торкаєшся, мене всю аж вивертає,

Так мене шалено хочеш — я кричу і знемагаю,

І я дихати не хочу, доки тебе не побачу,

Якщо ти не в мене вдома, я вдаю, що помираю…

Вдаю, що помираю. Це підказка? Наомі заздалегідь планувала розчинитися безслідно? Пісня закінчується, і я хитаю головою. Кожне з цих слів може означати будь-що. Божевілля — намагатися шукати в них інші факти, окрім того, що це явно писала людина, в якої було багато пристрасного сексу.

Я зітхаю, заходжу в наш блоґ на «Тумблері» і бачу, що хтось залишив у коментарях посилання на фан-сторінку. У «Дзеркальця, мого дзеркальця» є фан-сторінка!

— Чорт, Ней, у нас є фан-сторінка. — Я не можу стримати посмішку, коли клікаю на посилання, а за ним — безліч текстів наших пісень на тлі вигадливих малюнків, на яких слова перетікають у зображення й навпаки.

— Це неймовірно, Ней, — кажу я. — Хтось уважно слухав наші пісні, хтось дійсно пропустив їх крізь себе.

Я гортаю вниз і ще вниз і підписуюся на цей блоґ. Кілька днів нових дописів не з’являлося, але до того їх публікували майже щодня. А потім я бачу ім’я дописувача — Затемнення, і натискаю на посилання на його профіль в «Інстаґрамі».

На аватарці в нього зображення дівчинки, її профіль та довгі кучері волосся, закручені навколо повного місяця. Лише кілька фото, жодного селфі, тільки якесь мотиваційне лайно, нудні однакові фотки, і більше нічого.

Як характерно, наша перша фанатка — невдаха.

А потім, в її «Інстаґрамі», я бачу посилання на її профіль у «Туніфай», тож я переходжу за ним. Тільки там у неї інше прізвисько. Ч0рнийМ!сяць. Людина, яка клонувала всі списки пісень Ней. Вау, оце так дійсно одержима прихильниця. Чи людина з нездоровою цікавістю. Від страшних речей ще страшніше лайно в людях завжди підіймається на поверхню, це напевне. Протягом кількох тижнів після зникнення Ней кількість наших підписників у соцмережах збільшилася вдвічі, а потім ще раз після того, як стало відомо, що її знайшли і що вона в комі. Людям подобаються трагедії. Люди — дивні.

Ч0рнийМ!сяць насправді хоче, щоб ми її помітили. Цікаво, вона симпатична? Можливо, вона стане першою фанаткою, яка переслідуватиме нас на гастролях. Або просто переслідуватиме.

Тобто я думаю, що це дівчина, але хтозна. Вона може виявитися сорокап’ятирічним далекобійником на ім’я Кен.

— Що це за людина, як ти вважаєш? — звертаюсь я до Ней. — Можливо, якийсь збочений семикласник, якому подобається малювати. А втім, усе ж таки справжній супер-фанат, а ми завжди цього хотіли, правда ж?

Механічний звук її дихання, нескінченне пікання апаратів — я відчуваю, як мої нутрощі сплющують самі себе.

— Я так сумую за тобою, Ней, — шепочу я. У горлі клубок, очі печуть, але я не заплачу. Якби Ней побачила, що я плачу над нею, вона б мені цього ніколи не подарувала.

Раптом мій телефон починає розриватися від сповіщень. «Твіттер»? Та я вже кілька місяців ним не користуюся. Але сповіщення приходять і приходять, одне за одним.

@Керіс ретвітнув ваш допис

@БііСіі ретвітнув ваш допис

@ХанНан94 ретвітнув ваш допис.

Який у біса допис?

Я квапливо заходжу на сторінку @гуртдзеркальцемоєдзеркальце й бачу, що в мене 29 ретвітів і стає більше. Виявляється, від мого імені було опубліковано фото татуювання Ней.

Ви знаєте, хто це зробив чи, може, у вас є таке? Будь ласка, допоможіть нам з’ясувати, що сталося з Наомі.

— Грьобана Аш, — кажу я.

— Як грубо, — каже Ашира, яка стоїть в отворі дверей. Вона вказує мені йти за нею, що я й роблю, виходячи з палати Ней.

— Ти залізла в мій «Твіттер»! — намагаючись говорити тихо, я тицяю їй телефоном в обличчя.

— Та ні, просто позичила його, щоб запостити фотку татуювання. Публікація у «Твіттері» здалася найбільш вдалим варіантом — більше шансів на розповсюдження, більше уваги, більше шансів досягнути мети. Я знала, що ти погодишся, тож вирішила просто запустити його. Найкращий час для допису — четверта дня, знаєш?

— Ти, чорт забирай, залізла в мій «Твіттер», — повторюю я, ловлячи на собі суворий погляд медсестри, яка проходить повз нас.

— Це «Твіттер» групи, тож принаймні 25 відсотків його належить Ней, і взагалі, ким треба бути, щоб не встановити подвійну перевірку безпеки. Правильно, тобою. Роби висновки, нема за що.

— Привіт, люба, привіт, Редлі, сонечку. — З ліфта виходять Джекі та Макс, вигляд у них виснажений і зіщулений. — Інші ще не підійшли?

— Ще ні, — кажу я. — У Лео якісь проблеми вдома, але Роуз каже, що тато завезе її пізніше.

— Ну гаразд. — Джекі плескає мене по плечу, а потім іде до Ней.

— Мені треба тобі дещо сказати, — шепочу я Аш, відтягаючи її від прочинених дверей палати Ней. — У щоденнику Ней із текстами, який ти дозволила мені забрати…

— Містере Демір? — Голос у нас за спинами перериває нашу розмову, і Аш прикладає мені до губ два пальці — цей жест заскочує мене зненацька. Вона киває на тата, бере мене за руку та веде туди, де він говорить із лікаркою.

— Лікарко Патерсон, — Макс посміхається лікарці, але вона не посміхається у відповідь.

— Покличете дружину? — питає вона. — Щоб я швидко все розповіла вам обом.

У дверях з’являється Джекі, в її очах уже стоять сльози.

Макс бере її за руку й міцно тримає, поки лікарка Патерсон говорить, дивлячись куди завгодно, тільки не на нас.

— Остання комп’ютерна томографія показала, що кровотеча в мозку припинилася. Однак набряк і досі є. Ми вирішили потримати її в комі ще добу, а потім ще раз оцінити її стан.

— Але їй не гірше? — насуплюється Джекі.

— Трохи краще, — каже лікарка Патерсон. — Відновлення буде повільним, Джекі, дуже мало надії на те, що станеться диво. Скажу більше, її нема.

— Але їй не гірше. — Джекі киває, ніби це все, що вона хоче почути.

– Їй не гірше, — із зусиллям повторює лікарка Патерсон.

Джекі з Максом ідуть посидіти з Ней, і Аш дивиться на мене.

— Знаєш, не важливо, — кажу я.

— Ні, розповідай, — каже вона, підходячи до мене. Я ще пам’ятаю дотик її пальців до моїх губ, тож відступаю на крок назад.

— Це лише здогадка, — кажу я, хитаючи головою. — У мене немає буквально жодного доказу.

— Та що там у біса таке?

— Мені здається… — зітхаю я. — Здається, що до зникнення Ней із кимось зустрічалася. З кимось, хто дійсно багато для неї важив. Я думаю, а що, як вона тікала не від нас. Що, як вона тікала до когось? До того, хто був для неї важливішим за усіх. До того, про кого вона не хотіла нікому розповідати.

— Мені теж так здається, — каже Аш, дивуючи мене вже вдруге.

— Справді? — зиркаю на неї, і вона киває.

— Це єдине, що все пояснює: вона зустріла якусь людину, котра повністю змінила її.

— То що робити будемо? — питаю я, коли вона знову підходить ближче. Цього разу я не відступаю.

— Знайдемо, хто це в біса такий, — каже вона.

14

Я босоніж ходжу туди-сюди по білій кахляній підлозі на кухні Роуз. Мої шкарпетки й туфлі лишилися на терасі її маленького, обгородженого парканом саду, я радію, що я вже не в лікарні, що я далеко від Аш та її настирливості, від якої мені недобре.

З одного боку, поряд із нею круто, у ній є той ентузіазм, від якого мені здається, що, можливо, ми здатні зробити щось для Ней. З іншого боку, я не знаю. Щось у ній мене напружує.

Тут, у Роуз удома, тихо, сонячно, спокійно.

Вона живе лише за кілька вулиць від мене, але це — Лондон, як він є. Багатоквартирні висотки, муніципальні помешкання, однотипні будинки на два виходи, як-от у мене, а поряд — хоп — шикарний маєток. Розкішні будинки з під’їздними доріжками, підвальний поверх, скляні прибудови — все це співіснує в одному мікрорайоні. Бідні й багаті живуть пліч-о-пліч, від котеджу вартістю більше мільйона доларів, як оцей, до двокімнатної квартирки, як у Лео, рукою докинути. Тут завжди так було, бідним і багатим не доводиться особливо придивлятися, щоб побачити, як живе інша половина.

Отримавши повідомлення Роуз про те, що їй треба зі мною поговорити, я швидко тікаю з лікарні й відчуваю, що Аш зла на мене за те, що я кидаю її саму. Вона вважає, що з Ней сталося щось погане і тільки цим можна було все пояснити. Вона не вірить, що її сестра могла хотіти втекти до нового життя, могла спланувати втечу. І я, мабуть, розумію чому. Та що б не загнало її в ту ріку, хіба не приємніше знати, що її не викрав якийсь психопат?

А втім, ми ж насправді нічого не знаємо.

Я зітхаю й притуляюся гарячими пальцями ніг до кахлів на кухні. Кухня Роуз така не схожа на мою, у якій усе старе й темне, масивний гамірний холодильник і пральна машина, що не приховує свого справжнього обличчя. Батько Роуз багатий, і їхній будинок цьому підтвердження. Холодильник, пральну та посудомийну машини замасковано. Телевізор у вітальні розміром зі стіну. Підлога під моїми гарячими підошвами холодна, і я ходжу туди-сюди: то виходжу в садок, де Роуз, сидячи в альтанці, повторює те, що збирається сказати на камеру, то повертаюся до вітальні й дивлюся на своє відображення у величезному телевізорі. І потім знову.

— Привіт, сонечку! — Аманда помічає мене, спускаючись сходами: на її пишній білявій маківці примостилися чорні окуляри. Вона ніби зійшла зі світлини журналу про стиль і моду — акуратна, всі деталі пасують одна до одної, мало косметики, багато лаку для волосся. Взагалі, вона мені навіть подобається, але Роуз цього казати не можна. Можливо, так завжди стається, коли дівчинка в дитинстві втрачає маму. Жодна мама ніколи не буде для неї такою ж хорошою, як рідна. Будь-яка мама здається мені набагато кращою за мою.

Аманда одразу переводить погляд на мої голі ноги, і я стис-каю мокрі пальці.

— Як там Наомі?

— Без змін, Амандо, — кажу я. — Але дякую, що спитали.

Я спроквола посміхаюся їй, щоб не дай Боже мило не поговорити. Роуз ненавидить, коли та намагається подружитися з нами всіма, коли та просить кликати її Аманда, але, щиро кажучи, я відчуваю вдячність за те, що не доводиться звертатися до неї «місіс Картер». Це було б дивно, адже вона всього лише на 10 років старша за мене.

— Роуз, хочеш поїсти чогось? — гукає Аманда своїй пасербиці.

Роуз не відповідає.

— Просто я збираюся йти. Хочеш чогось?

Роуз знову не відповідає.

— Гаразд! Приємного вечора!

Аманда ніколи не показує, що ненавидить Роуз, але це якось відчувається. Це відчуття лишається в повітрі, як запах її дорогих парфумів, навіть коли вона виходить із кімнати.

Коли важкі передні двері зачиняються за нею, Роуз гукає з саду:

— Редлі, іди сюди!

У саду тепло, навіть як на пізній вересень, і Роуз розклала на вуличному столі косметику, встановила дзеркало і виставила стілець так, щоб сонце добре освітлювало обличчя.

— Тож, — кажу я, — із яким це нещасним недоумком ти зустрічаєшся?

— Що? — Роуз кривить носика. — Закрийся, ні з ким я не зустрічаюся.

— То про що тобі треба було так негайно поговорити? Ми були з Наомі.

— Ага, тільки от вона про це не знає, — каже Роуз.

— Роуз, Наомі — твоя подруга.

— Я знаю, дурбецело. Ми подруги до смерті, і я піду до неї пізніше, хіба я не сказала? Мені просто важко бачити її в такому стані. Тобі ні? Тобі не хочеться кричати, коли ти бачиш її обличчя, і все це…

Вона розмахує руками, але не може дібрати слів.

— У будь-якому разі, нове відео перед концертом — це якраз те, що нам потрібно, і просто зараз. Тож давай, намалюй мені контур, можеш?

— Роуз, — кажу я, дивлячись, як вона простягає мені щось типу олівця. — Чорт забирай, я не вмію користуватися помадою.

— А нічого не треба вміти, просто обведи мої губи, а потім заповни помадою. Це ти можеш? Звичайне розфарбовування.

Від того, що ми так близько, я раптом виходжу з себе. Це тупо, ми провели купу часу бік у бік, пліч-о-пліч, не розумію, чому ж цього разу я так нервуюся й сіпаюся. Але я також знаю, що вона не відстане від мене, доки не отримає те, що хоче, а сил сперечатися з нею в мене немає.

— Добре. — Я підсуваю стілець, беру олівець для губ. Це не один з її звичних кольорів, а вологий ніжний рожевий, більше схожий на її природний колір. Я нахиляюся до неї, й коли обводжу її губи, обриси жолобка верхньої, блискучу повну нижню губу, яка вгинається під тиском олівця, наші обличчя дуже близько одне до одного.

Коли я малюю, зосередившись на її роті, я відчуваю, як у грудях починає тиснути й від пальців ніг підіймається відчуття, схоже на бульбашки, що виринають з дна на поверхню, і що більше їх підіймається, то чіткіше я розумію, що можу думати лише про те, що відчуватиму, якщо її поцілую, як то буде — торкнутися її губ своїми губами, і я хочу цього так сильно, що не можу лишатися поряд ані секунди, не видавши себе.

— Готово! — я швидко встаю та йду геть, олівець випадає з пальців, що вмить стали ватними, дзенькає об стіл, скочується на підлогу.

— Що таке, від мене тхне, чи що? — Роуз насуплюється, а я знизую плечима. Вона бере до рук телефон, уводить пароль та вмикає на камері відеорежим.

— Ти готова? — Я досі не можу примусити себе дивитися на неї і не хочу, щоб вона дивилася на мене. Мені потрібно, щоб це відчуття притишилося й стало стерпним. — Давай закінчимо з цим? Ґрейсі отримала мою обіцянку, що пограє зі мною перед сном.

— Серйозно, що сталося? — Роуз нахиляє голову й дивиться на мене. — Чого раптом такий кислий вигляд?

— Усе гаразд, — брешу я. — Просто в мене є й інші заняття, окрім як працювати твоїм візажистом.

— Ні, річ не в цьому… — супиться Роуз. — Редлі?

Я знаю, що після таких інтонацій зазвичай починається складна розмова.

— Роуз, будь-ласка, облиш, — кажу я. — Ти не центр Усесвіту, — що, взагалі-то, неправда, бо щодня все більше й більше речей починає обертатися навколо неї, але не сьогодні. Ну, принаймні до цього моменту.

— Я в курсі. Слухай. Я хвилююся за тебе. Ми ніколи не говоримо про твої проблеми, а в тебе їх дофіга й більше. Але ти ніколи не ділишся. Чому?

Роуз закриває дзеркало й підходить до мене.

— Ми весь час говоримо про мене, про те, як мене не розуміють, як мало уваги звертають на мене вдома… — Вона посміхається, але за тією усмішкою — таємниця, яку вона мені довіряє. — Я знаю, що можу сказати тобі будь-що, Редлі. — Вона бере мою руку та прикладає до своєї щоки, і в цей момент мені хочеться зайнятися вогнем, перетворившись за один спалах на попіл, то було б ідеально. Натомість я просто стою там, шматок плоті з нервовими закінченнями. — Ти знаєш, що можеш мені будь-що сказати?

— Звісно, знаю… — Я відводжу її руку від свого обличчя й розмірковую над тим, чи дійсно їй можна розповісти все-все? Дівчині, яка сміялася майже з кожного щирого освідчення? А втім, я не можу звинувачувати її в недовірі до світу, він дав їй для цього достатньо причин.

— Може, є хтось, хто тобі подобається? — питає вона, і я зітхаю, ховаючи руки до кишень, разом з її телефоном. — Якщо є хтось такий, треба ризикнути, розказати їй про свої почуття, ким би вона не була. Ти теж заслуговуєш на щастя.

— Як хто? — питаю я її.

— Не знаю, як інші люди. Я от щаслива, і у Лекреджа теж, здається, усе чікі-пікі. — Я не можу стримати усмішку.

— Ну, це тому що йому подобається жити й грати на гітарі, — кажу я. — Роуз, коли ми будемо знімати це нещасне відео? Тебе це, можливо, здивує, але в мене є інші справи, окрім прислужування тобі.

— Гаразд, добре! Я просто кажу, що, я думаю, ти просто знахідка, й інші дівчата теж так вважають. Я знаю, що Міллі Гаркер з десятого класу постійно дивиться на тебе закоханими очима, і…

— Роуз, припини, — кажу я різкіше, ніж мені б хотілося. — Слухай, мені не потрібна дівчина, ясно? Мене це зараз не хвилює. Мене хвилює група, Лео й т… ти… — я затинаюся на останньому слові. — Ти можеш вештатися з якимись незнайомцями, поки Наомі в комі, але це не про мене.

Роуз якусь мить на мене дивиться, а потім знизує плечима, повертається до столу та переставляє косметику.

— Отже, якщо коротко, то ти вважаєш мене безсердечною егоцентричною дурепою, — каже вона, і я відчуваю, що мої слова зробили їй боляче, від чого боляче мені.

— Ні, я просто кажу, що мені це зараз не потрібно, я про це не думаю.

— Ну, можливо, тоді ти унікальна у своєму роді шістнадцятилітня людина, — каже вона. — Добре, давай покінчимо з тим відео. Я готова до великого плану.

Не встигаю я натиснути «знімати», як телефон Роуз дзижчить у моїх руках. Повідомлення з незбереженого номера. Я читаю текст на мініатюрі, не встигнувши зупинитись.

Не можу не думати про те, що ми робили сьогодні, коли зможемо повторити?

— Альо! — каже Роуз та вихоплює в мене телефон.

— Хто це, Роуз? — питаю в неї. — З ким ти зустрічаєшся? Це Маз?

— Господи, Редлі, пригальмуй! Я трохи позависала з тим хлопцем із Сент-Пола, ми просто розважалися, знаєш, нічого серйозного. Очевидно, він у мене закохався.

Вона завагалася лише на мить, але все ж завагалася. Роуз бреше мені про хлопця? Навіщо? Навіщо їй брехати людині, якій вона все розповідає? Вона відповідає на повідомлення з ледве помітною усмішкою, щічки в неї червоні. Цей хлопець їй подобається.

Мої груди сповнюються люті, я вдягаю шкарпетки й кеди, проклинаючи шнурівки.

— Куди ти йдеш?

— Мені час, кажу ж. Я поспішаю до Ґрейсі.

— Будь ласка, Редлі. — Вона витріщається на мене. — Ну це ж усього три хвилини. Пробач, добре? Не розумію, чого ти так нервуєшся. Це просто хлопець із театрального табору, куди мене відправив тато. Він, очевидно, божеволіє від мене, а я, очевидно, вже втратила інтерес. Будь ласка, не сердься на мене. Ну що я можу зробити, якщо я сексуальна сирена.

Вона жартує, але мені не смішно. Якби то був якийсь хлопець з театрального табору, мені було б начхати. Але якби то був «якийсь хлопець», вона читала б його повідомлення вголос і показувала б мені їхню стрічку в «Снепчаті», щоб ми разом пореготали.

— Я не серджуся, — кажу я. — Я хвилююся.

— Хвилюєшся, — пхикає вона. — Чорт, Редлі, ти ж мені не тато. А зараз можемо ми, будь ласка, зробити це відео?

— Гаразд, — кажу я, знову беручи до рук її телефон. — У тебе п’ять хвили, не залажай.

Я спостерігаю за тим, як Роуз фокусується на камері телефону, говорячи з нею так, ніби пліткує з найкращою подружкою, якщо, звісно, не брати до уваги, що в неї такої нема. Я дивлюся, як вона сміється, як сяють її очі, як розкриваються її губи, коли вона проводить цей свій іронічний майстер-клас із візажу; і вона кмітлива, й розумна, й приречена на успіх. Я згадую, як вона сьогодні вранці прийшла до школи — так ніби ця школа належала їй. Як вона робила кожен крок, ніби завойовує світ. І мені подумалося, що, хоча вона й має такий вигляд, ніби ніхто й нічого не може завдати їй болю, насправді ж вона найналяканіша й найсамотніша з усіх, кого я знаю.

І якби мені не вдалося вберегти її від болю тепер, мені несила було б далі з цим жити.

15

Коли я повертаюся додому, Ґрейсі сидить у вітальні й дивиться передачу «Зе Ван».

— Редлі! — Сестра застрибує в мої обійми — вона пахне кетчупом і школою. — Барабани?

— Ну звісно, — кажу я, переносячи вагу Ґрейсті на стегно. — Де мама?

— У ванній, — каже Ґрейсі, поки я несу її нагору. — Тато приходив! Він приніс піцу!

— Справді? — Я всміхаюся їй у відповідь. — Де він?

— Не знаю, мабуть, знову пішов, — здається, її це не засмучує, якщо вже він приніс піцу. Дивно, що маленькі діти так люблять своїх батьків, яким би лайном вони не були, тільки тому що не знають, що буває інакше. А потім одного дня все змінюється. І від цього мені сумно. Я не хочу, щоб настав день, коли Ґрейсі вже не буде в захваті від двадцяти хвилин із татком за піцою.

— Так, іди до моєї кімнати й готуйся, добре? — Я зупиняюся біля дверей ванної. — Ґрейсі пограє на барабанах, і я вкладу її спати, — кричу я крізь двері.

Мама не відповідає, але я чую плюскіт і шум води з крана і потім, як кран вимикається. Тож я знизую плечима та йду до Ґрейсі. Є тільки один спосіб займатися вдома — устромити навушники в програвач та причепити заглушки на свою установку. Я саджаю Ґрейсі на табурет і під’єдную до програвача, вибираючи її улюблений жорсткий рок. Натискаю «грати» — і от вона вже гуркотить, витрушуючи душу з моїх барабанів. Якийсь час я спостерігаю за тим, як вона грає — заплющивши очі, з посмішкою на все обличчя. Мені дійсно треба проводити з нею більше часу, треба дбати, щоб із нею все було гаразд. Ну, тобто, вона має вигляд дитини, в якої все гаразд, але якби це було не так, то як би вона це зрозуміла? А я?

Вона гримає та грюкає, і в цей момент мене раптом накриває хвиля жаги від спогаду про ту мить із Роуз, і я відчуваю провину. Знаючи, через що вона пройшла. Знаючи все, що вона тримає в таємниці, знаючи, скільки важить для неї наша дружба, я все ж не можу її не хотіти. Я хочу її так сильно, що мені аж болить десь глибоко в грудях.

— Де Ґрейсі? — кричить мама з-за дверей моєї кімнати.

— Тут, — кажу я. — Я її вкладу, ти не чула?

– Іди сюди. — Мама зриває навушники з Ґрейсі та тягне її до дитячої. Ґрейсі вередує.

— Я хочу пограти з Редлі, — скиглить вона.

— Я вкладу її спати! — повторюю я знову, але мама мені не відповідає. Інколи здається, що вона взагалі мене не бачить, або здавалося б, якби вона не докладала таких значних зусиль, щоб не дивитися на мене. Натомість я отримую найгірше від обох ситуацій: мама водночас й ігнорує мене, і спрямовує на мене розпалений лазерний промінь своєї люті.

— Ясно, — кажу я, гримаючи дверима досить гучно, щоб її роздратувати.

Сідаю на ліжко й перевіряю телефон. Онлайн нікого немає. Я відчуваю тривогу й непотрібність, власну дурість і те, що тіло стало мені в’язницею. Це трохи нагадує картину, яку ми бачили на шкільній екскурсії до галереї: худорлявий блідий молодий чоловік із рудим волоссям розпластався на ліжку, хтозна, живий чи мертвий, — я почуваюся десь так само. Ніби я поет або художник, приречений на вічну закоханість. Мої почуття до Роуз вибили мене з колії. Налякали й розбурхали мене. Але є дві дуже важливі причини, з яких ці відчуття треба здолати.

Я не в стилі Роуз, і з цим нічого не вдієш.

І навіть якби їй подобалися такі, як я, я знаю її як ніхто, знаю її так, що це важить більше за будь-що. Це здається божевіллям, але це правда, бо, бачте, я знаю правду про Роуз.

Окрім неї й тих, хто це зробив, я — єдина людина, якій відомо, що, коли їй було чотирнадцять, із нею сталося дещо жахливе. Те, що змінило її назавжди.

Вісім місяців тому…

Раптом вона завмерла. Ніби світло згасло в її очах, і вона вимкнулася, перенеслася з теперішнього моменту в інший. Ми сміялися, говорили, дивилися дурне кіно в її спальні. Наша дружба тільки починалася, ми намагалися з’ясувати, хто ми є, зрозуміти одне одного, розвідати, яке місце посідаємо в чужому житті.

Я зараз навіть не пригадаю, який фільм ми дивилися, якесь типове кіно про школу, де заучка змінює образ, якраз коли в неї настає час перших цілунків.

— Що таке? — питаю я і, коли вона не відповідає, торкаюся її зап’ястка кінчиками пальців. — Роуз, Роуз, я Земля.

Роуз кліпнула й струснула головою, а я, сівши навпочіпки, помічаю, що по її щоці котиться сльоза.

— Чорт, та що таке? — Я вагаюся між бажанням торкнутися її, обійняти й бажанням вийти за двері. Але я виконую свою обіцянку — ніколи не відвертатися від людини, якій боляче. Я ніколи не вдаю, що все добре, якщо це не так. Тож я змушую себе лишитися.

— Роуз, ти можеш зі мною поговорити, можеш розповісти мені все.

Здається, вона дивилася на мене дуже довго, так довго, що мені хотілося відвести погляд, але ні. Мені вдалося витримати.

— Якщо я розповім тобі те, чого нікому не розповідала, ти поклянешся, поклянешся зберегти таємницю?

— Так, — кажу я, на повному серйозі. Мені було дуже легко присягнутися їй у вірності. Було неважливо, що вона скаже потім, якщо я зможу показати їй, що я — її друг.

— Та дівчина в бальній сукні та з осяйними очима й першим поцілунком…

Вона киває на телевізор, на екрані якого акторка застигла в мрійливо-романтичній миті.

— Знаєш, усе це брехня. Ти ростеш серед принцес і всього рожевого, у казках зі щасливим закінченням і романтикою, але все це не правда. Світ жорстокий і холодний. Ось чого треба навчати дівчат замість всього того лайна.

— Так, я знаю.

По спині пробіг холодок. Ця історія буде не про сварку з татом, це інше, я відчуваю.

— Коли мені було чотирнадцять, я зустрічалася з Мартіном Гівером. Він подобався мені тому, що він був із тих хлопців, яких знають усі. Ефектний, популярний. Поводився зверхньо, і дівчата, здається, божеволіли від нього, хоча він і був першокласним мудаком.

Говорячи, вона не зводила очей з екрана: та дівчина, розкриті губки, готові для ідеального цілунку.

— Ми сходили на кілька побачень, і все було добре. Кіно, романтичні прогулянки, він водив мене на піцу. Він був милий і веселий і я почувалася… абсолютно щасливою, взагалі-то. Щасливішою, ніж будь-коли в житті, і від цього, здається, ще гірше. Я думала, ми закохані одне в одного, таким особливим усе здавалося. Мерехтливим, золотавим, ніби вкритим блискітками. Він був першим хлопцем, із яким я поцілувалася. То було ідеально, принаймні так здавалося мені. Яка дурепа. Тепер я не можу думати про це без нудоти.

— Роуз, — підсуваюся до неї на колінах, сідаючи між нею та екраном, щоб вона дивилася на мене. — Скажи мені.

На мить наші очі зустрічаються, а потім вона знову відводить погляд. Тоді мені стало зрозуміло, що вона не хоче, щоб на неї дивилися, вона не хоче, щоб її бачили. Тож я вимикаю телевізор, підходжу до вікна й дивлюся на вулицю, тиху й спокійну.

— Ми зустрічалися десь два тижні. — Вона заговорила знов, її голос звучав мляво, зловісно. — Він постійно повторював, як закохався, як усе це серйозно. Як сильно він хоче показати мені свою турботу. Я думала, він мені щось подарує, абощо. Господи.

У вітальні будинку через дорогу вмикається світло, і я спостерігаю, як двоє дітей ганяються одне за одним навколо журнального столика. Я бачу її в себе за спиною, її відображення, наче напівпрозорий привид у вікні. Ніби в ту мить вона була не тут, а її й не було. Вона була в іншому місці, набагато гіршому за це.

— Він привів мене на вечірку, там були старші хлопці, з універу, було бухло й трава. Я трохи випила, трохи покурила, то було вперше, але я хотіла його вразити. І я думала, він подбає про мене. Ми вислизнули до спальні, і ми цілувалися, і він хотів, щоб у нас був секс. Але я сказала, що ні, я ще не готова. Ну нам же завжди кажуть, секс не має бути примусовим, так? Вони ж це кажуть, Редлі?

— Так, — підтверджую я. Я вже знаю, що буде далі, знаю, що вона скаже мені, але дозволяю їй промовити це вголос, тому що вона обрала мене в слухачі.

— Я сказала йому, що хочу цього з ним. — Тепер вона дивиться на мене, я відчуваю її погляд на своїй спині, тож відволікаюся від щасливої родини у вікні та повертаюся до неї. Вона не відводить очей. — Але не зараз, так я сказала. Не на купі речей у чужій спальні, куди щомиті можуть зайти. Я тримала в голові цю картинку зі свічками й пелюстками троянд. Ми повернулися на вечірку, ми випили ще, ще покурили, і він випив пігулку і дав таку саму мені. Він сказав: це тебе вирубить.

Роуз сумнівалася, на мить вона опустила очі — і от я вже перед нею, хоч мені й не здавалося, що це правильно. Мені здавалося, краще лишатися, де я є, щоб не нависати над нею, але коли вона сиділа отак, вона здавалася мені такою маленькою, як дитина. Як діти, на яких ми всі обертаємося, коли ніхто не бачить. І в мене було чітке відчуття, що їй потрібно потримати когось за руку.

— Я довіряла йому, — прошепотіла вона, стискаючи мою руку так сильно, що кісточки виступили й побілішали. — Після цього я майже нічого не пам’ятаю, якісь уривки. Якісь обличчя перед моїми очима, світло вимикається. Біль. Сміх.

— О, Роуз, я не знаю, що сказати… — шепочу я їй. Якщо вона й чує це, то ніяк не реагує.

— Коли я прокинулася, мені було холодно. І боляче, — сказала вона. — Холодно мені було тому, що я була гола, а боляче тому… тому, що мене зґвалтували. Я не знаю, хто чи скільки. Я не знаю, хто був там, хто дивився, чи фотографували вони. І я не знала, що робити, тож я встала, знайшла свої речі, вдягнулася й пішла додому. Тата не було всю ніч, він навіть не помітив, що я кудись ходила. Я прийняла ванну. Я думала, ну що ж, це сталося, тепер треба просто переступити через це й рухатися далі. Я дійсно вірила, що я зможу. Зрештою, я навіть не пам’ятаю насправді, що там було. Я думала, все буде гаразд. Я думала, це буде як розійтися з кимось чи зробити щось незграбне чи дурне. Я дійсно так думала.

— Ти комусь казала? — питаю я, і вона хитає головою. — Я відчувала, що мені немає кому розповісти. То було до групи, до тебе, до Лео та Ней, і не було нікого, з ким я могла б про це поговорити. З татом — ні. З триклятою Амандою — ні. Мама померла. Усе було інакше: куди б я не поглянула, скрізь було страшно. Люди здавалися інакшими, злішими, галасливішими. Я підстрибувала від кожного звуку, типу криків у коридорі або кипіння чайника. Умить я стала людиною, яка налякана весь час, яка постійно очікує, що станеться щось жахливе. А Мартін, коли ми зіштовхнулися в школі, він пройшов повз мене так, ніби ми ніколи не зустрічалися. Я бачила його не перервах із його приятелями, і часом за їхніми поглядами я розуміла, що вони говорять про мене, і я усвідомлювала… усвідомлювала, що не знаю, хто з них…

Роуз замовкла, її тіло трусилося, її вивертало. Вона нахилилася, опустивши голову між колін. Я чекаю, поклавши руку їй на спину, коли вона знову зможе дихати й говорити.

— Я нікому нічого не сказала. Я б не винесла цього. Я подумала, що, якщо просто заховаю це десь, воно піде. Мартін поїхав наприкінці року, разом зі своїми друзями. Тож щодня я просто нарощувала новий шар броні, знаєш? Шар за шаром, поки знову не відчула себе в безпеці. Я так вирішила, я вирішила стати тією людиною, яка я зараз. Але проблема в тому, що часом я почуваюся такою наляканою. Все ніби нормально, навіть добре, як-от сьогодні з тобою, — і раптом як грім серед ясного неба з’являється відчуття… небезпеки. І я хочу закричати, втекти, сховатися, але від чого ховатися, куди ховатися? Усе це страшне лайно в моїй голові. Я просто хочу, щоб воно зникло. Чому воно не зникає, Редлі?

— Я не знаю, — кажу я. — Не знаю.

Ми сиділи там, у її кімнаті, не говорили, майже не рухалися, поки світло, яке ввімкнулося у вікнах будинку навпроти, не вимкнулося знову, а тато Роуз не постукав у двері її кімнати й не сказав:

— Час іти додому, Редлі.

— Я можу лишитися, — пропоную я, не розмірковуючи. — Посплю на підлозі.

— Ні, іди. — Роуз нарешті відпустила мою руку. — Я рада, що розповіла тобі, Редлі. Ти — перша людина, з якою я справді подружилася після смерті мами.

Якщо в мене колись і були питання до того, що казала й робила Роуз, то після того вечора вони зникли. Тепер мені було відомо, що все, що вона робить і каже, має для мене інше значення, значення, якого іншим не видно. Люди вважають її впевненою, самодостатньою, людиною, яка завжди хоче бути в центрі уваги, у світлі прожекторів, людиною, яка хоче, щоб її слухали, щоб на неї дивилися.

Але правда в тому, що Роуз хоче бути у світлі прожекторів лише тому, що боїться темряви.

Вона хоче, щоб люди на неї дивилися тому, що вона боїться лишатися на самоті.

Вона хоче подобатися людям тому, що всередині ненавидить себе.

І тому мені не можна закохуватися в Роуз. І тому вираз її обличчя, коли вона сьогодні збрехала мені про повідомлення, так мене лякає. Роуз не витримає, якщо її скривдять ще раз.

16

Лео сердиться. Я бачу, що він стоїть по інший бік майданчика, притулившись до стіни, схрестивши руки, обличчя напружене, як стиснутий кулак. І він сам, що з Лео буває рідко, зазвичай навколо нього купа людей, яким просто хочеться побути поряд, бо поряд із ним одразу почуваєшся потрібним. Якщо йому вдалося їх розігнати, це означає, що їх налякало те, що він зробив або сказав, як колись давно, коли Лео здебільшого вважали чудовиськом.

Репетиція мала початися п’ять хвилин тому, концерт на честь Наомі — за кілька днів, але прийшли тільки ми з Лекреджем, а за нами — містер Сміт із коробкою пончиків й упаковкою ко’ли.

— А де всі? — спитав він у мене. — Я подумав, занесу вам оце перехопити, щоб у вас були сили. Концерт на носі, взагалі-то.

— Я не знаю… — дивлюся на Лекреджа, той знизує плечима. — Піду й знайду їх, — пропоную я. — Скажу їм, що ви чекаєте.

— Ні, не треба. — Містер Сміт видавався роздратованим. — У мене зустріч за обідом. Але, Редлі, будь ласка, скажіть, що ви це зробите. Я багато вклав у те, щоб цей концерт став можливим. Я дав вам шанс узяти на себе музичну частину тому, що довіряю вам. Ви ж не підведете мене, правда?

— Ні, сер. Звісно, ні.

Він вклав мені в руки коробку з пончиками.

— Не підведіть. Я на вас розраховую.

— Та що з ними всіма сталося? — кажу я, щойно він виходить з кімнати. — Хіба вони не бачать, що, коли ми не разом, усе летить під три чорти?

— Я тут, — озивається Лекредж, підіймаючи руку, як на переклику.

— Так, — кажу я. — Нікуди не йди. Я піду пошукаю їх.

— Редлі, — гукає він, коли підходжу до дверей.

— Що?

— Можна мені пончик?

— Що сталося? — питаю я в Лео, підходячи до нього. Він бачить мене й опускає голову, як дитина, яку піймали на гарячому. — Лео, у нас є максимум півгодини на великій перерві для репетиції, і ті півгодини майже спливли, а концерт уже от-от, і Сміт панікує, а Лекредж не готовий. Що з тобою сталося?

— Нічого. — Лео знизує плечима, і те, як він випльовує це одне-єдине слово, нагадує мені, яким він був ціле життя (як тепер видається) тому — великий страшний хлопець, із яким мені й не мріялося говорити, особливо так відверто, як тепер.

— Не мели дурниць, — кажу я. — Це ж я, Лео. Я твій друг, Редлі. Скажи мені, що в біса коїться. Чого ти вчора не прийшов до лікарні?

— Я прийшов, але було пізно. Я не міг потрапити в палату. Тож я трохи постояв у коридорі. То було краще, ніж іти додому.

— Чекай, що?

Він не сердитий, він сумний. Лео ховається від друзів, бо йому сумно.

— Друже, що сталося?

— Учора ввечері Аарон прийшов додому. Раніше, ніж ми думали. То був суцільний потік лайна. Мама засмутилася, він розсердився.

Лео зціпив зуби.

— Було погано, але як я сказав, коли я прийшов до лікарні, то не зміг зайти всередину. Я не хотів повертатися додому. Чорт.

— Ясно. — Я намагаюся дібрати якісь слова, якось це назвати, але мені не вдається, тому що в нас із Лео надто різний життєвий досвід у тому, що стосується агресивного брата, який виходить з в’язниці. Нам обом по шістнадцять, нам подобається однакова музика, нам подобаються однакові фільми, ми майже про будь-що можемо патякати цілими днями, замовкаючи, коли повз нас проходить дівчина, яка нам подобається, але мені не доводилося проходити через те, через що він пройшов із Аароном.

— Тож…

— Тож мама запанікувала, як я і думав. Одразу напосілася на нього, сказала, що в її будинку він житиме за її правилами. — Лео хитає головою. — Я намагався вмовити її просто облишити це. Просто відстати від нього, але вона все повторювала, що він не може отак повернутися й затягти мене у свої справи.

Він опустив голову, потер долонями обличчя.

— Аарон зірвався. Почав трощити будинок. Порозбивав її речі, сказав, що краще їй так із ним не говорити, якщо вона не хоче…

— Чорт, — кажу я. Після такого репетиція вже не здається аж такою важливою.

— Мама почала діставати його з порогу, — додав Лео.

— То це вона в усьому винна? — кажу я, думаючи про маму Лео, про те, як вона вдає, що строга, а сама не може стримати посмішки, про те, як готує його улюблений чай, коли бачить, що в нього поганий настрій.

— Ні! — Очі Лео зблискують. — Я кажу, що вона має зрозуміти, що тепер, коли він повернувся, все буде інакше. Вона має якось це усвідомити, інакше все перетвориться на пекло.

— Думаю, вона намагається подбати про тебе…

— Я знаю, що вона робить! — Лео відштовхується від стіни та йде геть. — Але мені цього не треба! Я і сам можу про себе подбати! Слухай, пробач, Редлі, але я зовсім не налаштований сьогодні грати.

— Чекай, Лео! — Я хапаю його за руку. Коли він висмикується, з його розстебнутої кишені випадає телефон і чиркає по бетону, але він не помічає й далі крокує собі до школи.

— Що за фігня? — Підбираю телефон — маленька дешева «Нокія». Дисплей тріснутий, але сам телефон працює. Я знаю Лео, знаю, що йому подобаються «Айфони» і різна техніка, то що він робить із цим шматком лайна, в якому немає нічого, крім сімки? Люди користуються такими деренчалками, якщо зламали дорогий телефон і не можуть дозволити собі купити новий або якщо затіяли щось недобре.

Одноразові телефони — так їх називають по телебаченню. Телефони, які використовують, щоб крутити хитрі оборудки або зраджувати дружину. Єдине, що мені спадає на думку, — цей телефон якось пов’язаний з Аароном, але Аарон щойно вийшов, тож навряд чи.

Я розблоковую екран і продивляюся меню: жодного смс, історія дзвінків порожня. Я йду до списку контактів, десять номерів і все, але один, що закінчується на 887, впадає мені у вічі.

Я дістаю свій телефон і знаходжу номер, щоб їх порівняти. Вони збігаються.

То що телефон Наомі робить в одноразовому телефоні Лео?

Я навмисне швидше за всіх вибігаю з кабінету, схоплюючись із-за парти з першими металевими звуками дзвоника, і стаю там, де вона, як мені відомо, завжди проходить.

Якусь мить навколо тихо й спокійно.

Потім із будівлі виривається рій, якому несила вже лишатися всередині. Повз мене проносяться діти, вони кричать, розмовляють, співають, б’ються. Когось із них я знаю, когось — ні, але ніхто з них не Роуз.

Повз мене, опустивши голову, у навушниках, проходить Ашира, контролюючи кожен м’яз на своєму обличчі, щоб воно нічого не виражало. Потім, в останній момент, вона зиркає не мене, різким рухом голови наказуючи заховатися за старим сараєм, де сторож зберігає інструменти.

— То що сталося? — питаю в неї, коли вона витягає навушники.

— У «Твіттері» нічого, — каже вона. — 238 ретвітів і голяк. Ніхто нічого не бачив.

— Чорт, то що тепер?

— Ну, у тебе ж є татуювання?

— Звідки ти в біса…

Чорт, у мене є фотки, зроблені одразу після закінчення сеансу. У моєму сховищі файлів вона теж побувала.

— Коли вона зникла, мені треба було перевірити для себе, чи знаєте ви щось, чи ні.

Вона повідомила про це так невимушено, ніби просто переглянула світлини в моєму «Інстаґрамі».

— Аш, це збочення якесь. Ти ж це розумієш, сподіваюся? Ти не мусиш робити це лише тому, що можеш. Ти можеш скривдити цим людей, живих людей. Ти можеш втрапити в халепу. Ти ж це розумієш, правда?

Аш просто кліпає, і я бачу, що насправді вона цього не розуміє. Ну або їй просто байдуже.

— Мені подобаються твої татуювання, — каже вона, відводячи погляд. — Вони тобі личать.

— Я… ну… дякую, чи що.

Від цієї дівчини в мене самі неприємності.

— У будь-якому разі, писати у «Твіттер» — це як тицяти пальцем у небо. Я вирішила зосередитися на знавцях своєї справи і тут раптом зрозуміла, що ми можемо піти в салон, де було зроблено твої татуювання, ну для початку принаймні. Можливо, вони впізнають стиль, дадуть нам зачіпку. Що думаєш?

Вона посміхається, і це майже мила, сповнена надії посмішка і водночас неприродний вищир штучного інтелекту.

— Добре, — кажу я. — Звісно, якщо ти про них подумала, то, ймовірно, вже знаєш їхню адресу, тож…

— Але мені потрібна твоя присутність, — каже Аш.

— Чому?

— Бо я не люблю людей.

— Без жартів, — кажу я.

— Але з тобою мені норм. — Вона знизує плечима.

— Аналогічно. — Я теж знизую плечима. — Аш… — вагаюсь. — А ти розмірковувала над тим, що вона могла втекти з хлопцем?

— Так, — сказала Аш.

– І?

– І якщо вона була закохана у когось, хто теж був закоханий у неї, та ще й настільки, що вона писала про нього пісні, то де він тепер? Вона, чорт забирай, у комі, і де наш Ромео? Якщо то був просто хлопець, хороший хлопець, який кохав її, він привів би її додому. Але такого не було. Отже, ця людина тримала її подалі від родини. І тепер? Де вона тепер?

Я думаю про номер Наомі в одноразовому телефоні Лео. Чи є якась імовірність, що це він був її таємним коханням? Ніщо не натякає на те, що це можливо. Але тепер уже нічого не видається неможливим. Лишаючи телефон у кишені, я нічого не кажу про нього Аш. Треба спершу поговорити з ним про це наодинці.

— Ти маєш рацію, — кажу я.

— То ти сходиш зі мною до тату-салону? Ми можемо піти зараз?

— Та можемо, але просто… — Я дивлюся через плече, вишукуючи обличчя в натовпі.

— Я думала, ти мені з цим допоможеш, — наполегливо каже вона, стоячи трохи заблизько до мене. — Мені потрібна твоя допомога.

Її погляд лякає мене: Аш ніби здається, що я можу допомогти їй розв’язати цю проблему, але я остання людина, здатна з цим упоратися. Та все ж хочу спробувати.

— Прогуляємо уроки завтра після великої перерви, сходимо тоді, гаразд?

Аш невдоволено киває.

— Ти сьогодні йдеш до лікарні?

— Можливо, пізніше, у мене там…

Аш не завдає собі клопоту дослухати речення, вона швидко йде геть, вставляючи навушники у вуха, коли я ще говорю.

Чого я не можу їй сказати, так це того, що я по-ідіотськи стою тут, чекаючи на Роуз, бо ми з нею не бачилися цілий день. І мені її бракує.

Роуз уже майже пройшла повз мене, розчинившись у натовпі, аж тут я помічаю її.

— Агов, подруго! — гукаю я, і коли вона зупиняється, плечі її зіщулюються. Вона що, намагалася прослизнути повз мене?

— А, привіт, — Роуз мляво махає, тримаючи руку на рівні талії.

— Пройдемось? — зазвичай я такого не питаю. Зазвичай ми просто прогулюємось.

— Так, давай.

— Де ти була на великій перерві? Концерт лише за кілька днів, а вся група пішла в самоволку. Це важливо. Це заради Ней, і містер Сміт вклав у це багато сил. Не хочеться його підводити.

— Я знаю. — Роуз на мить зупиняється. — Знаю, що це заради Ней. Мені не байдуже, Редлі.

— Пробач. — Раптом я відчуваю жахливу втому, повне виснаження. — Я просто хочу, щоб усе добре пройшло. Для всіх нас.

— Я знаю, мені шкода, — по Роуз не видно й не чути, щоб їй було шкода. Радше, що їй хочеться побути самій, що так не схоже на Роуз, а тому страшно. — Але серйозно, я знаю, що роблю, мені не потрібно стільки репетицій, скільки треба вам. Це вам із Лео треба підтягнути цього, Як-Там-Його.

— Лекреджа, — кажу я, відчуваючи, що цей хлопець заслуговує принаймні на те, щоб його називали на ім’я.

— Ага, його. — Роуз метушиться, ніби їй треба бути десь в іншому місці.

— То де ти була?

— Та тут, — каже вона. На вулиці тепло, і вона перекинула шубу через плече, спустила темні окуляри на ніс. Мої груди пронизує гостре лезо люті, але я щосили намагаюся ігнорувати його. Спокійно, не нажахай її.

– Із тим хлопцем, з яким ти переписувалася? Із Мазом?

— Господи, Редлі, розслабся. Тобто, так, ми друзі і все таке, але я не мушу щодня звітувати тобі про свій маршрут. Знаєш, інколи ти переходиш через край.

Такі слова для мене — цілковита несподіванка, і вони вмить вивертають мене назовні. Вона ніколи досі так зі мною не говорила, і це боляче, дуже боляче. Дурні ідіотські сльози підступають мені до очей, і я не хочу, щоб вона це помітила, тож не відповідаю, а просто сповільнюю крок, поки вона не йде геть; стою й кліпаю, лишаючись тут, у непозбувному розпачі. Школярі навколо нас вдають, що нічого не помітили, опускають очі й штурхають одне одного, проходячи повз нас. Я зупиняюся перед мостом, дивлюся вниз у темну воду і згадую той сон.

— Чорт, пробач. — Роуз повернулася. Вона говорить, посміхаючись і хихочучи, на обличчі вираз «усе це такі дрібниці».

— Усе гаразд, — непевно кажу я, раптом зашарівшись.

— Ну, тоді ходімо.

Вона проходить кілька кроків і озирається на мене. Не знаю чому, але я не рухаюся, стою, не йду за нею, хоч роблю це завжди, і тут слова самі вириваються з мого рота.

— Що ти мала на увазі?

— Тобто, що я мала на увазі? — зітхає Роуз, вона чудово знає, про що я говорю.

— Коли сказала, що я перехоплюю через край?

Роуз відкидає голову назад, роздратовано зіщуливши плечі.

— Та нічого я не мала на увазі. Ну просто… мені потрібен особистий простір? Гаразд? Не всім же я маю ділитися з тобою та Лео.

— Добре, — кажу я. — Але ж…

— Що? — Вона робить крок до мене.

— Ну, просто розкажи мені про цього хлопця. Не все, але хоч щось.

— Нащо, збочена ти душа? — Роуз знову йде геть, а я щосили намагаюся не зрушити з місця, дозволити їй розчинитися поміж автобусів і машин, але не можу. Я навіть підбігаю, щоб її наздогнати.

Інколи я себе ненавиджу.

— Просто я не хочу, щоб з тобою трапилося щось таке, із чим ти не впораєшся, — кажу я. — Одна справа напиватися в парку, інша — опинятися в патрульній машині. Чи прогулювати школу з чортзна-ким.

— Уф, Редлі, це й називається «бути підлітком», — зітхає Роуз.

— О, та невже? — кажу я. — То може нагадаєш мені, хто крім тебе потрапив до поліцейського відділка цього тижня? Чи накурився в магазині канцтоварів? Слухай, Роуз, ти пройшла через важкі випробування, і…

Її погляд ловить мене в сталевий капкан, вмить стуляючи мені пельку.

— О, біднесенька травмована Роуз, яка не може впоратися з власним життям, і воно летить коту під хвіст! Якби ж тільки в мене був лицар при золотій зброї — тоді б він урятував мене! Так ти думаєш? — Вона хитає головою. — Але це не про тебе, Редлі, ти не лицар при золотій зброї, ти — невдаха, що гріється в променях нашої з Лео слави. Ти думаєш, що знаєш мене, але це не так. Ти зовсім нічого про мене не знаєш, і щиро кажучи, мені остогидла твоя тупа поведінка. За кого ти себе маєш, щоб розповідати мені, як жити, ні на крихту не розібравшись у власному житті?

Переді мною ніби стоїть людина, якої я зовсім не знаю, я не впізнаю жодної риси її обличчя, у ній з’явилося щось нове, те, що досі лишалося для мене невидимим, навіть найпершого дня, коли нас звели разом, наказавши створити гурт, подобалося нам це чи ні.

Зверхність.

Уперше за весь час Роуз дивиться на мене згори вниз.

Що з нею сталося? Чому тепер?

— Роуз, — роблю крок до неї. — Я не хочу з тобою через це сваритися, я просто хвилююся. Я турбуюся за тебе.

— Я знаю. — Вираз обличчя Роуз пом’якшується, але тільки трішки. — Просто, перш ніж турбуватися за мене, подивися в дзеркало, добре? У тебе є власні проблеми, малеча.

Ми йдемо далі, але тепер уже все не так, ніби вся простота й затишок між нами перетворилися в тертя й напругу. Ми йдемо не в ногу, як завжди до того. Коли ми переходимо міст, мені страшно дивитися у воду — а раптом хтось покличе мене звідти, як у моєму кошмарі.

Шосе Ватерлоо-роуд завертає в міські вулиці, а згодом — в околичні проспекти, й урешті-решт ми опиняємося на розі Альбіон-стрит, де я живу. Я зупиняюся, готуючись для нашого звичайного довгого затягнутого прощання, та натомість Роуз лише мляво посміхається мені.

— Побачимося завтра! — знизує вона плечима.

— Репетиція на великій перерві, добре? — кричу я їй навздогін, відчуваючи приниження, коли вона не відповідає.

Підходячи до дверей свого будинку, я переконую себе в тому, що все це нічого не означає, що це лиш крихітна криза в нашій дружбі. Чи, можливо, це щось більше. Можливо, те, що сталося з Наомі, збурює кола на воді, які хоч і повільно тануть, а все ж розходяться із силою, достатньою, щоб розхитати все, що робить нас чотирьох тими, ким ми є. Чи принаймні були. Я запевняю себе, що завтра все знову буде нормально, та, простягаючи руку до дверей, знаю, що це не так.

Стоячи там, перед облупленими зеленими дверима свого будинку, піднісши ключі до отвору, я знаю напевне лише одне — я не хочу заходити всередину. Татової машини перед будинком немає, знову. Радіо «Гарт» кричить на весь голос у вітальні, і десь усередині Ґрейсі надуває довкола себе бульбашку, яка допомагає їй вижити в цьому всьому. Я знаю, що мені слід зробити: мені слід зайти в будинок, привітатися із сестрою, побути з нею й дати їй хоч трохи нормального життя, але що, як у мені цього немає — немає нормальності?

Якщо зараз я туди зайду, мама буде ще твереза, можливо, вона зможе дивитися на мене, можливо, навіть так, як дивилася, коли мені було стільки ж років, скільки зараз Ґрейсі, — ніжно посміхаючись і широко розплющивши очі, ніби все, що я роблю й кажу, — диво. А можливо, побачивши мене, вона насупиться й очі її затуманяться, і все на світі, з цим їй важко стикатися на тверезу голову, стане моєю провиною. І правда в тому, що це боляче. Мені дуже боляче, коли вона так на мене дивиться, бо мені її не вистачає. Дуже-дуже.

Тож я не відчиняю дверей. Натомість заштовхую шкільний портфель у густі кущі між нашим будинком і сусідським, дістаю десятку, якої мені мало вистачити на тиждень і запихаю в кишеню разом із проїзним квитком. Потім розвертаюся й біжу.

17

Не уявляю, куди йду, що я насправді роблю, — просто хочу бути там, де я — не я, а тому біжу щосили, поки в легенях не починає пекти, а піт не заливає очі. Озирнувшись, я бачу, що мене занесло до станції «Воксгол», тож тепер я точно знаю, що робити.

Я сідаю в метро та їду до Юстону, поки мене не викидає до ескалатора на станцію, запруджену зомбі-людьми, де я тупо витріщаюся на табло відправлень, чекаючи на якийсь знак як на керівництво до дії. Я проходжу крізь людей, маневруючи так і сяк у нерухомому натовпі, і опиняюся на Еверсголт-стрит.

Звідки прямую в Камден.

За минулий рік ми з друзями часто бували в Камдені. Колись, пару років тому, це місце видавалося важливим та екзотичним, недосяжним місцем музики та свободи, і дістатися туди означало взагалі кудись дістатися. Та, пам’ятаю, коли ми вперше збиралися туди з Лео, Роуз та Наомі, мені було дуже страшно й здавалося, що з нами станеться щось жахливе: ми загубимося, нас викрадуть, наколять наркотиками й ми прокинемося пограбовані й побиті, в човні посеред каналу… але потім ми таки поїхали, і все було зовсім не так, як у моїй уяві.

То була пастка про туристів, заставлена прилавками, де продавали яскраві тимчасові татушки та оригінальні капелюхи, і де було повно тематичних пабів і людей, які блукали туди-сюди в пошуках безлицих сувенірів, які повезуть назад у своє нудне буденне життя. Таких самих людей, як я.

Після цього усвідомлення в мені ожили могутність, дорослість, обізнаність, і тепер уже нічого в Камдені: ні його засипані сміттям вулиці, ні його напхані людьми паби — більше мене не лякало, і що найкраще — поїздка туди без нікого.

Бо в Камдені ніхто не дивиться на малого рудого підлітка з наполовину зголеним волоссям, кульчиком у носі та ще чотирма у вусі. Мій вигляд тут заледве дотягує до дивного. Тут можна просто видихнути й бути собою, і всім начхати, хто ти є.

Я зливаюся з натовпом незнайомців і виокремлююся з нього, і мені подобається те, що тут ніхто мене не знає, і те, що нікому на світі не відомо, де я. У повітрі запах пива й сигарет, шум машин і вибухи сміху. Я знаходжу шлях до підвального бару під назвою «Джин Бас» — місця, в якому докладають багато зусиль, щоб воно було аж настільки похмурим і занедбаним. Біля станції «Воксгол» до мене раптом дійшло, що сьогодні там відкритий мікрофон, і раптом усе стало на свої місця. Сьогодні я, зазвичай людина соціально недолуга, біла ворона, заходжу до бару не вагаючись, тому що тут я ніхто, тут я не вирізняюся, тут мені можна бути мною.

Відчуття таке, ніби дорогою сюди в мою кров уже всотався алкоголь, ніби мене огорнуло серпанком крутості.

Чувак на вході не зупиняє мене, і коли я замовляю на барі колу, бармен заледве дивиться на мене.

Ще рано, немає навіть шостої, і коли я перевіряю свій телефон, то виявляється, що тут не ловить сигнал, ніхто мене тут не потурбує.

Поступово бар наповнюється людьми: кілька музикантів, купи їхніх друзів, — аж поки справжній натовп не відтісняє мене разом із теплою ніякою колою до стіни. Я притуляюся до сірої непривітної стіни, схрещую руки та чекаю на перший виступ. Це дівчина з гітарою, бо майже завжди це дівчина з гітарою і майже напевне наступною теж буде дівчина з гітарою. Вони талановиті, вони вміють грати й співати, і їхні голоси, що вплітаються в гітарний передзвін, навіть трохи заспокоюють, але всередині в мене нічого не зрушає з місця, у них немає й частки потужності й наповненості, яку показує Роуз, коли видирає серце мелодії котрійсь із наших пісень. Але в якомусь сенсі сьогодні це не має значення, це не важить так багато, як можливість бути тут, роздивлятися публіку, в якій хлопці та приятелі дівчат з гітарами гупають ногами й кричать на знак підтримки.

Коли світло вмикається і музика ллється з динаміків, мені не хочеться рухатися, натомість хочеться, щоб півсантиметра коли на дні склянки ніколи не закінчувалися, а те життя, яке чекало на мене, коли я все ж доп’ю колу, зникло.

— Я спостерігала за тобою.

Я підстрибую, коли одна з дівчат, які сьогодні виступали, раптом говорить до мене. Невидимість поглинула мене майже повністю, тож мені вилетіло з голови, що коли люди дивляться, то можуть мене бачити. Вона виступала десь посередині, Данні Гевен: довге пряме темне волосся до талії, бліда, майже біла шкіра, віночок татуювань навколо стегон. Старша за мене на кілька років і вища.

Часом я думаю, чи трапиться колись зі мною той стрибок зросту, який усі вже пережили.

— Трохи моторошно, — кажу я, криво посміхаючись. Зрештою, тут я вам не друзяка Редлі, тут я — дехто кмітливий і сміливий, людина, яка сама собі режисер.

— Так, пробач, дійсно, так і вийшло, ага? — Вона сміється, вона вважає, що те, що я кажу, — дотепно. Вона торкається свого волосся, потім шиї, а я стежу за тим, які сліди лишають кінчики її пальців. Невже ця гарна дівчина дійсно фліртує зі мною? Та це взагалі неможливо.

— Я щойно помітила, що ти весь вечір на самоті, — каже вона, посміхаючись. — А я була з приятелями і дивилася на тебе із заздрістю. Щоб уміти бути без людей, потрібна сміливість.

— А може, у мене просто немає друзів, — посміхаюсь я, і чорт, тепер уже я фліртую з цією дівчиною. Умить я стаю легендою. Якщо зараз вона розвернеться та втече, це не матиме жодного значення, і саме це збуджує мене — трепет, який я відчуваю, перевіряючи удачу на міцність.

— Закладаюся, у тебе купа друзів, — каже вона. — Упевнена, ти користуєшся популярністю. Мені подобається, який ти маєш вигляд.

Її рука зачіпає мою, вона підходить ближче, її парфуми солодкі, як ваніль.

— Слухай, ми збираємося до клубу. Хочеш піти?

— Я не можу, — кажу я, нащось власноруч позбавляючи себе шансів наступним реченням: — Мені завтра до школи.

Редлі, ти довбане трусло.

— Чорт, ти ще ходиш до школи? — Її очі розширюються, рот витягається великою круглою «О». — Господи, а скільки ж тобі років?

— Шістнадцять, — знизую плечима. — Пробач.

— Кепсько й дуже мило. — Вона хитає головою, але не припиняє посміхатися, а потім вихоплює з моєї руки телефон.

— Давай зробимо селфі. — Коли спрацьовує спалах, карбуючи світлину на моїй сітківці, я тупо витріщаюся на зображення себе й цієї дівчини, яка поклала руку мені на плече. — Що ж, якщо тобі рано вставати, то краще мені відпустити тебе додому в ліжечко, але хоч пам’ять про мене залишиться.

Наступної миті її губи вже притискаються до моїх, на секунду чи, може, на три, і я відчуваю її липкий блиск для губ та солодкий, з винним присмаком, запах її дихання, коли вона схиляє голову набік, щоб іще раз на мене подивитися.

— Зустрінемося за пару років, — каже вона. І от коли її рука висковзує з моєї, я бачу татуювання на її зап’ястку. Майже таке саме, як у Наомі, тільки трикутне.

— Чекай. — Я хапаю її за руку, і дівчина мені посміхається.

— Що, малеча, таки хочеш піти?

— Ні, мені просто цікаво, де ти зробила цю круту татушку.

Вона одразу ж прикриває малюнок долонею другої руки та насуплюється, відходячи від мене.

— Вона не крута, і то була помилка, велика помилка.

— Але де ти її зробила? Просто в моєї подруги є дуже схожа, тож я…

Її очі розширюються, вона озирається й підходить впритул до мене. Цього разу в цьому немає нічого сексуального, вона вмить стає розлючена й… налякана.

— Скажи своїй подружці, що треба тікати, — сичить вона. — Скажи їй, що треба вшиватися якомога швидше й сподіватися, що їм набридне її шукати. Скажи їй, щоб тікала. — І вона пірнає в натовп, перш ніж я встигаю спитати в неї, що вона має на увазі, про що вона говорить. Від чого тікати?

Коли я повертаюся додому, там уже темно. Прослизаючи в двері, щосили стримую енергію, що бульбашиться й шкварчить у кожному м’язі.

Половина мене збуджена й нашорошена, сильна й непереможна, і я бачу те, що буде, можливо, за кілька років — бачу, що все буде гаразд, все буде на своїх місцях, я буду там, де маю бути, тим, ким маю бути. Бачу, як марево, як віконце в майбутнє, хай на мить, та яка різниця — адже цієї миті вистачає, щоби знову відчути в собі надію. Поки це відчуття не повернулося, мені було невтямки, що воно взагалі кудись зникало. А інша моя половина така, типу «Що за чорт?»

Ну які були шанси зустріти когось із таким самим татуюванням, як у Наомі? Що Данні мала на увазі, коли сказала, що їй треба «тікати»? Всю мою свідомість заполонили питання, кожне з яких криком кричить, благаючи відповіді, зриваючи дах. Я відганяю їх від себе. Я просто бачу зв’язок із татуюванням Наомі там, де його немає. Накручую себе на рівному місці. Напевне, її налякала моя наполегливість. Зрештою, я ж постійно так роблю. Принаймні на думку Роуз.

Треба спуститися на землю, перевірити зв’язок із реальністю, інакше мене може далеко занести.

Коли я підіймаюся нагору, двері в кімнату Ґрейс прочинені, і вона лежить калачиком на нерозстеленому ліжку, у шкільній формі. У спальні батьків порожньо, отже, мама відрубилася десь унизу, а тата знову немає вдома. Через мене вона залишилася сама, тоді як мені хотілося тимчасово облишивши своє життя, побути в особистому просторі. Через мене їй довелося самій дбати про себе, і я навіть не знаю, чи вечеряла вона.

Я скоро виберуся звідси, ще два роки, і я піду. Але Ґрейсі, їй до цього ще далеко, і все, що в неї є,— це я. Як же мені полагодити її життя?

Відкриваю ноутбук і забиваю в «Ґуґл» «Данні Гевен», але всі її сторінки в соціальних мережах приватні, що не притаманно людині, яка створює власну аудиторію.

Чого мені не вдається зрозуміти — чому вона була засмучена, дуже засмучена, коли її татуювання помітили.

Має ж бути між усім цим якийсь зв’язок. Щось спільне між Данні й Наомі, і єдине, що мені зараз спадає на думку, це музика. Що, як у Данні був якийсь навіжений прихильник, який напав на неї та… зробив татуювання? Я розумію, звучить як маячня, але зараз усе так звучить. Можливо, те саме трапилося й з Наомі, от тільки у нас немає навіжених фанів, а ті фани, які в нас є, одного віку зі мною, і в мене є їхній номер телефону. Окрім Ч0рного М!сяця.

Я знову заходжу в плейліст Ч0рного М!сяця в «Туніфай», думаючи, що, можливо, знайду там якийсь зв’язок, можливо, у його чи її плейлісті є пісні Данні. Я пропускаю ті списки, які збігаються зі списками Наомі, і шукаю новіші. Данні Гевен я знайти не можу, хоч на відміну від «Дзеркальця, мого дзеркальця» вона зареєстрований виконавець «Туніфай». Раптом я бачу те, від чого кров у жилах густішає й застигає.

Тут є пісня «Милого дзеркальця» «Знайди мене, доки не втратив».

Тут, під піснею, є і текст, як і до всіх пісень на «Туніфай». Найбільше мене бісить те, що цей вилупок здер саме ту пісню, яку було покладено на музику мною і яка в моєму ж таки виконанні звучала для неї в лікарні…

Тільки от це неможливо. Бо слова для цієї пісні взято із щоденника, який ми знайшли в кімнаті Наомі. Тільки двоє людей на світі знають про її існування — я та Наомі.

Тоді, напевне, Ч0рний М!сяць — її хлопець. Так воно і є. Це все пояснює. Напевне, з ним вона й утекла. Можливо, якщо мені вдасться з’ясувати, хто це, то вдасться також з’ясувати, що сталося з нею, де вона була й чому не виходила на зв’язок.

Натискаючи на пісню, я підношу телефон до вуха й чую акустичну гітару. Мелодія, дуже схожа на дібрану мною, вливається мені у вуха. Навіть при максимальній гучності гітару погано чути — запис непрофесійний, імовірно, на телефон. Коли починається вокальна частина, моє серцебиття прискорюється. Ніжний, солодкий, сумний дівчачий голос злітає й опускається, летить і прагне кудись, уплітається в звучання струн і виплітається з нього, створюючи поезію звуку.

Я знаю цей голос, бо він належить тому, кого я люблю. Бо мені знайома кожна нотка й інтонація.

Це Наомі. Жодних сумнівів.

Цей список пісень було створено двадцять другого серпня. Після того, як Наомі зникла. І раптом я нарешті все розумію.

Ч0рний М!сяць — не хлопець Наомі. То і є Наомі. Але нащо вигадане ім’я? Чому не можна було зв’язатися з нами? Принаймні сказати, де вона? А втім, якщо… я перечитую назву пісні. «Знайди мене, доки не втратив».

Фейкова сторінка Наомі — це якесь безглуздя.

Якщо тільки вона не потрапила до пастки, де — вона знала — за нею постійно спостерігають. Якщо тільки це не була відчайдушна спроба зробити все, щоби привернути нашу увагу, не привертаючи уваги.

Якщо тільки їй не було страшно. Беру телефон і набираю Аш.

— Що? — Вона відповідає після першого гудка.

— Ти не повіриш, — кажу я.

18

Не спалося. Не вдалося заснути після всього, що відбулося, ніби великий карнавальний оркестр усе ближче й ближче до мене, все гучніше й гучніше.

Всю ніч просперечалися з Аш.

— Треба повідомити поліції, — здавалося мені.

— Навіщо? — каже вона. — Для них всього лише неповнолітня втікачка, яка завантажила пісні на музичний сайт. Подумаєш. Ні, ми цього не робитимемо. Принаймні поки я не розберуся з Ч0рним М!сяцем. Якщо то була Наомі, якщо їй потрібна була допомога, вона знала б, що я її шукаю, і лишила б інші підказки.

— Якщо то була Наомі і їй була потрібна допомога, то чому вона просто не надіслала листа або повідомлення? Чи не сіла на автобус? Чому вона просто не приїхала додому?

— Ось тому ми й не розкажемо поліції, — сказала Аш. — Бо вони такі ж тупі, як і ти. Зустрінемося в школі.

І вона від’єдналася.

Відбуваються такі дивні речі, що мені здається, зовсім немає сенсу йти до школи. Натомість мені хочеться навідати Ней і запитати в неї, що сталося, — ото й усе, чого мені хочеться. Але я не можу.

Також Аш сказала мені, що Ней даватимуть заспокійливе ще принаймні дві доби, що вчора ввечері лікарі відвели Макса й Джекі в бік і сказали: «Взагалі-то ми очікували швидшого одужання, ми намагаємося не тримати пацієнта в штучній комі довше, ніж кілька днів. Що довше вона лишається в такому стані, то ймовірніше, що ушкодження мозку будуть незворотними або ж вона взагалі не одужає. Ми думаємо, вам треба приготуватися до найгіршого».

Отак просто вона повідомила мені це, монотонно й прямо. Ніби це відбувалося не в реальності, і тепер мені теж так видавалося.

Тож я встану й піду до школи, бо, чесно, я не знаю, що ще робити.

— Ти вдягнула чистий одяг? — питаю я в Ґрейсі, заходячи на кухню й застаючи її за мискою «Шоко попс». Вона оглядає свою зім’яту форму й знизує плечима.

— Давай, мала, — кажу я, беручи її за руку й ведучи нагору. — Знайдемо тобі хоча б чистий светр.

На щастя, він знаходиться, як і свіжа футболка, тож я допомагаю їй розстебнути вчорашню форму, сказавши, що почекаю в коридорі, поки вона поміняє трусики. Вона дуже швидко виходить із кімнати, і я не знаю, чи вона не полінувалася, але не думаю, що це дуже важливо, коли тобі сім.

— А що було вчора ввечері? — питає вона, коли я веду її до ванної вмитися й почистити зуби.

— Тобто, що було? — ухильно відповідаю я. Мені здавалося, що ніхто не помітив, що мене не було вдома. Старий татів гребінець знайшовся на полиці за старими напівпорожніми пляшечками різних зволожувачів, які мама купує й кидає за тиждень. Дивно знайти його тут, запилюжений і досі із волоссям, ніби якийсь релікт. Ніби він дійсно забув, що тут живе.

— Я шукала тебе, — каже Ґрейсі. — Мама заснула, і я зробила собі кашу й пішла до тебе, щоб пограти на барабанах, але тебе там не було. І ніде не було, я шукала.

— Чорт, — кажу я, намагаючись дати ладу її густому кучерявому рудому волоссю, на тон світлішому за моє, завдяки чому її можна назвати мідною білявкою.

— Чорт, — погоджується Ґрейсі, і я пирскаю від сміху.

— Мала, пробач, у мене був важкий день, захотілося провітритися. Не треба було лишати тебе саму.

— Ну, мама була вдома. — Ґрейсі вказує на полицю, де лежать пружинки для волосся з «Милою поні», в яких заплуталося волосся. — Візьми оці, — каже вона.

— Спробую, — кажу я, — але знаєш, я не дуже вмію робити зачіски.

— Редлі, у тебе все гаразд? — питає вона в мене. Я розділяю волосся на проділ, намотую на палець і роблю гульку, зав’язавши її гумкою.

— Звісно, гаразд, — кажу я. — А чому ти питаєш?

— Бо в тебе сумний вигляд, і втомлений.

Застигнувши на мить, я дивлюся на сестру — половину її неслухняного волосся закручено в гульку, половина стирчить, ніби в неї на голові вибухнула макаронна фабрика.

— Ну, звісно, мала. Я ж підліток. Сумувати входить у мої обов’язки. Сьогодні після школи навчу тебе переживати екзистенційну кризу.

— Круто! — Очі Ґрейсі широко розплющуються.

— Готово, — кажу я, милуючись своєю роботою. — Ти схожа на божевільну принцесу Лею.

Вона стає навшпиньки й дивиться в дзеркало.

— Мені подобається, але я хочу зачіску, як у тебе. — Ґрейсі повертається, простягаючи руку й торкаючись моєї виголеної скроні.

— З мамою стався б серцевий напад, — кажу я їй, скривившись, і вона гигоче.

— Редлі, можна пограти на барабанах після школи?

Відчиняються двері маминої кімнати, і я бачу в шпарину, що вона спала на ліжку, а не в ньому. Тата не видно.

— Ти готова, маленька? — Мама посміхається Ґрейсі, теплі очі, ніжний голос, але я знаю, що почувається вона фігово, бо не пам’ятає, що було вчора. — Розумничка.

— Редлі мені допомагає. — Ґрейсі гордо всміхається до мене.

— Дякую. — Мама не дивиться на мене. Треба вже змиритися з фактом, що мама спілкується зі мною тільки шпильками, але все ж мені болить. Як болить і те, що ніхто, крім Ґрейсі, не помітив учора моєї відсутності.

— Тато знову рано пішов? — питаю я, ловлячи її погляд, коли вона стоїть у дверному отворі — волосся скуйовджене, учорашній макіяж розмазався по обличчю. — Інколи мені здається, що він переїхав і просто забув нам повідомити.

Бачити, як перекошується її обличчя, хоча вона й намагається це приховати, — моя винагорода. Бачити, як її кляті очі наповнюються сльозами, а кутики рота опускаються. На захист мами скажу: принаймні вона намагається приховати свої страждання й лють від Ґрейсі. Принаймні коли твереза.

— Давай, — каже вона Ґрейсі. — Іди взувайся.

Я чекаю, поки мала зникає з поля зору, щоб поговорити з мамою.

— Учора ввечері вона заснула в шкільній формі.

— Я знаю, — огризається у відповідь мама. — Їй хотілося поспати у формі, і я подумала: «А що тут такого, вона ж просто маленька дівчинка, врешті-решт».

— Мам, ну ти ж сама знаєш, що це не правда. Годі вдавати, що все добре, це нечесно щодо неї.

— А чому ти думаєш, ніби щось не добре? — питає вона в мене, і очі її розширюються від злості.

— Тому що ти відрубилася ще до того, як Ґрейсі повечеряла, — кажу я. — Нічого не добре, мам, усе… — Я не можу знайти слово, щоб закінчити речення.

Вона гримає дверима, зачиняючи їх.

— А ти не думаєш, що моє життя й без того важке? Я займаюсь будинком, поки твій тато займається своєю інтрижкою, приходячи тільки для того, щоб йому випрали одяг. Я намагаюся захистити Ґрейсі від оцього огидного дещо, — вона вказує на мене. Це я — огидне дещо. — Що воно важке й без твоїх спроб розповісти мені, що я погана мати? Подобається тобі це чи ні, сонечку, але іншої матері в тебе немає. І поки ти живеш під моїм дахом, проявляй хоч трішки поваги.

Її вказівний палець тицяє мені в обличчя небезпечним колючим знаряддям.

На частку секунди я замислююся, а може, взяти її за руку й сказати: мамо, ну будь ласка, я люблю тебе, я сумую за тобою, я так хвилююся про тебе і те, що ти робиш із собою, і мені самотньо й страшно, і ти потрібна мені. Будь ласка, дозволь мені тобі допомогти. Будь ласка, допоможи мені. Бо я хочу це сказати, бо саме так мало закінчуватися те речення. Але натомість спалахують іскри, мене охоплює лють, і я відчуваю до неї не любов, а ненависть.

— Не думаю, що можна назвати це твоїм дахом, якщо ти не робиш тут нічого, крім як пропивати татові гроші й нехтувати своїми дітьми, — кажу я, протискаючись повз неї. — Ти маєш бридкий вигляд, ти тхнеш, як лайно. Всі знають, що ти п’єш, всі на вулиці, всі в моїй школі, всі в школі Ґрейсі. Воно й не дивно, що тато хоче бути від тебе якнайдалі. Я сьогодні відведу Ґрейсі. Заради Бога, прийми душ і зроби так, щоб від тебе не смерділо за кілометр, коли забиратимеш її.

Я збігаю сходами, хапаю свій наплічник, потім ранець Ґрейсі, витягаю її надвір і грюкаю за нами дверима. Чомусь я знаю, що нагорі, зачинившись у ванній кімнаті, мама плаче.

І я почуваюся кепсько, але вона змушує мене почуватися так само.

19

— Привіт, Лео! — помічаю його в черзі за обідом. Якщо пролізу вперед, можу отримати на горіхи, але мені треба поговорити з ним про знайдений телефон. Про Ч0рний М!сяць. Мені треба переконатися, що він не приховує інформації про Наомі. Аш сказала нікому не розповідати, бо це, можливо, нічого не означає, але я мушу знати.

— Лео, ідеш на репетицію?

— Так, буду за десять хвилин, — каже Лео, киваючи на Кашу, популярну, фігуристу, страшну, як атомна війна. — Я зараз трохи зайнятий, Редлі.

Але в мене немає часу чекати, поки Лео завоює ще одну дівчину, і до того ж я знаю, що це не та людина, поряд з якою він хоче бути.

— Лео, мені треба з тобою поговорити. Це важливо. Серйозно.

— Чорт. — Лео повертається до Каші, нахиляється ближче. — Знайду тебе пізніше, мала, гаразд?

Каша всміхається йому в стилі «може, і так, може, і ні».

— Серйозно, Редлі, — Лео дивиться на мене, коли ми виходимо з їдальні, — я був зайнятий.

— Це важливіше.

— Ну що цього разу?

Я чекаю, поки ми не виходимо з головної будівлі, підійшовши до закутка, куди діти приходять палити, цілуватися, або і те, і те.

Вивуджую з кишені «Нокію» та простягаю йому.

— Чорт. — Він хитає головою.

— Що це таке? Лео? — питаю я в нього. — Дивно для хлопця твого віку — ходити з одноразовим телефоном. І чому в ньому записано номер Ней? Між вами щось відбувалося? Ти знаєш, де вона була весь цей час?

— Що? Дідько, Редлі, ні! — трясе головою Лео. — Я не знаю, про що це ти. Думаєш, я ховав Ней і нічого вам не сказав? Так ти про мене думаєш?

Його ображений вираз обличчя заскочує мене зненацька, мені ніколи не спадало на думку, що моє ставлення щось важить для нього. Вигляд Лео, настільки ж невпевнений, як і у всіх нас, шокує мене.

— Ні. — Руки опускаються по швах, і я знизую плечима. — Хочеш правду? Я не знаю, що думати. Усе таке дивне, усі ніби збожеволіли. Мені здавалося, я добре знаю Ней, але те, що вона планувала втекти, виявилося для мене новиною, як і те, що в її життя відбувалося щось таке, від чого вона захотіла б…

Я замовкаю. Мені здається, ще не час розповідати йому про пісню Ней на «Туніфай».

– І Роуз, вона віддалилася, стала дивна, наче хоче спекатися мене…

— Не тільки тебе, мене теж, — каже Лео. — Знову його обличчя видається ображеним, і я раптом знаходжу пояснення його несподіваній симпатії до Каші: він намагається забути дівчину, в яку таємно закоханий. Мені знайоме це почуття.

– Із Роуз щось відбувається, — кажу я. — А ти ходиш із одноразовим телефоном, в якому записано номер Ней. Тож пробач, друже, але зараз уже все видається можливим.

— Ну добре, — здається Лео, підтягаючись і сідаючи на низеньку цегляну стіну, яка оточує щось на кшталт меморіального саду, зараз порослого здебільшого бур’янами, створеного на честь однієї дівчини, яка кілька років тому вчинила самогубство. — Я тебе, мабуть, розумію. І щодо Роуз, я теж розумію, що ти маєш на увазі. Але цей телефон — я про нього і сам уже забув. Аарон попросив мене його дістати, коли був у в’язниці. Інколи йому вдавалося добути на зоні телефон і ми розмовляли. Часом я дещо приносив йому, те, що йому могло там знадобитися.

— Хочеш сказати, що проносив йому контрабанду? — Мої очі широко розплющуються.

— Там нелегко. Контрабанда допомагає завоювати повагу.

— Контрабанда — це типу… наркотики?

Лео не відповідає, і я не можу повірити, що в мене й гадки не було про те, чим він займається. Може, він має рацію і всі ми просто граємося в друзів. Справжні друзі знають, що в кого відбувається.

— Чорт, Лео, а якби тебе піймали…

— Мені ще не було шістнадцяти, нічого страшного не сталося б.

Немає способу пояснити йому, що від думки про такі небезпечні речі мені хочеться блювати, тож я навіть не намагаюся.

— Але це не пояснює, чому тут вбито номер Ней.

— Тому що коли в перший вечір ми її шукали, ще коли я не знав, що її телефон вимкнений і що його немає, я подумав… Я подумав, що, може, вона візьме слухавку, якщо телефонуватимуть з незнайомого номера. Тож я набрав її. Але одразу ж увімкнувся автовідповідач. Я намагався кілька разів. Я подумав, що за пару днів спробую знову, тож записав її номер, але потім з’ясувалося, що її телефон зник, то я вже й не дзвонив.

І все ніби сходилося, а все ж Лео — один із моїх найближчих друзів і в нього був таємний телефон. Дивно якось.

— Можеш його повернути? — питає він, і я віддаю йому телефон.

— Нащо він тобі, якщо Аарон на волі?

— Бо грати в шкільній групі — це не серйозно, бро. Дитячі іграшки. Час мені спуститися на землю. — Він витирає долоні об коротко підстрижене волосся. — Я потрібен Аарону, інколи мені треба зникати з радарів. Але в будь-якому разі я його зараз викину. Дістану собі новий. Слухай, цей рік із групою був чудовий. Можливо, найкращий у моєму житті, і я обов’язково відіграю цей концерт, але в певний момент я мусив змиритися з тим, що це не моє життя і я більше не можу вдавати, що моє. Такі, як я, не будують музичну кар’єру. Не буває такого, Редлі. Цього не буде.

— Це слова Аарона, не твої, — кажу я. — Не дозволяй Аарону розповідати тобі, хто ти є.

Лео дивився так, що, не будь я Редлі, він напевне ударив би мене.

— Я тільки намагаюся сказати, що не слід відмовлятися від того, що тобі добре вдається. Ти прекрасний гітарист, Лео. Неймовірний. Не марнуй свого таланту.

— Чорт, Редлі, я взагалі вже нічого не знаю. Той хлопець, якого брат побив. Поки Аарон сидів, той намагався перетягнути собі його територію. І тепер Аарону треба з цим щось робити, скалічити його сильніше, абощо. Інакше, каже він, він втратить обличчя й ніхто не матиме з ним справи. І він хоче, щоб я був поряд, коли це відбуватиметься.

— Скалічити його ще сильніше? Та він же ледве не вбив його, тож… — До мене доходить, що він намагається сказати. — Чорт, Лео, ні. Навіть не наближайся до цього.

Лео хитає головою.

— Ти так кажеш, ніби це так просто, як піти праворуч або ліворуч, але це не так, Редлі. Це й близько не так. Я не хочу вляпуватися в це лайно, але він моя родина, так? І він дбає про мене, а я знаю не так багато людей, яким на мене не начхати.

— Мені не начхати, — кажу я, — Роуз, Наомі… Містеру Сміту… Твоїй мамі, Лео! Будь ласка, не роби дурниць…

— Я не дурний, чорт забирай, — ричить він на мене. — Я розберуся.

— Добре, перш ніж ти вирішиш, можна тобі дещо розповісти?

— Ну валяй, тепер уже Кашу однаково не закадрю.

— Це вона. — Лео дивиться на мене. — Це Наомі співає. То Ч0рний М!сяць — це Наомі?

— Так, або вона була з Ч0рним М!сяцем, коли зникла. Ніхто ж більше не міг знати ні про пісню, ні про назву? І татуювання. Можливо, я псих, але мені здається, я бачу певну схему. Думаю, невдовзі після того, як Ней утекла, її… викрали, захопили, хз. Її тримали в місці, де вона не хотіла бути й звідки вона не могла просто взяти й піти, де вона не могла покликати на допомогу.

— Друже, це вже занадто.

— Я знаю, але пісня, текст… вона співає ніби крізь сльози.

— Ну, якщо слухати досить довго, можна будь-що уявити. — Мені не вдалося переконати Лео. — Вона втекла з якимсь хлопцем і не хотіла, щоб її знайшли, і вигадала собі нове ім’я, ото й усе. Можливо, щось пішло не так, може, вона напилася й упала в ріку, можливо, вона… можливо, вона стрибнула. У будь-якому разі це набагато правдоподібніше за твою історію. Ну тобто, якщо в неї був інтернет, то чому вона просто не попросила нас її забрати?

— Ну а що, як той, з ким вона була, слідкував за нею і вона боялася, що він її застукає? — припускаю я. — Історію в браузері легко відслідкувати. Мама перевіряє айпад Ґрейсі. Він прив’язаний до її телефону, так щоб вона могла користуватися своїми іграми і не влазити, куди не треба. А тато поставив додаток, який відстежує кожне натискання клавіш. Якщо хтось слідкував за тим, щоб Ней не втекла й не покликала на допомогу, вона могла спробувати звернути на себе нашу увагу так, щоб її не застукали.

Я силкуюся перекласти своє відчуття мовою конкретики.

— Якщо вона не хотіла, щоб її знаходили, то нащо скопіювала свої старі плейлісти? Нащо зробила так, що той, хто шукав би, знайшов би зв’язок між Наомі й Ч0рним М!сяцем? Подумай про це. І досі здається, що я несповна розуму?

— Не знаю… — белькоче Лео.

Дивлячись йому через плече, я бачу метелика, який то сідає на траву, то злітає знову, не зупиняючись більш ніж на секунду, і те саме діється в моїй голові — ніби відповідь близько, а я просто не можу на ній сконцентруватися.

І тут раптом — клац. Дещо спадає мені на думку.

— Ти пам’ятаєш Карлі Шилдз? — запитую в нього. — Дівчину, на честь якої влаштували цей садок?

Лео дивиться через плече.

— Так, навряд чи мені вдасться забути дівчину, яка кинулася під автобус. Вона вчилася в одній паралелі з моїм братом, вони навіть трохи зустрічалися. А до чого тут Карлі?

— Що, як?..

Дістаю телефон і заходжу на сайт школи. Випускники кількох останніх років викладають на «Ютуб» і сайт школи відео, де ворушать губами під якусь пісню. Я повертаюся до відео трирічної давнини, потім чотирирічної, і он де вона.

— О Господи, це вона, — кажу я, дивлячись на купку дівчат, які, сидячи в коридорі, ворушать губами під Бейонсе. У неї інша зачіска — волосся коротке й темне, вона в окулярах, і на оголених руках не видно татуювань, але це вона, немає жодних сумнівів.

— Карлі? — Лео скоса заглядає в мій телефон. — Це не Карлі.

— Ні, — кажу я. — Це Данні Гевен.

— Хто? — дивиться на мене Лео.

— Дівчина, з якою ми познайомилися в Камдені, в якої було татуювання, схоже на татуювання Ней. Вона запанікувала від мого питання про нього. Лео, вона навчалася в цій школі. А Карлі Шилдз була дуже розумна, зірка школи, чемпіонка з плавання, профі з арфи. Усе було гаразд, і тут бац — вона стає на дорозі в автобуса.

— Нє-а. — Лео хитає головою. — Ти додаєш два і два, а виходить — п’ятдесят сім. Тікати не було в характері Ней?

— До групи було, але після — ні.

— Так, можливо.

— Може, я помиляюся, але ці троє дівчат навчалися в одній школі. Одна з них мертва, а в двох інших схожі татуювання. Щось тут є, Лео, я точно знаю.

— Про що це ви? — Ашира з’являється буквально нізвідки.

— А тобі яка різниця? — відгавкується Лео, а потім ловить мій погляд. — Слухай, пробач, добре? Редлі знову верзе дурниці.

— Ви говорили про Карлі Шилдз, — каже Ашира. — Про дівчину, яка кинулася під автобус. Як це пов’язано з Наомі?

Вона що, стояла за рогом і слухала? А ця дівчина наполеглива. І мені це навіть подобається.

— Та це не важливо. Мені просто подумалося про Карлі й про те, що її міг штовхнути на цей вчинок хтось, із ким вона спілкувалася.

— Типу серійний убивця? — на повному серйозі питає Аш.

— Ні, тут відбувається щось глобальніше. Щось велике й…невидиме.

— Як «Ілюмінати»?

— Що? — кліпаю я. — Удалося нарити щось про Ч0рний М!сяць?

— Нічого. Ну, я з’ясувала, що її профіль прив’язано до іншого профілю, прив’язаного, у свою чергу, до іншої електронної адреси. Але туди я влізти не можу. Та співає точно Наомі. Точно.

Вона опускає очі, і ми всі водночас це відчуваємо. Це реальність — не гра, не кіно. Все це насправді. От лайно.

— Данні Гевен теж навчалася в нашій школі.

— Хто така в біса Данні Гевен? — питає в мене Аш.

— Дівчина, яка зі мною познайомилася. Мені здалося, що то дурниці, що то моя голова щось виробляє, але в неї було тату, схоже на тату Ней. Треба повідомити поліції, — кажу я.

— Нахуй все це, — люб’язно заявляє Лео. — Ви двоє поведені на збігах. Розкажіть це комусь іще, і всі подумають, що ви божевільні. Забийте на це. Перемкніться краще на Ней, ага? І на виступ.

Я дивлюся на Аш, і вона ледве помітно киває мені.

— Можливо, — кажу я. — Так, можливо, ти маєш рацію. Можливо, все це тільки в моїй голові.

— Прийдете сьогодні до лікарні? — Аш дивиться на нас обох. — Будь ласка.

— Так, звісно, ми будемо, — відповідаю я за нас обох, не вагаючись.

— Дякую. Ем, Редлі, можна тебе? — Вона відходить на кілька кроків, і Лео закочує очі. Знизавши плечима, я йду за нею, і, коли зупиняюся, вона шепоче мені на вухо:

— Карлі Шилдз. Данні Гевен. Спробую щось про них нарити. Я тобі вірю. Побачимось.

Я дивлюся, як вона йде геть, і думаю, добре це чи погано, коли тобі вірить найдивакуватіша дівчина в Лондоні.

— Я не впевнений, що зможу сьогодні прийти, — каже Лео. — Я потрібен Аарону.

— Лео, не обов’язково робити те, чого хоче він. Не варто псувати своє життя заради нього.

— Він мій рідний брат, бро, — розлючено каже Лео.

— Добре, — кажу я, раптом утомившись. — Це твоє життя чи те, що від нього лишилося.

— Та йди ти, — каже він.

Показую йому середній палець, прямуючи назад до школи, і кричу через плече:

— Слухай, може спитаєш Аарона про Карлі Шилдз?

— Ні, — каже Лео. — Вона йому подобалася, і він і досі не пережив того, що сталося. Займайтеся цим без мене. Самі длубайтеся у своїх таємних теоріях.

Він має рацію: ця теорія таємної змови видається божевіллям, коли говориш про неї вголос. А втім… я не можу просто відпустити її та вдавати, що все гаразд. Нічого не гаразд.

Повернувшись до класу, розумію, що ми з Роуз не бачилися цілий день.

І, о Господи, мені страшенно її бракує.

20

Коли відчиняються двері ліфта і в ніс б’є гострий лікарняний запах, я наштовхуюся на Макса й Джекі, і вони обоє плачуть.

— Що сталося? — питаю. — Вона ж не… невже вона?

— Ні. — Джекі намагається посміхнутися, але натомість схлипує. — Ні, сонечку. Просто вони сподівалися, що вона одужуватиме швидше. Їй шкідливо довго лишатися в такому стані… о, все це дуже важко. Пробач, не хвилюйся. Все буде гаразд, обіцяю.

Вона знову плаче і обіймає мене, і я довго стою і вдихаю її запах.

— Аш не піде додому, не хоче лишати її ні на мить. Приглянеш за нею, добре?

— Звісно, — кажу я. Мені було б нескладно пообіцяти їй будь-що, аби тільки їй стало краще, але цю обіцянку буде легко виконати.

Вона цілує мене в чоло, і замість того, щоб відійти, я на мить притуляюся до неї. Мамині обійми, я сумую за ними. Відступаючи на крок убік, я докладаю всіх зусиль, щоб підбадьорливо їм посміхнутися, коли вони заходять у ліфт. Ашира стоїть біля вікна палати Ней, притиснувшись головою до скла.

— Привіт, — кажу я, стаючи поряд.

— Привіт, — відповідає вона.

Ми стоїмо там, пліч-о-пліч, зазираючи до палати, де яскрава вродлива дівчина, яку ми добре знаємо, застигла в анабіозі, і мені не спадає на думку слів, які могли б допомогти в цій ситуації. Тож натомість я роблю те, що видається правильним. Я беру Аширу за руку. Вона не рухається, нічого не каже. Вона лише ненадовго стискає мої пальці.

Потім глибоко вдихає, випускає мою руку й повертається до мене.

— Отже, у Карлі Шилдз не було татуювання. Принаймні напередодні дня смерті — ближче мені підібратися не вдалось. Ну тобто, я могла б, якби захотіла, дістати результати розтину, але відчуваю, що це якось трохи неправильно.

— Ага, є трохи. Але як ти дізналася все інше? — питаю її.

— Шкільний газетний архів. Вона була на змаганнях із плавання й перемогла. Ще грала на арфі на шкільному концерті того вечора. Тобто, звичайно, у неї могло бути татуювання десь під купальником, але і в Данні, і в Наомі вони на зап’ястках… Як думаєш, може нам зустрітися з Данні й спробувати розпитати її?

Вона дає мені ксерокопію вирізки зі старої місцевої газети, і мені перехоплює подих. Я бачу фотографію мого батька в ролі шкільного інспектора — він вішає медаль на шию Карлі, яка стоїть перед ним у купальнику. Світлина не дуже чітка, зерниста, у батька більше волосся. Але це точно він. Я бачу його поряд із загиблою дівчиною, і холодок біжить моєю спиною. Який довбаний збіг.

— Не думаю, що вона захоче з кимось говорити, — повільно кажу я. Я не зізнаюся Аширі, що на фото мій батько, бо відчуваю, що це таємниця, ділитися якою ще не настав час. — Але я спробую. Надішлю запит в «Інстаґрамі» і напишу їй повідомлення.

— Добре. Посидиш трохи з Ней у палаті? — виснажено питає Ашира. Вона вже й не знає, де шукати сестру, хоча вона тут, перед нею. — Сходжу за колою, тобі принести?

Я киваю та застигаю перед зачиненими дверима. Щоразу, коли я бачу Ней, вона має трохи кращий вигляд. Пов’язка й досі закриває їй одне око, але набряк і крововилив навколо нього зменшилися. Якщо примружити очі й абстрагуватися від трубочок і бинтів, можна навіть сказати, що вона просто спить.

— Ми чули твою пісню, — кажу. — Вона дуже крута, Ней, твоя версія краща за мою. Хотілося б мені знати, коли ти її записала, коли ти створила той дивний профіль і нащо. Не могла б ти просто взяти й прокинутися і розповісти нам, що сталося? Як щодо цього? Як щодо того, щоби прокинутися й усе нам розповісти, аби ми всі могли повернутися до нормального життя. До того, як усе було раніше. Після твого зникнення все потроху розвалюється. Лео знову зв’язався з Аароном, а Роуз… Роуз просто, я навіть не знаю. Вона не тут. Якби ти зараз прокинулася, то могла б виступити з нами наступного тижня, це твій день народження, врешті-решт. Ну давай, Ней, прокидайся й поговори зі мною.

Машини гудуть, а вона рівно дихає, і все лишається як є, ну звісно ж, чорт забирай. Бо її приспали. Я беру її за руку і з радістю відзначаю, що синці навколо зап’ястка нарешті зійшли, зате татушка лишилася. Підіймаю її руку, щоб краще роздивитися зображення. Воно навдивовижу гарне, з такими дрібними деталями, що для того, щоб його набити, знадобилися б години — багато болю, як на дівчинку, якій не подобаються татуювання. Мабуть, треба сфотографувати його й запитати в тату-салоні, як і казала Аш. Це ж не боляче. Дістаю телефон і роблю кілька знімків, але щоразу затуляю спиною яскраве світло денної лампи на стелі — на зображення падає тінь, і воно розмивається. Перемикаю камеру на режим автопортрета, акуратно підіймаю її руку й фотографую, тримаючись так, щоб не відкидати на руку тінь.

Господи Боже. Та це ж ясно як день, абсолютно очевидно. Раптом я бачу.

— Що таке? — Аш помічає вираз мого обличчя, заходячи до палати.

— Ось, дивися. — Я передаю їй телефон, і вона дивиться на фото.

— Що ти бачиш, Аш?

— О Боже… — Аш витріщається на нього, потім на мене. — Я бачу цифри, купу цифр. Цифри, літери, риски й крапки, нашаровані одне на одне, але вони там. Можливо, це шифр, Редлі. Ну, тобто, ймовірно, шифр, це може бути що завгодно… і зокрема, шифр. — Вона дивиться на мене. — У мене в телефоні є фотографії татуювання, тож я просто переверну їх і… Редлі, це серйозно.

— Ти так думаєш?

— Мені треба додому, — каже вона. — Якщо це шифр, я спробую знайти спосіб його розгадати, і можливо, це підкаже нам, що з нею сталося.

Її чорні очі блищать і горять, ніби в неї лихоманка.

— Аш, зачекай хвилиночку. Тут, напевне, із сотню знаків. Можливо, їх узяли зі стелі, — кажу я. — Можливо, це щось таке, про що знає лише кілька людей. Навіть якщо це шифр, це ж мільярд комбінацій, неможливо буде дати їм раду.

— Що ж, я мушу спробувати, — відрубає Аш і йде до дверей, але я проводжаю її до ліфта й стою перед кнопкою виклику. Її погляд спопеляє. Аш не з тих, кому можна вказувати, що робити.

— Аш, я хвилююся за тебе, — кажу я, і це чомусь її дивує, а вогонь в очах тьмяніє.

— Справді?

— Я боюся, що ти… я, що ми божеволіємо. Що ми намагаємося знайти підказки, як Шеґґі та Скубі, а насправді нічого не відбувається.

— А в цьому сценарії я Шеґґі чи Скубі? Бо мені завжди здавалося, що я більше схожа на Велму.

Я посміхаюся — мені подобається, що їй вдається жартувати, навіть коли вона така серйозна.

— В усякому разі, мені не хочеться, щоб ти їхала додому, зачинялася в кімнаті та зводила себе з розуму, намагаючись збагнути якусь нісенітницю. Я знаю, що зараз це видається неможливим, важко це уявити, але Ней прокинеться, і коли вона отямиться, тобі знадобиться своє власне життя.

— Можливо, — погоджується Аш. — І дякую, що хвилюєшся про мене… Це мило. Але я мушу це зробити. І я не думаю, що ці числа зі стелі. Має бути якась закономірність, бо якщо ніхто не може це прочитати, то який у цьому сенс, який сенс у такому вишуканому оформленні. Це щось для когось означає. Удома я можу пропустити ці числа крізь одну програмулю, створену для зламування паролів. Ти побудеш із нею?

— Можливо, я можу допомогти тобі? — пропоную я.

— Дуже сумніваюся, — каже вона, прибираючи мене з дороги й заходячи в ліфт.

Коли вона йде, я почуваюся дивно. І я не знаю, це хороше дивно чи погане, тож, напевне, краще зовсім про це не думати.

Я дивлюся на подругу, яка не знає, що відбувається.

— Ну от, — кажу я. — Я попросила тебе поговорити зі мною… і ти поговорила.

21

Я йду з лікарні пізно й досі чекаю новин від Аш, хоч і думаю, що те, що вона затіяла, забере багато часу. Так важко не думати про неї, про ту, що ховається за вуаллю чорного волосся в пошуках сенсу, і я відчуваю якусь провину. Це ж я бачу всі ті зв’язки, я підживлюю її бажання шукати правди, якої, можливо, ніде немає. Це я дивлюся на старе газетне фото свого батька й розмірковую над тим, чи пов’язаний він із цією справою. І кожен потаємний страх може виявитися виправданим.

А потім я йду додому, і місто видається таким, як завжди, й інші люди на вулицях проходять повз мене так, наче мене не існує, так, як роблять це завжди, і павутиння сплутаних думок у моїй голові видається нічним жахіттям, що тане в сонячному світлі. На мить я зупиняюся на мосту, вдихаю жар і вихлопні гази, а вогні кранів над Темзою сяють у темряві, наче нові планети, які нещодавно з’явилися в Сонячній системі.

Час узяти себе в руки, Редлі, заради себе й Аш. Заради Ней і навіть Роуз, яка, здається, відкололася, не повідомивши нікому, чи все з нею гаразд, з ким би там вона не була. Проблема Роуз у тому, що вона набагато вразливіша, ніж видається, й інколи, ну от інколи, мені здається, що вона прагне самознищення.

У тебе все ок?

Дістаю телефон, надсилаю їй повідомлення та чекаю, але хвилини минають, а вона не відповідає. Принаймні вона знатиме, що я про неї думаю, а це вже щось. Завтра я обов’язково знайду її й переконаюся, що з нею все гаразд, бо вона мусить знати, що, хай там що, хай там що вона робить чи каже, я завжди на її боці.

Нічого не вдієш, коли закоханий у когось так сильно, як я в Роуз.

Відчинивши двері, я бачу маму — вона сидить за столом. Я одразу ж помічаю, що вона плакала. На мить я застигаю в коридорі, просто стою там, не знаючи, що робити.

Вона помічає мене й посміхається.

— Чаю хочеш?

— Ем, так, дякую, — кажу я, хоч на вулиці й тепло, і мені радше була б до смаку кола. Сідаю за стіл, кидаючи сумку собі під ноги. — Що тут коїться?

Мама ставить переді мною кружку й сідає.

— Де Ґрейсі? — питаю я.

— Пішла до подружки на чай, — каже мама, кладучи руку на стіл. Я вперше помічаю, які вони обвітрені й сухі. Шкіра пошерхла на пальцях і тильному боці долоней. Нігті обкусані до м’яса, щербаті й запалені. Вигляд її рук викликає в мені жалість.

— Я хотіла подякувати тобі, — обережно каже вона, кожне слово ступає навшпиньки. — За сьогоднішній ранок. За те, що Ґрейсі встала й перевдягнулася. Я повелась як свиня, я мусила тобі подякувати.

— Усе нормально, — нашорошено дивлюся на неї. Її очі набряклі й темні. — Я не проти допомогти.

— Слухай, сонечку, — каже вона. — Я знаю, що у нас уже давно не все гаразд. І я знаю, що стає тільки гірше. І ти це бачиш. Ти бачиш, що тато майже не з’являється вдома і що я… — вона вагається. — Я знаю, що я не ідеальна й, напевне, зриваюся на тобі. — Вона дивиться на мене, і на мить я почуваюся так, як у дитинстві, коли вона тримала мене на руках і шепотіла казки мені у волосся.

— Усе нормально, — повторюю я, і мені так відчайдушно хочеться, щоб то була правда. Я хочу зробити так, щоб у неї все було нормально. — Було важко, а ти мусила справлятися самотужки. Але в тебе є я.

– І не дивно, що все видається тобі таким складним. Із Наомі й… Я не знаю, з цим усім. Тебе ніхто не підтримав. Тато… його вічно немає вдома, а я приділяю більше уваги Ґрейсі, ніж тобі, а це несправедливо. Я не показую тобі своєї турботи, своєї любові. І від цього стаю гівняною мамою.

Я спираюся на спинку стільця, і з усіх почуттів, які передбачалися, відчуваю полегшення — воно заповнює мене, ризикуючи вилитися в сльози. Полегшення від того, що, можливо, насправді мама не ненавидить мене.

— Тож я подумала, що непогано буде відправити Ґрейсі з кимось побавитися, щоб ми могли справді поговорити, виправити все. Непогана ідея?

— Це чудово, мам.

Та коли я йду її обійняти, вона відхиляється.

— Якщо ти дійсно хочеш мені допомогти… — Вона знову відводить очі, забирає руки з моїх рук. — Просто я хвилююся за тебе, сонечку, за те, куди ти котишся. Я дивлюся на тебе, на твою зачіску, на твої сережки, на те, як група займає дедалі більше місця у твоєму житті, і потім я думаю про твою бідну подругу Наомі й про те, що з нею сталося, і я просто… Я розумію, то тобі, мабуть, самотньо, що ти відчуваєш, ніби тобою нехтують. Хіба можна тебе звинувачувати? Але настав час припинити все це. Стань знову нормальною людиною, будь ласка. Будь ласка. Ти ганьбиш мене цим лайном, і з мене досить.

«Нормальною», це слово розтинає мене, лишаючи відкриту рану.

— А я і є нормальна людина, — рівним голосом кажу їй. — Для мене це нормально, мам, ти не розумієш? Я не намагаюся нікого скривдити, я лиш намагаюся бути собою.

— Ні. — Мама хитає головою, вперед-назад, вперед-назад. — Ні, я не розумію. І ти маєш затямити, що в такий спосіб неможливо стати щасливим. Тебе не приймуть, ти не досягнеш успіху. Усе життя будеш на узбіччі, привертатимеш увагу не тим, чим треба. Ти думаєш, я кажу це, бо ненавиджу тебе, але ні. Я кажу це, бо люблю тебе й не хочу, щоб твоє життя було сповнене болю. Будь ласка, Редлі, будь ласка. Ця підводка для очей, цей чорний лак. Це ж якийсь маскарад, і ти обираєш не той костюм. Ти маєш вигляд дитини, яка принесла до школи пістолета й відкрила вогонь. Будь ласка, Редлі, будь ласка, послухай мене й вийми ці сережки з носа та з вух, — вона кривиться. — Будь ласка, поводься нормально. Можливо, це єдина річ, яка тобі добре вдається, але припини привертати до себе увагу.

— Мам, — кажу я дуже обережно. — Якби мені хотілося привернути до себе увагу, повір, ти дізналася б про мої татуювання. Їх у мене три.

— Про що? — У неї відпадає щелепа.

— Якби в мене добре виходило привертати увагу, ти дізналася б про те, що я цуплю їжу та потайки їм її, про те, що я їм стільки, що не можу ходити не задихаючись, — і це в десять років. Але ти не помічала, як не помічала й того, що я не їм і лежу в ліжку цілі вихідні, бо в мене немає сил і настрою вставати. Ти не помічала цього, бо справа в тобі.

— Три татуювання? — все, що вона спромагається вимовити.

— Ти хочеш бачити мене нормальною людиною, так? Але якщо я це зроблю, — кажу я, інстинктивно вистрибуючи з-за столу й вимовляючи слова, перш ніж мій мозок встигає їх обробити, — якщо мені вдасться, то що мені робити зі своєю п’яною матір’ю, з жінкою, до якої мій батько відчуває таку огиду, що не може жити з нею в одному будинку? З жінкою, яка відключається на канапі, не нагодувавши свою семирічну доньку? Бо якщо це нормально, нехай усе нормальне від’їбеться!

Я збігаю сходами нагору, повз кімнату Ґрейсі до своєї, вмикаю музику на повну гучність, знімаю з барабанів заглушки, беру палички й граю, поки руки не починають боліти, голова не розколюється, а сусіди не гамселять у стіни. Я не припиняю, розчинившись у музиці, — немає нічого, крім ритму гримотіння, пронизливих верхніх нот і потужних басів, і серії синкоп, і потім, коли кожен мій нерв тремтить у такт, коли кожна клітина підстрибує в долю, я відкладаю палички й вимикаю музику. Вона навіть не прийшла нагримати на мене.

Ґрейсі, мабуть, уже вдома. Я чую, як мама набирає їй ванну і співає «П’ять маленьких качечок», поки мала грається бульбашками. Вона ввімкнула режим ідеальної мами. Коли вони йдуть читати до спальні Ґрейсі, я виповзаю схопити якийсь тост. Здається, мама, яка сидить на ліжку Ґрейсі в хмаринці сонячного сяйва, ще твереза. Голос її звучить нормально, вона не квапиться скоріше дочитати до кінця, як робить це, коли відчайдушно бажає спуститися на перший поверх, до телевізора й випивки. Але потім я помічаю, що прозора рідина чекає на неї на поруччі у високій склянці, зо дна якої підіймаються бульбашки. Принаймні вона змусила себе почекати, поки Ґрейсі засне, це вже дещо.

Я чекаю, поки тост досмажиться, коли прочиняються двері й з’являється тато. Пом’ята сорочка, щетина. Він видається товстим і втомленим.

— Привіт, — каже він.

— Ти вдома?

— Так, і не треба так дивуватися, я ще тут живу.

— Мені щось таке казали.

— Все гаразд? У школі все добре? Ти стараєшся? Якісь новини про Наомі є?

— Тату, — хапаю хліб, який вистрибує з тостера, думаючи про фотографію з ним та Карлі Шилдз у купальнику. — Якби ти бував удома, ти знав би.

— Слухай, я знаю, що мене постійно немає. Але я роблю все це для тебе й Ґрейсі. І для мами. Щоб у вас був дах над головою, щоб у вас було все, що треба.

— Мама сумує за тобою, — кажу я. — Вона засмучується. Ми знаємо, що є хтось інший, тату.

— Нікого немає, — наполягає тато. — Це робота.

— Добре, — кажу я. — Як скажеш. Якщо чесно, тату, мені пофіг, працюєш ти з нею чи трахаєш її, мені начхати.

Тато кліпає, жовна на його обличчі напружуються, і я знаю, що йому хочеться накричати на мене, але він не кричить, і мені достатньо цього, щоб усе зрозуміти.

— Ну, зараз я вдома. Зазирну до Ґрейсі, а потім ми троє можемо замовити китайської їжі, що скажеш? Можеш взяти, що хочеш, я не лаятимусь, що ти замовляєш забагато.

— У мене є тост. — Тато, здається, водночас засмучується й видихає з полегшенням. Я вирішую скористатися шансом. — Тату, ти ж довго був інспектором у школі. Здається, почав ще до того, як мене віддали туди вчитися? Як це сталося?

— Ти справді хочеш знати? — питає він, насупившись. — Тоді якраз вирішили залучити до розвитку шкіл більше бізнесменів і місцевих політиків. Називалося «Ініціатива повного спектра».

— А, ясно. — Я посміхаюся, ніби мені цікаво. — І як тобі, подобається?

— Так. — Тато розслабляється. Я рідко розпитую його про життя, а йому подобається розповідати, від чого я ніяковію за наступне питання.

— Ти пам’ятаєш Карлі Шилдз?

Тато трохи випростується на стільці.

— Здається, ні, — каже він.

Я натискаю сильніше:

— Карлі кинулася під двоповерховий автобус. Убила себе просто перед школою.

— А, точно, звісно. — Батько поправляє окуляри на носі. — Жахлива трагедія, у неї було багато проблем, але вона тримала все в собі. Дуже сумно.

— Ти вручав їй медаль за змагання з плавання напередодні, — нагадую йому.

— Справді? — Він встає. — Що ж, не пригадую. Щось я вбитий, навіть їсти сил немає. Піду, мабуть, спати.

Ще навіть восьмої немає.

Від того самого холоду, який пробігав по спині, тепер кров застигає в жилах. Він згадав Карлі, то чому ж не сказав більше?

— Тату? — гукаю я, і він завмирає у дверях. — Слухай, тут усе не дуже. Я хвилююся за Ґрейсі. Будь ласка, лишися сьогодні. Лишися з мамою. Не забивай на нас.

Він дивиться на мене так, ніби не розуміє.

Тож я пробую ще раз.

— Ти вже виріс, тату. Ти — дорослий. Не чесно отак тікати, робити, що ти там у чорта робиш, лишаючи мене й семирічне дівча напризволяще. Ти чоловік, от і поводься як чоловік.

— Слухай, знаєш що…

— О, у дупу все це.

— Швидко повернися, Редлі, — горлає він, поки я збігаю сходами, якраз у той момент, коли мама виходить зі спальні Ґрейсі.

— Він прийшов по чисту білизну, — кажу я мамі.

У будинку тихо, я стою на майданчику сходів і дослухаюся. Тато вдома, я чую, як він хропе в гостьовій кімнаті. Я повільно спускаюся сходами та йду до вітальні — його ноутбук лежить на канапі. Затамувавши подих, відкриваю його. Щоб зайти, треба знати пароль. Цікаво, що зробила б Аш? Думаю про тата і про те, що для нього важливо, і пробую. Дев’яте травня — день народження Ґрейсі, тож я вводжу Ґрейсі09. І вгадую з першої спроби.

Але коли екран розблоковується, посмішка застигає на моєму обличчі. Перше, що я бачу, — це фото дівчини, десь мого віку, можливо, трохи молодшої. Дівчини, якої я не знаю, дівчини, яка не знає, що її фотографують. Вона гарненька, всміхнена, довгі тонкі руки й наплічник із «Геллоу Кіті». Клікаю на фото й збільшую його: коли вона посміхається, у неї ямочки на щоках. До цієї фотографії не прикріплено нічого: ані документів, ані імен. Просто гарна молода дівчина, за якою спостерігають із відстані.

На його робочому столі купа тек, і я продивляюся їх усі, одна за одною. Я неначе вичавлений лимон, очі болять від утоми, але все дивлюся і дивлюся, сподіваючись знайти бодай щось. І раптом я таки знаходжу. Знаходжу теку з зашифрованими файлами. Я ще раз пробую основний пароль, але він не підходить. Я пробую три чи чотири рази — нічого. Я витріщаюся на файли — у них немає нормальних назв, лише послідовності цифр, і неможливо здогадатися, що всередині. Але раптом мені спадає на думку.

Те, як тато дивився на ноги Роуз.

Те, що тато допомагав Наомі подаватися на приз Герцога Единбурзького незадовго до того, як вона зникла.

Те, що він вручав медаль Карлі, яка стояла там перед ним у купальнику.

Те, що він завжди пахне різними жінками.

Мені не хочеться думати, що в тих файлах фото інших дівчат. Таких, як, наприклад, оця. Дівчат, яких я знаю.

Я не хочу думати про це, але мушу. Я мушу знати.

22

Мене будить повідомлення від Аш.

Прогулюю школу. Сиділа всю ніч, потрібен час. Прийду до лікарні.

Ок, треба поговорити, — відповідаю я й чекаю. — Хочу в тебе дещо спитати.

Вона надто зайнята, щоб уточнити, що саме. Я бачу, що значок набору повідомлення кілька разів з’являється і зникає. Минула ніч видавалася дуже темним і незатишним місцем, але сьогодні нічого з того, що трапилося мені на очі вчора, уже не видається мені аж таким поганим і небезпечним. Дивовижно, наскільки мій сьогоднішній настрій кращий за вчорашній, а різниця ж лише в одному.

Роуз.

Не передати словами, які емоції заповнили мене, коли вона знову написала мені після невблаганної тиші, яка перервала нитку нашої переписки. Поки мій телефон під подушкою не задзижчав, мені не вдавалося глибоко заснути, вдавалося тільки лежати із заплющеними очима і знову й знов ганяти в темряві по колу думки.

Але потім з’явилася Роуз, і світ одразу став кращим. Небо — блакитним, днина — теплою, Лондон, що розкинувся над рікою, — прекрасним, лондонське оглядове колесо вирізняється на блакитному тлі, а старі будівлі й нові юрмляться поряд, так ніби випросталися з-під землі в один день, а не з різницею в кілька століть. Мені подобається це місце, куди може приїхати хто завгодно звідки завгодно і бути тут ким хоче і де всім буде байдуже до цього. Воно подобається мені, бо тут ніхто й ніколи не почувається чужим.

На кілька хвилин здається, що все гаразд. Так, як було, доки не полетіло під три чорти.

Лео чекає на мене на розі біля метро, поряд із ним стоїть Роуз. Вона спирається на стовп ліхтаря, втикаючи в телефон, а Лео дивиться в протилежному напрямку. Разом, але окремо.

— Привіт, — кажу, підходячи до них і раптом ніяковіючи, як у давні перші дні групи.

— Друже. — Лео відлипає від стіни, але Роуз так і стоїть, поки я не підходжу майже впритул, і мені цікаво, чи помітила вона, що мої щоки горять і я не можу нормально дивитися на неї.

— Банда знову разом, — посміхається Роуз, коли нарешті відводить очі від телефону. — Слухайте, пробачте, я прогуляла пару днів. Дівчачі штуки, знаєте. Але тепер я знову з вами, гаразд? Душею й тілом. Я буду старатися, заради Ней, і вас я теж не хочу підвести. Я вас обох люблю.

Ми з Лео перезираємося, він знизує плечима.

— Ми всі трохи підзабили, — каже він. — Я теж нервувався через різне лайно.

— Знаю. — Роуз торкається його руки. — Пробачте, що я вас кинула. Я краще старатимуся, обіцяю. Пробачите мені?

Між ними щось відбувається, але я вдаю, що не помічаю. Вони могли сказати все це одне одному до мого приходу, але чекали на мене як на свідка. Нащо?

— Редлі сьогодні приходить до мене, — каже Роуз. — Кінчик і поп-корн, і ще якась гидота. Хочеш із нами?

Лео зиркає на мене, я стенаю одним плечем. У глибині душі мені хочеться, щоб він відмовився. Я хочу побути з нею наодинці кілька годин. Кілька годин із нею вдвох могли б усе виправити.

— Я не зможу, — каже він. — Я потрібен Аарону.

— Нащо? — питає Роуз, стурбовано насупившись так, що між бровами залягає глибока зморшка.

— Для кількості. — Лео знизує плечима, намагаючись вдати, що все це неважливо, але нічого не виходить.

— Кількості? — Роуз дивиться на мене.

— Він забив стрілу, щоб розібратися з тим чуваком, і хоче, щоб йому прикрили спину. Я його права рука, — каже він.

Він каже це з високо піднятим підборіддям — він пишається.

— Лео, серйозно, не ходи з ним. Його проблеми — не твої проблеми, — кажу я. — Чувак щойно вийшов із в’язниці й уже шукає собі на голову нових проблем. Можливо, Аарон так хоче, але тобі туди вплутуватися не обов’язково.

— Слухай, Лео, — каже Роуз, на диво ніжно. — Будь ласка.

— А тобі взагалі яка різниця? — питає в неї Лео, але не з викликом. Цього разу це серйозне питання, і він чекає на нього дуже особливої відповіді.

Роуз зиркає на мене, і я бачу в її погляді невпевненість. Лео не почує відповіді, про яку мріє, і найжахливіше те, що якась частина мене цьому рада.

— Бо ти мій друг, от дивний, — каже вона. — До того ж, якщо тебе піймають на чомусь просто перед концертом, нам кінець, правда?

Лео закочує очі, ніби йому начхати, але я знаю, що це не так. Я це відчуваю, відчуваю те саме, що й він. Я знаю, що, якби Роуз сказала йому про свої почуття, він зробив би заради неї будь-що.

— Ти не питав у Аарона про Карлі? — кажу йому.

— Ні, друже, у нього зараз не ностальгійний настрій, розумієш, про що я?

— Що за Карлі? — питає Роуз.

— Карлі, якій присвятили меморіал, — кажу я.

— А, та Карлі, — зітхає Роуз. — Я думала, ми говоримо про чиюсь дівчину. А чому ми говоримо про Карлі?

— Взагалі-то, з Редлі в Камдені познайомилась якась дівчина, — майстерно вставляє Лео, і у Роуз відпадає щелепа.

— Що? Що сталося?! Редлі? У тебе раптом з’явилося сексуальне життя?

— Ні, — спокійно кажу я, радіючи тому, що ці новини, хай навіть роздуті, її хвилюють. Мені треба поговорити з Аароном, навіть якщо це остання людина, з якою мені хочеться лишатися в одній кімнаті. — Слухай, Лео, а можна піти з тобою додому після школи й перекинутися з Аароном кількома словами? А від тебе я вже піду до Роуз. Я піду до того часу, як ти почнеш створювати ілюзію численності, абощо.

Лео зводить на мене погляд і знов опускає очі.

— Хтозна, Редлі, ви з Аароном… трохи несумісні, і взагалі зараз усе складно. Знаєш. Стінка на стінку, оце все.

— Господи, та я просто поговорити з ним хочу, а не руку й серце пропонувати, — кажу я. — І, може, якщо я буду поряд, ти не вляпаєшся в Ааронове лайно.

— Ти пошкодуєш. — Лео знизує плечима і водночас шкіриться.

Звучить загрозливо.

— Прекрасний план, — шепоче Роуз, поки Лео перебігає вулицю, наздоганяючи товариша. Ми щойно звернули на Долфін-сквер, приєднавшись до рівного потоку сотень дітей, які прямують у спільному напрямку. — Тепер ти зможеш пригледіти за ним, переконатися, що він не втрапить у халепу.

І коли Роуз відстає, щоб попліткувати з Кашею та іншими дівчатами, Лео повертається й чекає на мене.

— Добре, що ти тусиш із нею, — каже він. — Прослідкуєш, щоб вона не вплуталася в якусь гидоту. Спробуй з’ясувати, з ким це вона зраджує.

— Кого зраджує? — питаю в нього.

— Нас, дурбецело, — відповідає він.

У помешканні Лео завжди вирує життя, двадцять чотири години на добу. У цю годину надворі після школи бавляться діти, і зелені галявини під деревами заливає сміх і виски. Старші катаються на велосипедах і скейтах по саморобних смугах перешкод, спускаються бетонними сходами, ризикуючи розсердити купку літніх людей, які сидять на лавочці, намагаючись усотати якомога більше вересневого тепла. З відчинених вікон ллється музика, білизна тріпоче на балконах багатоповерхівок, які височіють ген до самого неба.

Лео живе на дев’ятому поверсі довгого низького будинку з лоджіями, що виходять на зелені насадження.

Ліфт скрегітливий, повільний і тхне сечею.

— Тож ти тепер зброєносець Аарона? — питаю врешті-решт Лео. Усю дорогу додому ми гомоніли як завжди: про репетиції, футбол, дівчат, музику, а потім, коли ми зайшли в його під’їзд, він просто замовк. Жодного слова.

— Річ не в тому, — каже він.

— А в чому річ?

— Люди його поважають, Редлі, — каже він. — За те, хто він є, за те, що він зробив.

Я терплю цілий поверх і нічого не кажу.

— За те, що він продавав наркотики й побив когось так, що той ледве не помер?

— Той тип знав, чим ризикує. То не був просто випадковий перехожий. Тут на вулицях іде війна.

Мені хочеться розсміятися, але я не знаю, як він відреагує, і в чомусь він має рацію. Протягом цього року на вулиці щодня когось різали. У нас навіть збори були в школі. Складали кошти на те, щоб встановити металодетектор на центральному вході, що дуже тупо, бо в цій будівлі з десяток виходів.

— Але ж ти не член банди, — натомість кажу я. — Ти — гітарист, і дуже хороший. Хіба воно того варте? Зв’язуватися з усім цим?

Коли ліфт, здригнувшись, зупиняється, Лео дивиться на мене довгим важким поглядом.

— Редлі, ти просто нічого не знаєш про моє життя. Та ти й мене не знаєш.

— Редлі! — Мама Лео широко посміхається, побачивши мене. — Лишишся на вечерю?

Я — той типовий хороший друг, якого мами завжди раді бачити, бо якщо я поряд, це означає, що їхні діти не беруть участі у бандитських війнах після школи в середу ввечері.

— Дякую, місіс Кроуфорд, — кажу я, — на жаль, не можу.

Вона змінюється на обличчі, і до смутку домішується тривога. Лео не знає, як йому пощастило, що його мамі не байдуже.

— Розкажи мені, як там Наомі. Я телефонувала Джекі, але вона не бере слухавки. Я її не звинувачую, можу тільки уявити, як їй важко.

— Усе й досі без змін, — кажу я їй, — і раптом вона обі-ймає мене й шепоче на вухо:

— Рада тебе бачити, тебе так довго не було. Придивися за моїм хлопчиком. Я за нього хвилююся.

Вона відпускає мене.

— Що ж, у будь-якому разі добре, що ти тут.

Я мовчки киваю на знак того, що обіцяю зробити все можливе, але що, як Лео має рацію і я зовсім його не знаю?

Аарон розвалився на стільці в кутку, підклавши руку під коліно, — грає на приставці. На екрані кілька мультяшних гангстерів падають від його автоматної черги.

— Так! Покидьки! — горлає він до Лео. — Заходь, бро, глянь, як я прикінчу тих довбо…

— Привіт, — кажу я.

Аарон скоса зиркає на мене.

— Що це в біса таке? — питає він, дивлячись на мене. — О, чорт, мене вбили!

— Я Редлі, — кажу йому. — Ми з Лео друзі.

— Редлі грає в нашій групі, — додає Лео, ніби не хоче визнавати нашої дружби.

— О, так, — каже Аарон, обводячи мене очима з голови до п’ят. — Крутий у тебе вигляд… Редлі.

— Дякую, — кажу я, і він усміхається.

То був не комплімент.

— Як життя? — Намагаюся завести невимушену розмову.

— Було б кращим, якби не доводилося говорити з тобою, — каже він, кидаючи джойстик, коли його знов убивають. — Можеш, будь ласка, прибрати це звідси, бро?

Я не одразу розумію, що я і є «це», яке треба прибрати.

— Ти не проти, якщо я запитаю тебе дещо про навчання в Темзькій школі? — Хотілося б мені говорити не так офіційно, але річ у тім, що гангстерська мова з моїх вуст звучала б іще смішніше.

— Ну, я намагався якомога рідше там бувати. — Аарон сміється, а Лео дивиться на ноги.

— Ти пам’ятаєш Карлі Шилдз?

Аарон дивиться на мене, схиливши голову.

— Так, гарна дівчина. Справжня цукерочка. Ми трохи були разом. Так, то було сумно.

Ніжність у його голосі, у його посміщці дивує мене.

— Аароне! — гукає мама з кухні.

— Чорт, ну що? — гукає він у відповідь. — Дістала вже.

— Слухай, забудь, — кажу я, встаючи. — Лео, ідеш зі мною до Роуз?

— Так, мабуть. — Лео підводиться.

— Мені було кепсько, коли вона покінчила з собою, дуже сумно. Вона була класна, знаєш? Якийсь час мені було з нею круто. А потім, коли в неї дах поїхав, вона кинула мене.

— Дах поїхав? — намагаюся говорити не надто зацікавлено.

— За кілька днів до цього в неї щось із головою сталося. Я це пам’ятаю. Вона була зовсім інша.

— Справді? Тобто?

— Вона прийшла до мене й запитала, чи знаю я когось, хто може вбити людину на її замовлення. Сказала, що в неї є гроші.

— Що? — дивується Лео.

— Думаєш, я брехло? — одразу нападає Аарон. — Я сказав типу, ні, мала, але тепер думаю, що треба було взяти ті гроші, прийти по них вона вже не зможе.

Вона змінилася. Вона була налякана. Вона бажала комусь смерті…

— Здається, у неї зовсім дах поїхав, — кажу я. — Ну що, Лео, ходімо?

Лео встає, але Аарон зупиняє його рукою.

— Нє, Лео. Ти нікуди не катиш, бро. У нас інші плани.

— Але ж я тобі не потрібен. — Лео переступає з ноги на ногу.

— Один хрін, потрібен ти мені чи нє, ти — мій брат. І ти йдеш.

— Ясно. — Лео сідає на стілець. — Звичайно.

— Напиши мені потім, — кажу я.

— Звісно.

На мить я думаю, чи не лишитися мені, що, як моя присутність допоможе? Дозволити Лео перетнути межу, повернення з-за якої немає, — найменше, чого мені хотілося б.

— Я можу…

— Ні, ти, опудало, не потрібне, — каже Аарон. — Ти мене бісиш.

— Лео? — Лео не дивиться мені у вічі. — Знаєш що, давай я зателефоную Роуз, щоб вона приїхала, і ми могли б чимось зайнятися, утрьох?

— Редлі, — Лео дивиться на мене суворо, з попередженням. Цей погляд натякає на те, що зависати тут — погана ідея, — тобі час.

Та я не можу зрушити з місця, просто не можу. Раптом Аарон зривається з місця й опиняється біля мене, обличчя до обличчя.

— Брат сказав тобі здриснути, от і валяй, бо я покажу тобі, як швидко спуститися сходами.

Я бачу краплі слини в куточках його рота, червоні судини в його очах, і мені збіса страшно.

— Побачимось, Лео.

Він дивиться на мене, але не відповідає. Йому й не треба — його очі кажуть усе за нього.

23

На вулиці Роуз тихо, усіх дітей надійно заховано в будинках із кондиціонером та оточених кам’яними парканами садах. Тут стоять машини, що коштують удвічі більше, ніж більшість людей заробляє на рік, вилощені й ідеально чисті, і якби хтось був на вулиці, на мене озирнулися б двічі, лише для того щоб обговорити на наступних зборах мешканців вулиці. Будинок Роуз тихий, жодних ознак того, що тато Роуз і Аманда вдома.

У душу заповзає відчуття провини за те, що я не з Наомі, але Аш сказала, що навіть вона сьогодні не піде. Здається, вона просиділа всю ніч, намагаючись збагнути, що означають числа, які, можливо, взагалі нічого не означають. Але мені треба побути тут, бо для мене Роуз — не просто людина, вона та, з ким можна ні про що не думати, з ким можна бути собою, — а це величезне полегшення. Ступінь утоми й потреба відпочити стали мені очевидними тільки тепер.

Будинок Роуз — ідеальне для цього місце, це рай порядку, убезпечений готівкою. Чотири дні на тиждень до них приходить покоївка, тож на сходах ніколи немає купи брудної білизни, а в мийці — чашок.

Тут завжди добре пахне, а у вазах — у вітальні й передпокої, і нагорі теж — стоять зрізані квіти.

Коли ми приходимо, Роуз іде нагору, перевдягається й повертається в широкій футболці й леґінсах, без шкарпеток, розпустивши довге волосся. Я дивлюся, як вона починає готувати нам сендвічі з беконом і передає мені мій разом із колою в скляній пляшечці зі смугастою соломинкою.

— То ти хвилюєшся за Лео?

— Ну, трохи є, — кажу я. — Так. А ти ні?

— Навіть не знаю. Знаєш, у нього є і темний бік.

— Ти про що? — дивлюся на неї.

— Я про те, що Лео не завжди той Лео, якого ми знаємо. Часом він скаженіє.

— З тобою? — Мій голос відлунює роздратуванням, і Роуз це помічає.

— Ні, звісно, не зі мною. У мене він із рук їсть. Але я часом це помічаю. Він наче звір у клітці.

— Не знаю, — зітхаю я. — Мої батьки мене ненавидять. Ти ненавидиш своїх батьків. Це ж типу нормально — ненавидіти своїх рідних?

А все ж мені здається, що Лео не просто злий — він сумний і наляканий. І при Аароні він поводиться так, ніби мусить бути кимось іншим.

— Як там удома? — питає вона, коли повний рот уже не настільки повний, і я знизую плечима.

— Не так, як тут, — кажу я.

— Тут теж не так, як тут, коли вони тут, — каже Роуз. — Ти знаєш, про що я, думаю, вони збираються завести дитину. Ну, або вона вже залетіла. Щоразу, як я заходжу до кімнати, вони замовкають. І знаєш, я взагалі-то не проти дитини, переживаю тільки, що її виховуватимуть такі кончені. Має ж бути закон чи якийсь тест, який не дозволяє вагітніти, якщо твого інтелекту не вистачає, щоб виховати людське дитинча.

— Що це було? — сміюся.

— Де? — Роуз теж сміється.

— Ти говориш так, наче з газети читаєш, абощо.

— Хочеш сказати, я тупа? — Коли я знизую плечима, Роуз відриває скоринку хліба від бутерброда й жбурляє в мене, вона сміється, очі її іскряться. Тепер вона знову моя Роуз, Роуз, яку я знаю, розслаблена, безтурботна, без масок. А не та далека неуважна і зла дівчина, з якою ми днями спілкувались.

— Роуз, можна запитати в тебе щось… огидне?

— Ха, ну валяй. — Очі Роуз загораються.

— Мій тато… він ніколи… ну, тобто, він не намагався… — Роуз киває, чекаючи, коли я доберуся до суті. — Як думаєш, мій тато — збоченець?

Роуз сміється:

— Однозначно.

— Чорт, що він зробив із тобою?

— Ні, ні, Редлі! Я не думаю, що твій тато збоченець. Він ніколи не зробив нічого, крім того, що був дуже милий і намагався зазирнути мені у майку.

— Господи! — Затуляю обличчя руками.

— Я жартую, дурко, — сміється вона. — Твій тато такий самий, як інші. Змушує страшенно ніяковіти, так, але він не монстр. Я майже певна.

— Справді? — Либонь, я маю схвильований вигляд, бо вона обплітає мою шию руками і обіймає мене.

— Годі верзти дурниці, зосередься на тому, що є: кіно внизу чи нагорі.

Дивлюся на величезний телевізор на стіні вітальні, думаю про можливість лишитися наодинці з Роуз на її двоспальному ліжку.

— Ти вирішуй.

— Тоді нагорі. Там буде затишніше вдвох. — Роуз хитро посміхається, дістаючи велику пачку чипсів і ще дві коли.

— Ти сьогодні не п’єш? — питаю в неї.

— Я можу протриматися добу без випивки, — каже вона. — Я не твоя мама.

Дивно, але з її вуст це звучить смішно.

Перед початком фільму Роуз вимикає все світло, окрім маленького нічника, прикрученого на узголів’ї, й кількох ароматичних чайних свічок на поличці над ліжком. Я підкладаю під шию подушку й сідаю на ліжко так, щоб одна нога торкалася підлоги. Коли бабуся ще була жива, вона розповідала мені, що давно, до того як сцени з сексом і оголеним тілом стали в Голлівуді дозволеними, існувало правило, що, навіть коли на екрані була подружня пара, вони завжди хоч однією ногою мали стояти на підлозі, щоб точно не кохатися. І хоча при бажанні однозначно можливо кохатися, навіть торкаючись підлоги однією ногою, так бабуся казала мені. В будь-якому разі, сьогодні я вирішую, що буде безпечніше, якщо я дотримуватимусь цього правила, щоб тримати себе в руках, щоб не сказати нічого, що могло б мене видати, від чого відчуваю шалене щастя й біль жорстоких тортур водночас.

— Твій улюблений. — Роуз гортає фільми в «айТюнз» і надсилає один з них на екран телевізора. «Клуб „Сніданок“».

— Серйозно? — усміхаюся їй. — Він же тобі взагалі не подобається.

— Не те що не подобається, просто люблю дивитися фільми, зняті принаймні за нашої ери, але ти кажеш, що це найкращий молодіжний фільм усіх часів, тож я спробую ще раз, бо хочу вибачитися за те, що була стервом, а це найменше, що я можу зробити.

— Добре, — кажу я, намагаючись не посміхатися на всі зуби бездоганності цього моменту.

— То ти хочеш сказати, що я була стервом?

— Ні, я хочу сказати, що ти була сама на себе не схожа. А я хвилююся за тебе, ти сама знаєш.

— Знаю. — Роуз на мить обіймає мене. — Але все гаразд. Супергаразд. Ніби я нарешті розумію, хто я є. Я стаю жінкою, Редлі.

Я пирскаю колою через ніс. Вона заряджає мені подушкою по голові, і я думаю, можливо, дуже ймовірно, що це перший абсолютно щасливий момент за довгий час. Якби ж можна було сказати «зупинися мить, ти прекрасна», то мені варто було б зробити це саме тепер.

Ми дивимося кіно чи принаймні я спостерігаю, як кадр змінюється кадром, намагаючись зрозуміти, як почуваюся, але намарне.

Моллі Рінґвольд показує свій коронний номер із помадою, Джад Нельсон б’ється з повітрям, і коли починаються титри, Роуз бере мене за руки й тягне в ліжко.

Вона дійсно це робить. Мені не ввижається. Я дивлюся на неї, а вона витягає мене на середину, де на мить застигає, підіймає мою руку й просовує під неї свою голову, кладучи її мені на плече.

Чорт, що це взагали таке?

— Знаєш що, Редлі, — каже вона. — Думаю, ти найкраща людина, яку я знаю.

— Ой, не чеши, — кажу я, радіючи, що вона не бачить, як безглуздо я посміхаюся стелі.

— Але я дійсно так вважаю. — Вона відкидає голову, і я вигинаю шию, щоб глянути на неї. — Ти ніколи мене не зраджуєш, не підводиш. Незважаючи на всі дурниці, які я кажу чи роблю. І це дуже незвичайно для мене. І для тебе в моєму серці є особливе місце, ти знаєш?

Вона перекочується, спираючись підборіддям мені на груди, і моє серце брязкотить і збивається з ритму, і від ваги її тіла моє тіло бульбашиться й вибухає, а від її рук на моєму животі зупиняється дихання. Все це насправді. Я насправді на ліжку Роуз, і вона насправді лежить майже на мені.

– Інколи я засмучуюся, що ти не розумієш, скільки в тобі прекрасного, — каже вона ніжно та м’яко.

Ну, це вже занадто, і я відсуваюся на свій бік ліжка, відкочуючи її на свій, і ми лежимо, витягнувшись на повний зріст обличчям одне до одного. Між нами всього лише кілька сантиметрів, та принаймні так я можу дихати. Так я, можливо, не помру.

— Та нема в мені нічого аж такого прекрасного, — кажу я. — Це просто я.

— Замовкни, — каже Роуз. — У тебе є все: розум, доброта, відданість, ти барабаниш краще за всіх у галактиці, а танцюєш краще за всіх на світі, і мені подобається, як волосся падає тобі на очі й те, що ти щодня носиш ті дурні картаті сорочки… Редлі, є одна річ, яку я поклялася тобі не розповідати, але я не можу нічого від тебе приховувати…

Час сповільнюється і ллється тонкою цівкою, а потім і зовсім зупиняється. Я бачу, як світло відбивається в її глибоких блакитних очах, бачу ніжний пушок на її м’яких щоках, бачу, як вигинається її верхня губа, коли вона говорить, бачу сріблястий шрам зліва від її рота, і в цьому весь Усесвіт, ніби час спливав лише для того, щоб дістатися цього бездоганно прекрасного моменту.

І я не хочу слухати, що вона мені скаже, бо я знаю — сталося щось надзвичайне, якщо Роуз отак ставиться до мене.

Вона теж мене кохає!

Усе так правильно, і я тягнуся до неї, кладу руку їй на талію, щоб нахилитися й поцілувати її. І вже коли я роблю це, я бачу, що очі її розширюються, а плечі напружуються, і я відчуваю, як вона відсувається, але мої губи все ж торкаються її губ, хай лише на частку секунди, але я цілую дівчину, яку кохаю, і поринаю в абсолютне щастя.

А потім вона зникає, і там, де вона була, лишається тільки холодна порожнеча.

Коли я розумію, що сталося, я бачу, як Роуз стоїть і дивиться на мене очима, повними жаху. Час відновлює рух, і тепер він несеться з неймовірною швидкістю.

— Чорт забирай, Редлі, що за хуйня? — питає вона. — Що ти в біса робиш? Чому ти… Я цього не хотіла, що це тобі привиділося? Ну від будь-кого я могла очікувати, але не від тебе… Силувати мене…

— Ні, це інше, це не те… Пробач… Мені здалося…

Усе проноситься повз без моєї участі, я відстаю, і свідомість, і тіло, яке й досі намагається збагнути, що виражає її обличчя. Що б там мені не подумалося, усе це було не так. Моє сприйняття було дуже, страшенно далеким від істини. О чорт, о ні, о чорт, о трясця.

— Мені дуже шкода, — зістрибую з ліжка, — мені шкода, мені здалося… все це здавалося. Ніби ти хочеш, щоб ми поцілувалися. Мені страшенно шкода, Роуз.

Ще ніколи при мені Роуз не була такою засмученою, обличчя її вкрилося червоними плямами.

— Господи Боже мій, Редлі, ти ж начебто мій найближчий друг! Єдина людина в моєму житті, яка не намагається мене трахнути. Я тобі довіряла. З тобою я почувалася в безпеці. А тепер… а ти… а ти…

— Я і є твій найкращий друг. — Роблю крок до неї. — Роуз, будь ласка…

— Ні, не наближайся.

Я боюся рухатися, боюся говорити. Не знаю, що тепер буде зі мною.

— Найкращі друзі так не чинять, Редлі. Найкращий друг знав би…

— Знав би що? — питаю я, опустивши голову, заздалегідь знаючи, що вона скаже, бо я насправді її найближчий друг, і я знаю її краще за інших, і попри це мені вдалося все зруйнувати, зруйнувати дощенту.

Тож я знаю, що вона скаже.

— Редлі, я не така, як ти. Мені подобаються хлопці. Я не цілуюся з дівчатами.

Десять місяців тому…

Наш перший концерт був збіса крутий. Ми грали разом лише два місяці, але пісень було достатньо для виступу, і знаєте що? Ми були на висоті. Ми звучали не як шкільна група, не як зграйка дітлахів. Ми грали злагоджено, грали чудово.

Граючи тоді вчотирьох, ми не могли сфальшивити в жодній ноті. Здавалося, все життя ми лише чекали, коли зустрінемо одне одного й створимо геть нове звучання, що змінить увесь перебіг музичної історії. То було збіса приголомшливо, от як це було.

Ми тоді вже подружилися, сміялися, жартували. Зависали разом, кепкували одне з одного. Я була частиною всього цього. Досі я такого не відчувала. Я була частиною чогось прекрасного.

Це Ней домовилася про наш перший виступ, вона обробляла й обходжувала того хлопця, у якого в пабі була зала для виступів, поки він не сказав, що ми можемо зіграти, але платити він не збирається. Нам було пофіг. Нам було навіть байдуже, чи хтось прийде. Важило тільки одне слово — концерт. Наш перший справжній концерт.

Коли ми почали, у кімнаті було порожньо. З освітлення лише дві лампочки, що звисали зі стелі. Усе це не мало значення, бо то був наш перший концерт. Чорт, як же ми грали! Нас ніхто не слухав, але ми цього навіть не помітили.

Ми помічали тільки одне одного. Наші погляди зустрічалися, ноги стукали в такт, тіла погойдувалися, губи ворушилися. У мене ще не було сексу, але певною мірою це було навіть краще — між нами чотирма був такий сильний зв’язок, що ми відчували серцебиття одне одного.

А потім із бару до зали почали перетікати люди, і на п’ятій пісні вже зібрався натовп, і раптом стало так спекотно, що піт скрапував із нас дощовими краплями. Ми зіграли всі свої пісні, а потім всі кавери, які тільки змогли пригадати, і наприкінці юрба їла з наших рук, благаючи зіграти ще. О, це найкращий з усіх наркотиків.

Зрештою, власник відімкнув нам струм, а натовп кричав і гудів, вимагаючи співати на біс. То було чарівно. У коридорі я допивала великими ковтками півлітра води, коли Роуз вийшла з туалету.

— Офігенно граєш, — сказала вона, схопивши мене й поцілувавши в зімкнені губи. — Обожнюю тебе, Редлі.

І я ще довго стояла там сама, намагаючись збагнути, що відбувається. Моє серце так калатає від виступу чи від її цілунку? В будь-якому разі мене трясло й лихоманило від адреналіну, і я знала, що загубилась. Що для неї мене не існує — я зрозуміла це в один момент. Що в найближчому майбутньому я кохатиму дівчину, яка ніколи не відчуватиме до мене того самого. Коли відвідувачі пішли, ми завантажували мою установку до фургона приятеля Роуз, аж тут вийшов власник пабу, підкурюючи цигарку.

— Можете знову виступити, — сказав він.

— Якщо ви нам заплатите, — відповіла Наомі.

— Полтос, — буркнув він.

Ми почувалися мільйонерами.

24

Не пам’ятаю, що було після того, як Роуз сказала мені, що не цілує дівчат, пам’ятаю тільки її обличчя, і вираз на ньому був протилежним до любові. Я пам’ятаю, як вийшла з її будинку, хоч не пам’ятаю, як взувалася та збирала речі. Я пам’ятаю, як прохолода вечора торкалася моїх гарячих щік і як я бігла вулицею, майже безшумно торкаючись землі підошвами кед. Я не пам’ятаю, як дісталася додому, не пам’ятаю нічого аж до цього моменту, коли опинилася перед дзеркалом.

У тієї мене, що стоїть зараз тут, сильні, але не накачані руки, плаский живіт, прихований під широкою сорочкою, яка прикриває також і маленькі груди.

А за спиною стоїть інша я — нещасна дівчина, якою я могла бути. Вона скрізь ходить за мною назирці, мій власний, мій особистий привид.

Уперше я зазираю через плече на відображення, іншій собі у вічі. У неї довге волосся, яке вона щодня випрямляє, губи підфарбовано саме так, як і належить у цьому віці, персиковою помадою, бо це пасує до кольору її шкіри. Вона одна з тих дівчат, які подобаються всім, тому що вона не надто вродлива й не надто гучна, вона ідеальна ліпша подружка, добре вчиться і завжди вчасно виконує домашку. В неї все нормально в школі та все нормально в житті, і якщо хлопці звертають на неї увагу, вона вдає, що схвильована. І, можливо, якщо вона носитиме ті короткі суконьки й ботильйончики на підборах, уже невдовзі в неї з’явиться хлопець, бо хоч вона й руда, але симпатична, з тонкими рисами обличчя й великими зеленими очима. Зовні ця дівчинка саме така, якою і личить бути шістнадцятирічній.

І мама так нею пишається.

Але всередині тій дівчинці хочеться плакати щомиті. Усередині вона кричить і не може виборсатися. Усередині вона розгублена й самотня та втомлена, вона так втомилася вдавати, вдавати когось іншого так боляче, що вона не знає, чи не зупиниться її серце від такого болю.

Поки я приводила свою зовнішність у відповідність до внутрішнього, я не дивилася в дзеркала.

Але тепер я змушую себе подивитися.

Я змушую себе побачити, яка я є: виголені скроні, рудий вибух волосся, пасма якого падають мені на очі. Кутасте обличчя й гарні зелені очі.

Тепер я дивлюся в дзеркало й бачу себе, і нарешті це збігається з тим, яка я всередині.

Я не бачу дивачки, не бачу лесбійки, не бачу натуралки. Не бачу дівчини, яка хоче бути хлопцем.

Я бачу себе. Я та, хто я є, і я не підпадаю під жодну категорію, окрім своєї власної, і кому взагалі яка різниця? Я просто хочу бути собою.

Я думаю про Роуз, про вираз її обличчя. Я відчуваю біль тієї примарної дівчинки, яку я колись так добре знала.

Я дозволила собі закохатися в Роуз. Що збіса кепсько. Але найгірше те, що я випустила це почуття назовні в найнедоречніший момент. Роуз збиралася сказати мені щось важливе, щось значне, а я вирішила, що це все про мене, я підвела її тоді, коли їй був потрібен друг, а не коханець.

Що я в біса накоїла? Чорт. Чорт. Чорт. Що я в біса наробила? А потім я дивлюся собі у вічі, і це допомагає. Це допомагає мені виокремити себе й поспівчувати собі. Я просто зробила, як відчувала. Я проявила кохання, спрагу, бажання. От і все. Це не погано.

Не погано бути справжнім собою. І тривога ненадовго минає, і я відходжу від дзеркала, а натомість дивлюся у вікно своєї спальні на місто, де вогники мільйонів життів мерехтять аж до обрію.

Не слід впадати у відчай через проявлену сміливість, через готовність ризикнути всім заради щирості. Натомість я почуваюся вільною, тому що сьогодні здолала ще одну перепону на шляху до себе, перетнула ще один місток до омріяного життя. І зараз я радію, що зробила це, навіть якщо він згорів у мене за спиною.

Я пишаюся.

Коли я приходжу до лікарні, там уже сидить Аш, і я почуваюся краще, побачивши її, заземляюся. Ніби її присутність — єдине, що може спинити моє невпинне вертіння.

— Ти взагалі буваєш удома? — запитую її, намагаючись поводитись як ні в чому.

Вона розслабляється, притулившись до мене, і я відчуваю теплий дотик її шкіри до моєї.

— Аш, ти могла б дещо для мене зробити? — питаю в неї.

Вона сонно дивиться на мене.

— Що? — питає.

— Можеш підібрати пароль до батькового компа?

— Так, дай мені адресу його електронки, — каже вона.

— Мені подобається, що ти не питаєш навіщо.

— У тебе має бути поважна причина, — позіхає Аш. — Бо я використовую свої вміння лише для добрих справ. Але не тепер, гаразд? Треба трішки поспати.

Я відчуваю вагу її голови на своєму плечі, і дихання її сповільнюється.

— Аш, здається, я запорола все своє життя, — кажу я.

У відповідь вона лише хропе.

25

Прокидаюся рано, сонце ще не вийшло, проспавши у своєму ліжку лише годину. На вулиці ще темно, але я чую внизу якісь звуки. Коли я розплющую очі, сон умить розчиняється, серце калатає, тіло напружене, тож я витягаю себе з ліжка й біжу до телефону. Там повно сповіщень. Надто багато, і я не можу збагнути чому. Іду на її сторінку в «Інстаґрамі», а там відео. Роуз плаче. Засмучена та зла.

Дивлюся відео й випускаю телефон з рук. Навіщо? Навіщо вона це зробила, це… це не Роуз. Я припустилася помилки, але ж я не робила того, про що вона каже. Не робила ж? Ні. Я точно цього не робила, то нащо так напосідатися на мене? Звісно, можна розлютитися. Можна наїхати. Але відмічати мене в дописі, який бачать усі наші друзі? Усі люди, які до групи вважали мене ідіоткою. Тепер у них знову є причини так до мене ставитися. І що мені тепер робити? Іти до школи і вдавати, ніби нічого не сталося, знаючи, що всі тільки й чекатимуть, щоб потицяти в мене пальцем, пошепотітися й повитріщатися, а може, і гірше?

Відчуття гордості та свободи, з якими я лягала спати, розвіялися.

Я завжди вважала Роуз своїм другом, людиною, якій не начхати на мене. Не на кров і кістки в моєму тілі, а на те, що в мене в голові, в серці. Але те, що сталося вчора ввечері, мабуть, гірше, ніж мені здалося. Бо я розсердила її, я скривдила її, і якщо я навіть на секунду змусила почуватися її так само, як тоді, коли ті кілька покидьків залишили її, знівечивши й використавши, то… о Господи, що як я не краща за них?

— Емі? — Ґрейсі кличе мене моїм справжнім іменем лише тоді, коли мама відправляє її нащось мене покликати. — Емі?

Я не відповідаю, просто собі лежу. Не знаючи, що робити.

— Редлі?

— Заходь, малеча, — кричу я, й вона шльопає до кімнати у своїй піжамці зі Скубі-Ду, тручи кулачком заспані очка. — Що таке?

— Мама каже, що ти мусиш відвести мене до школи, бо в неї блювота. Але молока для пластівців немає, а я не знаю, чим іще поснідати.

— Добре, зараз. Уже йду. Піди подивися, чи є хліб.

Я просто хочу вчинити правильно. Хочу, щоб усе, що сталося минулої ночі, цей допис, який з’явився в усіх у стрічці, зник, щоб усе було так, як до того.

Але не знаю, як це зробити.

Випірнути зі страху й тривоги, які хочуть заповнити кожну мою клітину, майже неможливо, та я роблю над собою зусилля, одягаюся, взуваю кеди. Спускаючись, зазираю до маминої кімнати. Вона лежить обличчям до вікна, спина зігнута й напружена.

— Чай будеш? — питаю.

Вона зі стогоном повертається до мене, і все її обличчя ніби складене з трикутників: трикутні очі та рот, смуток у кожному куті. Вигляд у неї гівняний.

— Давай.

Її голос хрипкий і сухий, у кімнаті пахне чимось зіпсованим, і я думаю, чи не намочила вона постіль. Я чекаю. Я б хотіла… Я б хотіла, щоб ми могли це обговорити, але ми не можемо. Тож я зосереджуюся на тому, що можу взяти на себе. Турботу про сестру.

— Я заберу Ґрейсі сьогодні, добре? Я можу втекти на десять хвилин раніше, щоб устигнути вчасно.

— Дякую. — Мама намагається вичавити посмішку, але їй це погано вдається. Вона відвертається, натягнувши ковдру на голову.

Ґрейсі говорить, а я не слухаю, мені й не треба. Мені треба лише тримати її за руку, відчуваючи, як вона смикає за неї й тягне, підстрибуючи й пританцьовуючи, і щосили зосередитися на тому, щоб не думати про те, що чекає на мене в школі. Я могла б не йти туди, завести Ґрейсі та знову звалити в Камден, та якщо не піду, то не дізнаюся, наскільки все насправді погано.

Коли ми доходимо до шкільного паркану, Ґрейсі доводиться із зусиллям вивільняти свою руку з моєї.

— Ти мене забереш? — питає вона, і я киваю.

— Побачимось! — Спостерігаю за тим, як вона забігає до класу, і майданчик порожніє, і мами і тата йдуть. І тоді мені не лишається більше нічого, як розвернутися й подивитися в обличчя тому, що буде тепер зі мною.

26

Усі вже в класах, і я тихо йду порожніми коридорами, сподіваючись, що нескінченне дзенькання й дзижчання в моїй кишені колись нарешті припиниться. Як тоді, коли Таллі Лоусон надіслала фотку своїх цицьок Кларку Генсону, а він її заскріншотив і розіслав по всій школі. Хтось називав її курвою, хтось називав його мудаком, яким він і був, і обох їх на два тижні усунули від занять, а потім поліція зробила їй попередження щодо непристойної фотографії.

А потім, коли зникла Наомі, цицьки Таллі вже нікого не цікавили.

Усі ненавидять мене, і стара невпевненість, яку я колись носила в собі, повертається, ніби моя дівчинка-примара раптом підбігла ззаду й застрибнула знову в моє тіло, наповнивши мене болем і тривогою, які носила в грудях.

Можливо, я дійсно брехуха. Я ніколи не розповідала Роуз, що насправді відчуваю до неї.

Можливо, я не така чесна людина, якою себе вважала. Можливо, я дійсно монстр.

Заходжу в кабінет музики й сідаю за першу парту. Я чую перешіптування за спиною та відчуваю вібрацію телефону в кишені. Дістаючи телефон, швидко деактивую свої сторінки.

— Редлі, що ти робиш? — горлає на мене містер Сміт, заскочивши зненацька. — Дай сюди телефон!

Він не чекає, коли я сама його простягну, — хапає його з парти й ховає в шухляду письмового столу.

— Підійдеш і забереш після дзвоника.

Але тепер мені байдуже, що в мене забрали телефон. Я досі чую, як він вібрує в шухляді, і бачу спалахи екранів довкола, електронні слова збираються в рій і множаться, зависаючи в повітрі, і кожне коле гострим, як голка, жалом.

Дзвоник лунає, а я сиджу на стільці, намагаючись показати, що чую всі зневажливі слова, що кулею входять у скроню, поки всі виходять з класу.

Коли там нікого не залишається, я підходжу до містера Сміта.

— Слухай, пробач, що накричав на тебе, — каже він, якийсь стурбований і скуйовджений. Я розумію його почуття. — Цей клас мене іноді виводить. Але ти хороша й не заслуговуєш на це.

— Усе норм.

— Що відбувається? — запитує він, дістаючи телефон із шухляди, але не віддаючи в очікуванні відповіді.

— Нічого. — Я знизую плечима й дивлюся на двері. Я не хочу, щоб він був добрим до мене, бо, якщо він мене пожаліє, я розплачуся. Він встає з-за столу, підходить і стає поряд.

— Ну ж бо, — відчуваю заспокійливе тепло його руки на плечі, коли він зазирає мені в очі, — якщо в класі тебе ображають, не мовчи про це. Я не хочу, щоб учні тримали все в собі. Це не кінець світу, Редлі. Ти завжди можеш прийти до мене й поговорити, зрозуміла?

— Дякую, сер, — кажу я. Я затримуюся ще на мить і думаю, чи справді можу сказати йому, що мій другий поцілунок із дівчиною зруйнував стосунки з найближчою подругою. І зазираючи в його зелені очі, усвідомлюю, що відповідь — ні.

— Я з тобою, — каже він. — Ти прекрасна дівчина, Редлі.

Що дивно, бо я саме почуваюся жахливою.

— Моральна уродка, — каже Каша, коли я проходжу повз. — Що, на мої цицьки витріщаєшся, збоченка?

Я опускаю голову, уперше шкодуючи про волосся, що лишилося на підлозі в перукарні. Тепер мені немає куди сховатися.

— Про культуру згоди не чула? — питає Парміндер, коли я опиняюся поряд. — Ґвалтівник без члена.

Я зупиняюся, пригадавши, що відрізала волосся тому, що не хотіла більше бути людиною, яка ховається за завісою.

— Нічого такого не було, — обертаюсь я, але тепер там не тільки Каша й Парміндер, а ще шестеро чи семеро учнів із моєї паралелі — стоять, схрестивши руки, виставивши вперед підборіддя.

— Слухайте, я не знаю, нащо Роуз це зробила, — починаю я, але це не те, що варто казати. Починаю знову: — Я просто… Я помилилася, от і все. Неправильно все зрозуміла. Не знаю, чому вона так відреагувала.

— Ой, ну звісно, ще скажи, що вона сама винна. — Каша робить два кроки до мене, а я два кроки від неї. — Може, вона взагалі про це попросила?

— Чорт забирай, та нічого там не було, взагалі майже нічого! — Відчуваю клубок у горлі й знаю, що розплачусь із наступним словом. Якщо я піду, всі подумають, що мені пофіг, якщо лишуся, матиму мізерний вигляд.

— Нафіг із пляжу, — біля мене з’являється Лео, — давайте, валіть і деінде посичіть, гадюки.

— Так ти на її стороні? — зводить брову Каша. — Ти вважаєш це нормально, те, що вона зробила з Роуз?

— Я ні на чиїй стороні, бо немає ніяких сторін, дурна малеча. А тепер — киш.

На мить погляди Каші та Лео зустрічаються, вона презирливо йому всміхається, розвертаючись та йдучи геть, Парміндер та інші йдуть за нею.

— Що за чорт? — Лео хитає головою.

— Я н… не знаю. Я подумала. Мені здавалося…

Він кладе руку мені на плече й проводить по коридору до музичного класу, і я навіть не знаю, чи захищає він мене, чи веде кудись, де ніхто не заважатиме йому вибити з мене всі тельбухи, та принаймні з Лео ніхто не зв’язується, ніхто не зупиняє його й нічого не каже. Вони просто спостерігають, як ми проходимо повз.

— Що за чорт, Редлі? — повторює питання Лео, грюкнувши за нами дверима. — Що ти накоїла?

— Я не… — кажу я. — Я… просто хотіла її поцілувати.

— Що за хрінь? — Лео, не вірячи своїм вухам, витріщається на мене, як на недоумка, що, напевне, близько до правди.

— Знаю, Лео, знаю, чуєш? Я знаю, як це звучить. Я неправильно зрозуміла, мене занесло, я надала її словам значення, якого вони не мали, і все це тривало якусь секунду, а потім вона сказала мені піти, і я пішла. Я намагалася поцілувати дівчину, мене відшили, не кажи, що з тобою такого не бувало, тільки чомусь через тебе такого кіпішу не підіймали.

— Але ж Роуз не просто дівчина, Редлі. — Лео легенько штурхає мене в плече, і я ледве втримуюся на своєму місці. — Вона не просто жінка, з якою познайомився в барі. Це ж Роуз. Роуз. Чорт, думаєш, мені ніколи не хотілося сказати Роуз, що я відчуваю до неї, не кажучи вже про те, щоб її поцілувати? Але я не роблю цього. Бо це Роуз. Ми потрібні їй не для того, щоб у неї закохуватись. Ми мали бути чимось більшим. Вона шукає в нас друзів. Як думаєш, чому я ніколи не намагався її поцілувати, хоч як мені й хотілося?

У момент зізнання його голос м’якшає, голова опускається. Він сердиться на мене й має на це повне право.

— Чувак, — каже він, хитаючи головою.

— Та в тому й проблема, правда ж? — кажу я. — У тому, що я не чувак.

— Чувак, — повторює Лео. — Редлі, усім начхати, дівчина ти чи хлопець. Лесбійка чи ні. Річ не в тому.

Сідаючи на підвищення для барабанів, я проводжу долонями по голові й почуваюся зібганою, розібраною, недоречною.

— Господи, Лео, та що ж мені робити?

— Знайди Роуз. — Лео сідає поряд. — Обговори це прямо, подивися проблемі в обличчя й розберися з нею. Але перед цим, Редлі, ти мусиш відповісти собі, хто ти така. Ти мусиш визнати правду. Ти маєш такий вигляд, ніби визнаєш її, вдягаєшся так, ніби визнала, але насправді ти просто граєш роль, твоя зачіска й одяг — просто маскарад. Ти приховуєш, хто ти насправді, чого ти хочеш. Намагаєшся бути десь посередині, але це не працює. Ти не можеш просто ходити собі коло та навколо й сподіватися, що ніхто не помітить твоєї малої кістлявої дупи, а якщо сподіваєшся, знай, що в такому разі людей завжди шокуватиме те, хто ти є насправді.

— Ой, відчепися, Лео, — огризаюсь я, бо мені боляче, — не треба оцих зверхніх чоловічих пояснень про орієнтацію. Звідки тобі хоча б приблизно знати, як це, почуватися ґеєм? Тобі легко казати, ти ж не ґей, граєш на гітарі, вищий за всіх дівчат. Тобі нема про що хвилюватися.

— Серйозно? — він витріщається на мене. — А ти не помітила, з якого я району?

— Не важливо, звідки ми, якого кольору наша шкіра, скільки в нас грошей, подобаються нам хлопці або дівчата… і… таке інше лайно. Чому люди не можуть бути просто людьми?

— Бо вони мудаки, — каже Лео. — Світ мав би ставати кращим і справедливішим, але ні. І не скоро стане. Тож ми можемо змінити тільки себе, Редлі. От і все.

Якусь мить ми обоє мовчимо. Думаю, ми обоє відчуваємо, що один хибний рух означатиме ще мінус один друг, а нікому з нас цього не хочеться.

— Тож, — питає Лео, відкашлюючись, — ти бачилася з нею після того?

— Ні, а вона в школі?

— Я не знаю, не бачив її вранці.

Я почуваюся так, наче зруйнувала світ довкола себе, і тепер мушу створювати його заново з нуля.

— Як думаєш, вона прийде на репетицію?

— Як думаєш, концерт узагалі відбудеться? Ми збиралися зробити це для Наомі, а тепер… нащо тобі було її цілувати. Ми ж в одному гурті! Ми домовилися відпочатку — ми лише друзі. Так гурти й розвалюються.

— Ясно, тобто якби Роуз зараз прийшла й спитала: «Лео, підеш зі мною на побачення», ти відмовився б?

— Ага… я не знаю, так.

Двері відчиняються і з гуркотом зачиняються, і от вона тут. Роуз.

Руки в боки, волосся зібране, без макіяжу, джинси й футболка. Зла, як собака.

— Або я, або Редлі. — Роуз дивиться на Лео, але показує на мене.

— Роуз… не гони, що серйозно? — Лео хитає головою. — Вона ідіотка, але вона не хотіла тебе засмутити, ти ж її знаєш, ну правда ж?

— Тобто, ти хочеш сказати, що те, що вона зі мною зробила, нормально? — очі Роуз виблискують, і я бачу на її обличчі не тільки злість, але й справжню образу, і мене згинає надвоє від болю.

— Я думала, що поряд зі мною друг, а вона почала чіплятися. Це як, коли… ти чіпляєшся до мене, хоча ми просто друзі. Це бридко й неправильно.

Думаю, Роуз не розуміє, як сильно ці кілька слів скривдили Лео, бо хоч я й помічаю це — як він стискає щелепи й зітхає, та це не те, чого вона добивалася. Вона просто хоче посваритися.

— Роуз, Редлі винна лиш у тому, що закохалася в тебе і повелася по-ідіотськи, — Лео встає, звертаючись до Роуз. — Вона намагалася тебе поцілувати, тупо, так. Але вона не заслуговує на те, щоб через це її так заганяли.

— То ти називаєш мене брехлом? — Роуз робить крок до нього, викрешуючи іскри.

Лео насуплюється, очевидно сподіваючись, що Роуз відступить чи принаймні не буде така сувора. Він дивиться на мене, потім знову на Роуз.

— Але ж то насправді був усього лише цілунок?

– Іди в дупу, — каже Роуз. — Якщо я цього не хотіла, то не має значення, поцілувала вона мене, обмацала чи руку потиснула. Так не можна. Не можна так нападати на людей. Це неправильно.

— Роуз, будь ласка. Мені так шкода, я не хотіла тебе засмутити. Я страшенно помилилася… але ти для мене дуже важлива, і…

— Так, я думала, що важлива. — Роуз витріщається на мене, від її болю та люті в мене кров холоне в жилах. — Я думала, що тобі не начхати на мої почуття, але ти як усі — накидаєшся на мене, мов на шмат м’яса. А я тобі довіряла.

— Я кохаю тебе! — Слова самі вириваються з рота. — Я кохаю тебе не тому, що ти «шмат м’яса», а тому що ти весела, розумна, талановита й добра, бо тобі було не пофіг на мене, чи не єдиній у цьому світі. А вчора мене переповнили почуття, і я зробила помилку, виказавши їх. Треба було тримати їх у таємниці. Я помилилася, Роуз. І якби ти була моїм другом, то зрозуміла б.

Роуз дивиться на мене одну холодну довгу мить.

— Якби ти була моїм другом, то зрозуміла б, чому я ніколи не зможу цього пробачити. Виступу не буде.

— Роуз… — Лео кличе її, але, коли вона відчиняє двері, з’являється містер Сміт. Роуз зупиняється перед ним наче вкопана, їхні погляди зустрічаються, плечі підіймаються та опускаються з кожним видихом і вдихом, і не ясно, чи на нього вона теж накричить, чи розплачеться. Але вона не робить ні того, ні того, а просто стоїть, як умурована.

– І куди це ти зібралася? — каже він, кладучи долоню на її руку. — Так, народ, нам треба поговорити.

Мені здається, що Роуз зараз відштовхне його та вийде, але ні — вона робить крок назад, щоб впустити його до класу, та спирається на зачинені двері.

— Слухайте, — каже містер Сміт. — У нас, учителів, немає імунітету від пліток. У вас двох усе гаразд?

Він дивиться то на мене, то на Роуз.

— Я вибачилася, — кажу я. — То була помилка.

— Добре, — киває містер Сміт.

— Знаєш, Редлі, те, що зараз відбується, досить огидно… — пирскає Роуз і хитає головою. — А як щодо того, що сталося зі мною, сер, — каже вона. — Ви вважаєте, це нормально?

— Роуз, давай ненадовго забудемо про роль королеви драми. — Містер Сміт дивиться на неї своїм фірмовим поглядом, і, на мій подив, Роуз застигає та опускає голову, а щоки в неї червоніють.

— Роль? Вона накинулася на мене, у ваших підручниках пишуть, що так можна? — Роуз робить крок до нього.

— Звісно, не можна, — містер Сміт дивиться на мене, і мені хочеться померти на місці, — так ніколи не можна. Але чи були у вчинку Редлі лють, ненависть, злий намір, коли вона зробила помилку? Ти відштовхнула її, і вона не намагалася знову, правда ж?

— Правда. — Плечі Роуз опускаються, шал притишується. — Так, мабуть, це правда.

— Слухайте, шкільні групи постійно розпадаються через те, що діти сваряться або закохуються, а потім сваряться. — Містер Сміт дивиться на кожного з нас по черзі. — Це нудно, передбачувано, і кому взагалі яка різниця, бо ніхто з вас у будь-якому разі не стане музикантом. За два роки ти закінчиш школу і поїдеш із батькового будинку, — каже він Роуз, а потім переводить погляд на мене: — Ти вступиш до університету і знайдеш собі гарну подружку, а ти, — його очі зупиняються на Лео, — ну, сподіваюся, ти не підеш доріжкою брата.

Лео змінюється в обличчі.

— Я міг би і так сказати, — додає містер Сміт. — Я сказав би так, якби ви були просто черговою групою, з якою мені довелося працювати. Але ви не такі. Ви справді хороша група, ви граєте і пишете пісні, і з цим можна буде щось зробити. Якщо ви зможете втриматися разом. Якщо зможете продовжувати грати, незважаючи на цю… сварку. Принаймні я думав, що ви хочете зробити це заради Наомі. Чи вас не хвилює те, що ви підведете її родину, маму й тата, які так чекали на цей концерт, які хотіли побачити людей, не байдужих до долі їхньої доньки, й отримати хоч промінчик надії, на те, що дещо жахливе дасть початок чомусь хорошому.

Роуз опускається на стілець, затуливши обличчя руками.

Лео відвертається й дивиться у вікно. Тільки я не відводжу очей від містера Сміта.

— Я хочу відіграти цей концерт, — кажу я. — І я гратиму.

— Лео?

— Так, — Лео киває, — я з вами.

— Роуз? — Якусь мить Роуз не рухається, а потім відкидає волосся з обличчя.

— Я це зроблю, — каже вона. — Заради Ней, а потім… не знаю.

— Дякую, — каже містер Сміт. — Роуз, і припини цей скандал навколо Редлі, добре? Скажи щось, щоб ці пристрасті вгамувались. Школі вони ну взагалі не потрібні.

Роуз зітхає і стискає губи.

— Серйозно? — Сміт суворо дивиться на неї. — Ти вища за це, Роуз. Принаймні я так думав. Ти не з тих, хто цькує інших.

На мить мені здається, що вона зараз почне сперечатися, але вона стримується і просто знизує плечима.

— Добре, — каже вона. — Але тільки через Ней і через концерт.

— Добре, тоді починайте репетицію, — каже містер Сміт, відчиняючи двері в коридор і проштовхуючись крізь купку учнів, які зібралися повитріщатися на нас у вікно класу.

— Цирк поїхав, — розлючено кидає Роуз. — Усі в сад.

– І я? — долинає з натовпу голос Лекреджа.

— Ні, чорт забирай, не ти… ти заходь, ідіоте.

Я беру палички й сідаю за барабани.

Лео бере список пісень.

— Думаю, нам треба почати з «Покидьків» — Лекредж її мало грав.

— Добре, давайте з нею розберемося. — Роуз налаштовує стійку мікрофона.

— Роуз, — кажу я. — Дякую, що не пішла.

– Іди до біса, — каже вона. — Це нічого не змінює.

Плейліст «Ідіть до дупи» від Редлі

«Психосоціальний»/«Сліпнот»

«Будь ласка, не йди»/ «Вайолент фамз»

«Покатайся на білому лебеді»/ «Ті-рекс»

«Дівчата люблять дівчат»/ Гейлі Кіойоко

«Через тебе я хочу померти»/ «Претті реклесс»

«Смерть Бечелора»/ «Пенік! Ет зе діско»

«Дух юності»/ «Нірвана»

«Язичники»/ «Твенті ван пайлотс»

27

Після закінчення репетиції я вислизнула зі школи й попрямувала до лікарні. Ще дві години цього лайна — останнє, що мені зараз потрібно.

Аш сидить у коридорі біля палати Наомі, у навушниках, перед відкритим лептопом.

Усередині біля ліжка Наомі сидять Джекі та Макс. Джекі тримає Наомі за руку, а Макс тримає за руку Джекі, і вони сидять у тиші, спостерігаючи за тим, як підіймаються та опускаються груди їхньої доньки.

Сідаю поряд із Аш, стукаючи пальцем їй по плечу, і вона відсуває навушники, дивлячись на мене. Її зазвичай пряме, як солома, волосся сплуталося і скуйовдилося.

– Є новини? — питаю.

— Після вихідних її почнуть виводити зі штучної коми, — каже Аш. — Кажуть, що набряк зійшов, кровотечі немає, інші пошкодження гояться, тож час подивитися, що буде, коли вона прокинеться. Чи зможе вона дихати самостійно… чи зможе говорити, от. Такі справи.

— Чорт. Це складно. — Досі видається неможливим, навіть після кількох останніх днів, навіть після годин, проведених біля її ліжка, що все це насправді. Я не можу уявити, що, коли вона прокинеться, з нею щось може бути не так чи що вона взагалі не прокинеться.

— В якомусь сенсі… — Аш відводить очі від екрана комп’ютера. — В якомусь сенсі, можливо, було би краще, щоб вона залишилася в такому стані назавжди, принаймні так у нас є надія.

— Невесело, — кажу я.

— Як у мене на душі. — Аш зітхає, і я теж зітхаю з солідарності. Насправді я дуже хочу піти й посидіти з Наомі, просто трохи побути з нею, але не хочу тривожити мовчазної варти в її палаті.

Цікаво, чи бачить вона сни, чи відчуває дотики мами й тата? Чи знає вона, що вони там? Сподіваюся, що знає, бо лишатися в клітці своєї свідомості разом з усіма своїми таємницями, напевне, дуже страшно та самотньо.

— Твій тато заковтнув приманку з мого листа сьогодні вранці, — каже Аш, і ще одна невесела думка повертається до мене. — Цих старих так просто обхитрити.

— Ти проглянула його комп?

Аш киває.

— Так, все продивилася, ти знаєш, що там є твої дитячі фотки? Скажу тобі, ти була потворним немовлям, як усі руді.

— Аш, от кепкувати з мене сьогодні не треба.

Вона ледве помітно посміхається кутиком рота.

— Редлі, твій батько — хороша людина. Кращий за більшість. Окрім того, що він зраджує твою маму з іншими жінками, загалом він надійний і вартий довіри.

— Серйозно? — від полегшення кров приливає до моїх щік. — Але хто та дівчина?

— Він працює з місцевою благодійною організацією, яка намагається знайти житло для тих, хто лишився на вулиці через домашнє насилля. Фото тієї дівчини зробив її батько, який з’ясував, де вона живе, і надіслав її матері, щоб її залякати. Тому ті теки й пронумеровано. Він уникає вживати імена задля безпеки. Треба вмовити його обновити софт і провести виховну розмову про те, що не можна йти за посиланнями в підозрілих електронних листах.

— Мій тато — хороша людина, — повторюю я.

— Не ідеальний, але не монстр.

— Добре, а то якось ніяково було б, — кажу я, і ми посміхаємося одна одній, і нам обом стає тепліше. Якщо і є в усій цій ситуації щось хороше, то це можливість ближче познайомитися з Аш, проводити час із нею. Побачити почуття гумору, яке вона зазвичай ховає якнайдалі.

— Я багато годин дивилася на це тату. — Аш повертається до монітора. — Мені вдалося виокремити вісім шарів цифр, розділових знаків і літер.

— Як? — питаю, зазираючи їй через плече. — Тобто як ти змогла визначити, що до якого шару належить?

— Просто хоч і здається, що все перемішано, але є певна закономірність, — знову натяк на посмішку. — Я ж казала тобі, що вона є. За моєю теорією кожна цифра чи літера доторкається безпосередньо іншої цифри чи літер одного шару. Принаймні я сподіваюся, що це правильно. Якщо ні, тоді… біс його знає.

Аш показує мені вісім півкіл, які вона виокремила з оригінального зображення.

— Тепер я знову дивлюся на них, шукаючи закономірність, яка все пояснить. Потрібен ключ, щоб розшифрувати це, але в мене його немає. Я навіть не знаю, де шукати. Я вже перепробувала стільки комбінацій — і нічого, а їх тут мільярди. Тож я запитала в цих своїх знайомих, а вони всі такі — що за фігня? Я застрягла, ідей немає, і можливо, я взагалі намагаюся знайти те, чого нема, розумієш?

Вона дивиться на мене, і я знизую плечима — я на цьому взагалі не розуміюся. От якби треба було засмутити й відвернути від себе найважливішу на світі людину, то тут я спец.

Роздивляюся картинки, одну за одною. Усі вони схожі на ті дурні перевірки, які часом треба проходити, щоб довести, що ти не робот. Що більше дивишся, то менше бачиш.

— А вони взагалі в правильному порядку? — питаю її. — Ну там, зліва направо?

— Та хто їх знає.

— Бо третя картинка. Це схоже на… Але ні, це я, мабуть, уже божеволію.

— Що? — Аш дивиться на мене. — Давай, тупих ідей не існує. Майже.

— Ну оце, це ж може бути «крапка ком»? Крапочка й «К О М». Це не може означати «крапка ком»?

Аш втуплюється в коло.

— Хай мені трясця, — каже вона. — А в тебе аналітичний розум, слухай…

Я почуваюся тупо, що взагалі щось сказала.

— Деякі шкідливі програми мають аварійний вимикач, так? Збіса довгу веб-адресу без жодного змісту; якщо її ввести, вірус вимикається. Але збіса довга незрозуміла адреса веб-сайту — прекрасний спосіб заховати щось страшне. Щось таке, про що можна дізнатися, тільки якщо в тебе є правильна комбінація літер і цифр, з яких складається адреса. Але навіть найдовші й найтупіші адреси закінчуюся на «крапка щось там таке». Редлі, здається, ти все розгадала!

— Справді? — витріщаюся на неї.

— Я хочу тебе розцілувати! — каже вона, цього разу широко посміхаючись, білосніжно й блискучо, і якусь мить мені хочеться сказати «так, давай». Але потім я згадую, що сталося минулого разу, коли я поцілувала дівчину, а вона допетрує, що сказала, і її посмішка перетворюється на гримасу. Ніяково, як не крути.

— Напевне, не варто. — Аш зосереджено дивиться на монітор, і я встаю. — Утім, можливо, що мені все одно лишається туєва хуча комбінацій, але… це вже щось. Ти не така тупа, як на тих селфі, які ти робиш і ніколи нікуди не викладаєш.

— Круто, — кажу я, рада, що все знову нормально.

— Редлі! — Джекі та Макс виходять з кімнати Ней. — Аш сказала тобі, що лікарі збираються розбудити її? У понеділок! У день концерту. Хіба не чудово буде — вона прокинеться, а ми розповімо їй про нього?

— Так, чудово, — кажу я. — Ви не проти, якщо я з нею посиджу?

— Ні, будь ласка, посидь. — Макс усміхається мені. — Ти хороший друг, Редлі. Найкращий.

Я йду та сідаю поряд із Ней і довго говорю з нею про кращі часи. Про ті часи, коли здавалося, що все йде як треба.

Вечір напередодні втечі Наомі…

Усе, чого нам хотілося, — танцювати. То був кінець навчального року, було спекотно, й ми були вільні. Не треба було нічого робити, нікуди йти, ніде бути, нікого вдавати, і то було так круто, що нам хотілося тільки напитися й танцювати.

Навіть Ней, якій зазвичай таке не подобалося. Їй не подобалися натовпи людей, не подобалося, коли всі на неї дивляться, але того разу вона погодилася піти. Вона була в жовтому сарафані та сандаліях із ремінцями, і Роуз вставила їй у волосся кілька ромашок. От ми і вирушили, випивши кожен по дві пігулки, ідучи вздовж ріки і повз Вестмінстерський палац, і через Трафальґарську площу, прямуючи в Сохо. Можна було сісти на автобус і дістатися вдвічі швидше, але ми подумали, ну нащо запихатися в задуху з купою незнайомців, тоді як можна спокійно прогулятися: вітерець з ріки, блакитний небосхил, запах літнього міста з розплавленим асфальтом і викидними газами. Ми йшли, і говорили, і сміялися, і з кожним кроком здавалося, що світ навколо нас ставав яскравішим і світлішим, виблискував золотим сяйвом. Радість у моїй душі більшала, аж поки не досягла кінчиків пальців на руках і ногах — веселкова бульбашка щастя. Не питайте, як нам вдалося те, що вдалося, і куди ми ходили, бо я сама не знаю, та якось же вдалося. Ми переходили з бару в бар, з пабу в паб, купували напій за напоєм, і Роуз козиряла батьковою кредиткою, оплачуючи рахунки. Без страху, без віку ми по черзі обдурювали барменів, щоб намутити горілки й пива на трьох і «Ред бул» для мене. Я не пила, але почувалася п’яною, сміялася гучніше, обіймала друзів, казала їм, як сильно люблю їх. Тієї ночі багато зізнань у любові зірвалося з наших губ, у кожному другому реченні ми розповідали про свої почуття одне до одного. На Вордур-стрит були сходи, що вели до підвального бару. Колись то був незаконний генделик, але Сохо тепер причесали для туристів, і не лишилося майже нічого дійсно бридкого. Ще по порції пігулок, і ми спускаємося туди, ідучи на звук розпусти, чутний навіть на вулиці. У барі було повно людей, плече до плеча, найрізноманітніших людей, яких тільки можна уявити: чорні, білі, мулати, ґеї, натурали — всім начхати одне на одного, всіх хвилює тільки музика, і вони відпускають себе і рухаються в такт, синхронізуючись із важкими басами. Шкіра треться об шкіру, стегна, дупи, моє тіло, його тіло, її тіло — однорідна жива спітніла щаслива маса. Поки ми танцювали, на дворі стемніло, і Роуз першій стало нудно, тож вона витягла нас на вулицю, щоб змусити піти. Думаю, якби я могла, то лишилася б до світанку — мені подобалося тонути в океані тіл.

Ми змішувалися з натовпом і виокремлювалися з нього, прямуючи до Площі Сохо з її волоцюгами, які тхнуть пивом і сечею, та чоловіками, які цілуються на лавах з чоловіками, — там ми розтягнулися на траві, і Лео дістав із задньої кишені косяк, трохи пом’ятий, та все ж непоганий.

Не знаю, чи справді так було, чи це гра моєї пам’яті, та мені здавалося, що, коли я лежала там на траві, місяць був дуже близько, так близько, що його можна було торкнутися рукою, а ще здавалося, що можна відштовхнутися від землі й без жодних зусиль опинитися будь-де.

— Так дивно, що уроки закінчуються в липні, — сказала Ней. — Це схоже, скоріше, не на закінчення, а на початок.

— Добре, бо я хочу, щоб ми ніколи не закінчували, — сказала Роуз. — Ми — найкраще, що є у світі.

— Ага, — погодився Лео. — Про цей період нашого життя напишуть у «Нью м’юзікал експрес», про час, коли ми рухалися до своєї офігезної слави. Наш гурт ніколи, ніколи не розпадеться. Тільки не ми.

Те, що Наомі нічого не відповіла, а просто лежала на траві в своїй жовтій сукні, дивлячись на місяць та широко посміхаючись, здавалося, не мало особливого значення. То була просто Ней, у своєму репертуарі.

Але наступного дня вона зникла, і все почало розпадатися.

І лише тепер, озираючись на той день, я розумію, що так вона казала нам: «До побачення».

28

Я поринула в спогади й музику і зрозуміла, що не забрала Ґрейсі, уже майже вдома. Її уроки закінчилися сорок хвилин тому. Чорт. Дістаю телефон із кишені, розвертаюся й починаю бігти.

Я телефоную мамі, але вона не відповідає, тож я намагаюся на бігу заґуґлити номер школи й набрати його. Умикається голосова пошта.

— Алло! — волаю я, важко дихаючи в автовідповідач. — Привіт! Я мала забрати Ґрейсі Сондерз, але запізнююся, тож…

Телефон пікає, сповіщаючи про те, що мені телефонують, і я зупиняюся.

— Де ти? — питає мама, щойно я приймаю виклик.

— У мене був важкий день у школі, — кажу я, від усього серця бажаючи попросити маму, щоб вона обійняла мене. — А потім я ходила до Наомі… тож, пробач, я забула.

— Зі школи телефонували, — сказала мама крижаним голосом. — Ґрейсі всі очі виплакала. На щастя, місіс Петерсон із сусіднього будинку завезла її додому, але вона й досі ще не заспокоїлася. Краще тобі прийти й пояснити їй, чому ти про неї забула.

Вона завершує виклик. Чорт.

Мама відчиняє двері, коли я іду по доріжці.

— Я думала, тобі хоча б на Ґрейсі не начхати, — каже вона.

— А мені й не начхати, на відміну від вас, — кажу я. — Просто в мене справді був дуже-дуже гівняний день. Де вона?

— Дуже гівняний день — не поважна причина для того, щоб лишити семирічну сестру саму на майданчику.

— Ага, не те що горілка, — відрізаю я, і вона міцно хапає мене за руку.

— Знаєш, Емі, мені це вже остогидло. Ти забуваєш, що ти дитина, а я — доросла.

— У якої було таке сильне похмілля, що вона не могла забрати зі школи свою доньку? — питаю я, вириваючись і збігаючи сходами.

— Швидко повернися! — кричить мама мені навздогін.

Ґрейсі лежить на підлозі з ляльками, теліпаючи в повітрі ногами в білих шкарпеточках.

— Пробач, малеча, — кажу я. Вона повертається до мене й усміхається.

— Я плакала, — каже вона. — Шмарклі, сльози, все таке. Мені дали печиво.

— Я жахливий сиблінг, — сідаю поряд з нею на підлогу.

— Мене підвезла вчителька на машині, нікому так не щастить. А що таке сиблінг?

— Брат або сестра.

— О так, тоді ти сиблінг! — Ґрейсі міцно мене обіймає.

— То ти не ненавидиш мене, як усі інші? — питаю її, готова розплакатися. Я втомилася бути сильною, і тепер мені складно навіть просто не плакати.

— Ні, — каже Ґрейсі. — А хто тебе ненавидить?

— Не ти, — кажу я, — і все це не має значення.

Коли Ґрейсі залазить мені на руки, я чую дзвінок у двері.

— Хочеш, пограємо в чаювання?

— Ні, — кажу я.

— Кепсько, бо ти мені винна, — радісно каже вона. — Я — королева, а ти — принцеса.

Я ще не відпила зі своєї уявної чашки, коли мама почала кричати з першого поверху, і з її наближенням до кімнати Ґрейсі кожне слово ставало гучнішим.

— Як ти могла? ЯК ТИ МОГЛА?

Вона стає у дверях і тицяє мені папірець.

— Як ти могла, — повторює вона ще раз. — Я знала, що сорому в тебе немає, та невже ти взагалі ні про кого з нас не думаєш?

— Ти про що? — дивлюся на папірець. Він має знайомий вигляд, але я не можу зрозуміти чому.

— Господи, Емі. Одягатися отак — це одне… — вона вказує на мене, — але домагатися своїх друзів? Ти огидна.

Я обережно знімаю свою тіару та встаю.

— За хвилинку повернуся, ваша величносте, — кажу я, роблячи реверанс Ґрейсі, яка великими очима спостерігає за тим, як ми виходимо на сходи. Я зачиняю за собою двері.

— Що це таке? — тихо питаю я.

— Дуже шкода, що ти… не можеш бути нормальною, — сичить вона на мене. — Але це? Її батько юрист, тобі це чудово відомо, правда ж?

Вона зминає шматочок паперу в кулаці й кидає мені. Паперова кулька приземляється біля моїх ніг. Я повільно нахиляюся за нею.

Ваша донька намагалася зґвалтувати Роуз Картер.

— Ти що, на наркоті? — питає вона.

— Мам, усе не так, — кажу я, намагаючись заспокоїтися, щоб голос не тремтів, хоч дрож наростає в кожному м’язі. — Це брехня.

— То ти не робила цього з Роуз? — Вона хапає мене за зап’ясток і тягне до своєї спальні — це боляче. Запах гнилого дихання й брудної білизни в її кімнаті викликає в мене нудоту. Я зусиллям стираю всі емоції з обличчя, щоб воно нічого не виражало.

— Ну звісно, я цього не робила. Я твоя донька, невже ти зовсім не знаєш мене.

— Так далі не може тривати, Емі. Ця дурня, цей період. Ти не хлопчик. Ти не… лесбійка чи що ти там про себе думаєш. Ці відчайдушні спроби привернути до себе увагу — вони жалюгідні.

Вона випльовує ці слова так, ніби вони отруйні, і вже те, як вона це каже, зачіпає мене сильніше, ніж я могла уявити. Я висмикую свою руку й підходжу до вікна, прочиняючи його й вдихаючи вечірнє повітря.

— Не називай мене Емі. Я не Емі. Я поцілувала Роуз, — кажу я, не дивлячись на неї. — Але вона цього не хотіла, тож нічого не сталося і я просто пішла. Я хотіла її поцілувати, бо я закохана в неї, і мені прикро й боляче, що вона мене не хоче. А ще прикро й боляче, бо з якихось причин вона хоче покарати мене за те, що я дбаю про неї. А ще прикро й боляче, бо, якби я була хлопцем і спробувала її поцілувати, я могла б поговорити про це з тобою і ти зрозуміла б мене. Але натомість ти вважаєш, що я гидка, просто тому, що я — це я. І це все, чого я хочу, мам, просто почуватися затишно у власному тілі, любити людей так, як вмію любити. Я не хочу кривдити когось чи викликати відразу. Я просто хочу бути собою.

— Ні, — мама хитає головою. — Це не ти! Це брудно, ти брудна. Збоченка! Та що на тебе найшло?

Я більше не можу тримати в собі злість і сум, і слова самі зриваються з губ.

— Ну як можна ненавидіти власну дитину просто за те, що вона є?

— Ти не моя дитина, — з гіркотою каже мама. — Більше не моя. Я відмовляюся від тебе.

— Годі! — Ґрейсі прочиняє двері, обличчя в неї перекошене. — Припини так з нею говорити!

Якусь мить я не розумію, до кого вона звертається, але тут вона підбігає до мене і обіймає мене за талію.

– Іди вниз, мила, — мама намагається посміхнутися Ґрейсі, але виходить посмертна маска. — Піди й подивися телевізор.

— Ні, — каже вона. — Я не облишу Редлі. За що ти ненавидиш її? Я її люблю. А тебе ненавиджу!

— Забери від неї руки, — вищить мама, віддираючи від мене Ґрейсі й штовхаючи її на підлогу. Ґрейсі кричить і плаче, але, коли я намагаюся підійти до неї, мама заступає мені шлях.

— Що ти в біса робиш? — Моє обличчя впритул до її обличчя, у кожному вдиху і видиху лють. Я худа і низенька, але майже такого ж зросту, як вона, і вдвічі сильніша. — Що з тобою таке? Що ти мені кажеш, що ти робиш із Ґрейсі? Коли тобі стало начхати на всіх і на все, окрім тебе самої і того, де дістати бухла? Знаєш, про що пліткують сусіди? Про тебе, мам, а не про твою лесбійську доньку! Про тебе!

Удар прилітає нізвідки, і це не ляпас. Це булава з кісток і суглобів, яка заливає болем моє обличчя. Я чую хрускіт, голова закидається назад, кімната пливе. Я змушую свої ноги лишатися на місці, коліна не підгинатися, приклеюю стиснуті кулаки до ніг, твердо вирішивши не торкатися того місця, куди вона вдарила мене, і злизую кров з губи.

— Редлі! — горлає Ґрейсі, і мама відходить, а я присідаю до сестри й допомагаю їй звестися.

— Усе гаразд, — кажу я. — Зі мною все добре, а ти як?

Ґрейсі ховає гарячі заплакані щоки мені в шию, і я забираю її від мами, дивлячись тільки вперед, коли несу сестру до її спальні й зачиняю двері. Я телефоную татові.

— Редлі? — відповідає він одразу, і я така вдячна, що готова заплакати.

— Тату, приїжджай додому, просто зараз.

— Річ у тім, люба…

— Тату, мама вийшла з себе. Ґрейсі боїться її і… усе погано. Приїжджай зараз. Ми твої діти, і ти нам потрібен. — Я замовкаю. — Ти потрібен Ґрейсі.

— Добре. — Коли він це каже, не сперечаючись, не намагаючись умовити нас почекати, з очей, стрімкі та гарячі, починають литися сльози. Витираю їх якомога швидше.

— Коли ти можеш бути вдома? — питаю я.

— Залежить від ситуації на дорозі, тож…

— Приїжджай швидше, — кажу я, завершуючи виклик. Я сідаю поряд із Ґрейсі, за зачиненими дверима її кімнати, наливаю уявний чай, подаю уявний торт, розхвалюю її тіару та блискучі пластмасові туфельки, поки не чую, як до будинку під’їздить машина і парадні двері відчиняються і зачиняються. Я чую голос мами, потім голос тата, і нарешті він заходить до спальні Ґрейсі й вона вбігає в його обійми.

— Усе добре, моя маленька, — каже він. — Я вдома.

Я встаю та намагаюся прослизнути повз нього, але він мене зупиняє, піднімає моє обличчя, щоб роздивитися гематому, що наливається на ньому.

— Це вона зробила?..

Я киваю.

— Редлі. — Він намагається обійняти і мене, але я відхиляюся, не здатна прийняти допомогу від чоловіка, який допустив, щоб усе зайшло так далеко. Мені достатньо знати, що Ґрейсі в безпеці.

— Куди ти йдеш?

— Геть, — кажу я, повертаючись до нього. — На вулицю.

І я не знаю, чи то моє обличчя, яке розпухає й синішає, чи то мій погляд, але щось змушує його просто кивнути й відступити.

Мама внизу плаче на канапі, заховавши обличчя в подушку. Дивлячись на неї, я відчуваю до неї ненависть, щиру ненависть. Уперше в житті я ненавиджу когось так, що кров закипає в жилах. Мені хочеться підійти й повидирати їй волосся. Треба тікати звідси, поки я цього не зробила.

З її сумочки, яку вона повісила на гачку для пальт біля дверей, стирчить кришечка горілчаної пляшки, розради на сьогоднішній вечір. Не вагаючись, я хапаю її та йду, щосили грюкаючи дверима.

У парку, слава Богу, порожньо, і я пірнаю під гірку, торкаючись розпухлої губи лише тепер, коли вони мене не бачать. Я пересмикуюся від болю, який віддається у зубах та навколо ока. Все тіло болить так, ніби на мені немає живого місця, ні зсередини, ні зовні. І я просто хочу більше цього не відчувати. Повертаю кришку, підношу горлечко пляшки до губ і п’ю. На смак — огидно, ніби дуже розбавлені ліки, і до того ж пече розбиту губу і в роті навколо ясен. Я ковтаю проти власної волі, і шлунок скручується й булькотить. Але я п’ю ще і ще. І ще. Один великий ковток за іншим. За межами мого металевого бункера, на фарбі якого вишкрябано імена дітей і величезні члени, починається дощ, навскісні штрихи води перефарбовують землю навколо гірки у темніший відтінок, а я досі п’ю. Поступово мій язик звикає до цього смаку, і біль на обличчі притлумлюється. Ще і ще трішки, і біль у грудях і в животі тамується, майже повністю зникаючи з поля зору, так ніби нічого — ні живе, ні мертве — у цьому Всесвіті абсолютно мене не стосується.

Тепло з живота розливається хвилями по всьому тілу, і хоча мої щоки та кінчики пальців холодні, як лід, я не відчуваю холоду. Коли світ перекошується, я зісковзую разом із ним на жорсткий бетон. Я чую власний сміх, який видається далеким, так ніби я спостерігаю за цією дівчинкою з напівпоголеною головою та розбитим обличчям, за дівчинкою, яка лежить на землі. Я бачу, як її голова опускається в бруд і недопалки. Виливаючи останній ковток горілки собі в рота й проливаючи рідину собі на обличчя так, що вона затікає в рану на щоці й губі, я бачу, як та дівчинка лежить там, так ніби мене більше немає в моєму тілі. Я бачу, як прозорі, мов горілка, сльози, стікають моїм обличчям до вух. Я бачу, як дівчинка плаче і плаче, і тіло її трясеться, а груди стислися, наче кулак, і я чую, як один за одним із неї вириваються схлипування, але не відчуваю їх, і це добре. Це дуже добре. Я дивлюся туди, де верхня частини гірки формує наді мною щось на кшталт даху, він заплетений брудними павутинками, поцяткований кульками жувальної гумки, але там є щось іще. Щось дивне, чого там не мало бути, але я не розумію чому, і воно починає хитатися то праворуч, то ліворуч, аж поки я вже не знаю, стою я або лежу. Мені начхати, мені не страшно. Мені хочеться просто заплющити очі й дозволити світові хитатися й крутитися за моїми повіками, поки я не перестану цього помічати.

29

Якась сила намагається вивернути мені шлунок через рот, тож я різко сідаю, повертаючись у світ болю, якраз вчасно, щоб не виблювати на себе.

Я насилу стаю на коліна, голова не встигає за тілом, і я знову здригаюся і вибльовую на землю калюжу прозорої рідини.

— Чорт. От лайно. Чорт.

Я знаю, що вимовляю ті слова вголос, але голос той зовсім чужий, низький і грубий. Чорт. На вулиці зовсім темно, і я страшенно змерзла. Я обіймаю себе руками, намагаючись дати трохи тепла своїм зболеним суглобам, але його немає. Все болить: обличчя пульсує, серце калатає, але найгірше те, що я, напевне, й досі п’яна, бо, коли я намагаюся встати, земля поводиться так, ніби заприсяглася запустити мене в космос.

Боже. Я виповзаю з-під гірки й намагаюся встояти на ногах, тримаючись за іржавий метал і вдихаючи прохолодне повітря. Тоді я і помічаю, що не сама. Якась фігура в темному одязі катається на гойдалці. Я б, можливо, і не помітила її, якби не скрип незмащеного ланцюга. Капюшон на бейсболку, зсутулені плечі. Глянувши на цю фігуру, я мала б відчути дотик страху, небезпеку. Діти ніколи не приходять покататися на гойдалці о такій годині.

Але мені не страшно. Ось, що горілка робить із людьми.

Вона забирає всі емоції, позбавляючи страху. Я тхну, у мене все болить, але я безстрашна. На коротку мить мені стає шкода мами: якщо лише так вона може дотягнути до вечора, то вона постійно до смерті налякана.

Сідаю на сусідню гойдалку поряд із фігурою й почуваюся покидьком, бо ця гойдалка для малюків, і я можу вмоститися на ній, лише як папуга на жердині. Це недоладно й незручно, але тепер я вже не можу злізти. Якщо я зараз злізу, то видаватимуся ще гіршим покидьком. Фігура не рухається, обличчя не видно в тіні капюшона, але зброї теж не видно — просто бліді, тонкі, знайомі пальці, що обплелися навколо ланцюга. І потім я розумію, де раніше бачила цю каблучку з ромашкою — це каблучка Наомі, вона носила її якраз до зникнення.

— Наомі? — шепочу її ім’я. Вона померла? Це привид? Дивлюся на гірку, щоб перевірити, чи не лишилося моє тіло там, але ні. Це я, а це вона, це, без сумніву, її довгі пальці.

— Ней?

— Йобчики-горобчики! — Ашира повертається до мене, і її обличчя перекошується від огиди. — Господи, що з тобою сталося? Не дивно, що тобі ввижається привид моєї сестри. До речі, вона жива. Поки що.

— Що ти тут робиш? — питаю в неї. — Тут небезпечно!

— До тебе було безпечно. Я прийшла подумати, — каже Аш. — Я не можу думати вдома чи в лікарні, а я намагаюся розгадати тату.

— Що? — здається, я на кілька тактів відстаю від реальності й не розумію, що вона каже.

— Я знаю, чого ти набухалася, — каже Ашира, коли я не відповідаю. — Я не хотіла заводити цю розмову в лікарні, бо здавалося, що ти тримаєшся. Але тепер… Усі цілий день говорять про цю дурню. Спершу ти її поцілувала, потім схопила за цицьку, потім запхала руку в трусики. І — вишенька на торті — в останньому дописі, який я бачила, писалося, що ти зробила собі штучний член і дістала його на ліжку.

— О Господи, — усе моє тіло так зіщулюється від жаху, що аж тверезіє. — Я зробила собі член, цікаво, з чого? З картонок від туалетного паперу й пляшки мийного засобу? Господи, я дівчина, якій подобаються дівчата, та я взагалі тримаюся від членів подалі.

Аш сміється.

— Тролі над таким не замислюються.

— Чорт, я ніколи не повернуся до школи. Ніколи.

— Повернешся.

Аш дивиться вперед, у шпарину між двома висотками, де сяють вогні шикарних пентхаусів і мерехтять високо в небі ліхтарі кранів, що зводять нові хмарочоси.

— Спробуй зникнення й, можливо, спробу самогубства сестри і побачиш, скільки розмов здійметься навколо, — це певний знак, що до школи можна повертатися. А спроба полизатися з Роуз Картер — це дрібниці. Трясця, та всі з нею лизалися.

— А от і не всі, — кажу я. — Чорт, тепер я почуваюся членом товариства збоченців.

— Ти ж наче казала, що тримаєшся від членів якнайдалі? — сміється вона, і я теж.

— Знаєш, що найгірше? — Аш дивиться на мене, і я бачу біль на її обличчі. — Я не можу рухатится далі, Редлі, не бачу виходу. Я не зможу, поки не збагну, що сталося.

— Слухай, сьогодні п’ятниця, можливо, вона прокинеться в понеділок і все нам розповість, — кажу я. — Можливо, краще, мудріше буде просто почекати. Бо вона ж отямиться за два дні.

Аш довго мовчить, ланцюги гойдалки припиняють скреготати, коли вона завмирає.

— Або ні.

— Зачекай… — Якісь думки стукають у мою свідомість разом із тверезішанням. Картинка-спалах якогось предмета там, де його не має бути. Я злажу з гойдалки, розвертаюся і йду до гірки.

— Що таке? — супиться Аш. — Я не знаю, правда це чи привиділося, але…

Вмикаю ліхтарик на телефоні й підходжу до гірки, намагаючись не вступити в те, що виблювала кілька хвилин тому.

— Грьобаний у рот, Редлі, це огидно, — каже Аш, ідучи за мною, — подумати, що я хочу тебе поцілувати.

— Чекай. Що?

Вона це сказала чи мені почулося?

— Що?

Вона витримує мій погляд, а я намагаюся зрозуміти, що сталося, коли до мене раптом доходить.

— О Господи, я згадала… — я заповзаю під горбик гірки й дивлюся. Ми так часто тут сиділи, базікали, вбивали час, але ніколи не зазирали туди, ніколи про це навіть не думали. Присвітивши, я бачу ту річ, прикріплену скотчем до вершини трикутника.

— О Господи, — шепочу я. Павучки та жучки сповзають по моїх руках, коли я простягаю руку й відриваю скотч, дістаючи предмет на світло ліхтарика.

— Що це? — питає Аш і, побачивши, змінюється на обличчі.

— Це телефон Наомі! Це її телефон! Мабуть, вона його там заховала!

У темряві ми витріщаємося одна на одну.

— Це все змінює.

Я не хочу зустрічатися з батьками, тож веду Аш крізь алею до задніх дверей. Сподіваюся, вони у вітальні, псують одне одному життя.

— Роззуйся, — шепочу я Аш, перш ніж ми заходимо всередину. — І постарайся не шуміти.

— Це ж твій будинок? — питає Ашира, і її очі розширюються, коли я шикаю на неї. — Цирк на дроті.

Двері не відчиняються — щось застрягло під ними, і лише відсунувши їх, я бачу, що то мамин гаманець. По підлозі розкидані монетки, сумка догори дриґом, помада без кришки, ключі. Порожня перевернута сумка, пожбурена об стіну, сповзла на плінтус, ніби непритомний боксер у нокауті.

— Здається, вона дуже розізлилася, що я поцупила її горілку, — шепочу я, поки ми пробираємося крізь кухню. Двері вітальні трохи відчинені. Мама спить на канапі, тата не видно. Невже він знову пішов?

Киваю на сходи, і Аш іде за мною в шкарпетках. Двері до кімнати Ґрейсі відчинені, у неї горить нічник, певний знак того, що, вкладаючись спати, вона була засмучена, бо мама дозволяє не зачиняти дверей, тільки якщо мала чогось боїться. Я вже збираюся зайти, коли бачу тата на підлозі поряд із нею, очі заплющені, на грудях лежить телефон.

На мить мені пригадується, що колись це було моє ліжко і він спав поряд зі мною, коли мені було страшно спати самій, і я чую, як якась струна всередині натягається і рветься, щастя і смуток змішуються у мить утрати.

Колись у нас вдома було тепло, безпечно й добре. І я рада, що Ґрейсі заснула сьогодні з цим відчуттям. Я б теж так хотіла.

Аш оглядає мою кімнату — барабанну установку в кутку, одяг на підлозі, — а потім сідає на моє ліжко, втупившись у телефон Наомі.

— Думаєш, це вона його туди заховала? — питаю я.

— Так, — каже вона. — Так. Я думаю, це вона його туди заховала і сподівалася на те, що ти знайдеш його багато тижнів тому.

— Але навіщо? — Я сідаю на підлогу, притулившись спиною до дверей спальні. — Нащо людині, яка тікає, робити це?

— Мабуть, вона не була впевнена в тому, що робить. У неї були сумніви, які не зупинили її, але змусили залишити нам підказку, як її знайти. Тільки ми нею не скористалися. Аж поки не стало пізно.

— Навіть не знаю, скільки разів я сиділа під гіркою, відколи вона зникла, — кажу я, витріщаючись на телефон. — Він працює?

Аш натискає на кнопку. Вимкнений.

— Я можу спробувати його зарядити, але вона не поклала його в пакет. Ця гірка може добре захистити від води, але вона не водонепроникна. Перш ніж заряджати, розберу його та висушу в рисі.

— А може нам…

— Ні, ми не телефонуємо клятим копам!

Я її вивела.

— Як на бунтарку, ти надто добра до цих нишпорок, Редлі, а їм узагалі до дупи. Ти мусиш про це пам’ятати.

— Ну я… напевне… так.

— Вона лишала нам зачіпки, сипала хлібні крихти, щоб ми знайшли її. — Говорячи, Аш дивиться на вимкнений телефон. — Плейлісти, та пісня, яку вона записала й завантажила після зникнення. Телефон, профіль Ч0рного М!сяця в «Інстаґрамі». Напевне, їй дали новий телефон чи айпад, щоб їй було чим зайнятися, поки вона сиділа замкнена, можливо, спершу здалося, що це навіть круто, типу дорогий подарунок.

— Точно, сторінка в «Інстаґрамі», — одразу кажу я. — Я забула про неї, але я заходила туди…

Дістаю телефон і шукаю її сторінку.

— Там нічого немає. Лише малюнки та нудні краєвиди Лондона. По суті, щоразу одна й та сама фотка.

— Дай глянути. — Аш забирає телефон з моїх рук і повільно продивляється зображення. — Дійсно. Ті самі. Щоразу під однаковим кутом, просто в різний час… О чорт забирай, Редлі. Ми дебіли.

— Що таке? — дивлюся на кахлі світлин.

— Бо вона намагалася показати нам, де вона. Там, де її тримали, було лише одне вікно, і от вид із нього. Але ми не помітили цього вчасно і не врятували її від страждань. Напевне, у неї був доступ до інтернету, але все контролювалося й переглядалося, — продовжує Аш, настільки ж розлючена, наскільки й сповнена ентузіазму. — Так, так і було.

— Чорт, — кажу я. Очі Аш сяють, коли вона дивиться на мене.

— Усе збігається.

— Можливо, збігається, можливо, Аш…

— Заберу телефон додому і попрацюю над шифром із тату. Мають бути ще підказки. Підказки, які допоможуть розібратися з кодом.

— Аш, — зупиняю її, коли вона прямує до дверей, — а що, як ми підвели її тим, що не знайшли телефон?

— Я не можу так думати, — відрізає Аш. — І ти не можеш. І слухай, — її голос м’якшає, — ті їбанати зі школи дуже скоро перемкнуться на інший скандал, але якщо ні, я буду поряд… разом з усіма їхніми паролями. Зрозуміла?

— Так, — кажу я. — Дякую, Аш.

Вона супиться, дивлячись на моє обличчя тепер, у світлій кімнаті, простягає руку, торкаючись кінчиками пальців моєї щоки, трохи нижче того місця, де болить найдужче.

— Чорт, — каже вона. — Мені шкода, що з тобою таке сталося, Редлі. Я розумію, вона — твоя мама, але, якщо хочеш, я можу влаштувати так, щоб її посадили за якесь шахрайство, забрали від тебе на кілька місяців — це ж дешевше, ніж лікування.

Це так схоже на Аш і водночас так по-чудернацькому мило, що цього разу посміхаюся я, навіть попри те що від цього ранка знову тріскається й пече.

— Я ще не на тій стадії, щоб посадити її, — кажу я, — але приємно знати, що ти на моєму боці.

— Бувай. — Вона міцно мене обіймає, і на мить ми лишаємося в обіймах одна одної, і я відчуваю, як її стегна торкаються моїх, відчуваю смужку спини над джинсами під моєю долонею, і рідини в моєму тілі починають бульбашитися й шипіти в найнесподіваніший спосіб. Коли ми відпускаємо одна одну, я відчуваю, що обличчя моє горить, і сподіваюся лише на те, що під синцями цього не видно.

Вона спускається сходами й виходить, стукнувши задніми дверима. І я одразу ж починаю сумувати за нею.

Коли я йду назад до своєї кімнати, тато перехоплює мене на майданчику сходів.

Він простягає руку, щоб торкнутися моєї щоки, але я відхиляюся.

— Просто боляче, і все, — кажу я.

— А хто то був, у твоїй кімнаті? — питає він.

— Ашира, сестра Наомі. Ми дружимо.

Він киває.

— Послухай, люба. Мені дуже шкода. Мені шкода, що мене не було поряд. Я не уявляв, наскільки все погано.

Я просто дивлюся на нього, і плечі в нього опускаються.

— Я розумію, як це звучить. Я розумію. Я розумію, що підвів усіх вас.

Киваючи в бік дверей Ґрейсі, жестом кличу його до своєї кімнати.

— Тату, треба щось робити. Далі так не може тривати.

— Я розумію, — каже він. — Вона дійсно вдарила тебе.

— Так, вдарила.

І навіть кажучи це, я відчуваю, що моя ненависть до неї вичерпалася, і я хочу виправдати її, я хочу знайти таку причину її вчинку, яку я зможу зрозуміти, але, хоч мені цього й хочеться, я не намагаюся. Я не хочу приховати того, що все дуже погано. Я люблю її, проте зараз безсила їй допомогти.

Зрештою, я ж просто дитина.

— Не знаю, що сказати, — хитає головою тато. — Ґрейсі не могла заспокоїтися, а мама — вона відмовлялася зі мною говорити. — Що я усім вам зробив?

— Не жалій себе, тату, — кажу я. — Вона п’є. П’є, бо сумує за тобою. Вона ненавидить себе за те, що тобі не достатньо її. Вона знає, що в тебе є інша, і не одна. Це збіса очевидно. Але це не все… — насилу змушую себе продовжувати. — Мене вона теж ненавидить. За те, яка я, тату. Я викликаю в неї огиду. Дещо сталося днями, і тепер… вона дивиться на мене, як на собаче лайно на її черевику. І, мушу сказати, це, чорт забирай, розбиває моє серце. Бо рано чи пізно моя любов до неї зникне назавжди. Рано чи пізно я просто почну ненавидіти її у відповідь.

І нарешті я дозволяю йому обійняти себе, притуляючись розбитим боком обличчя до його сорочки, і я плачу, бо мені сумно, бо мені так його бракувало, і найперше тому, що мені бракує безпеки, яку він дарував мені, безпеки, якої я вже сто років не відчувала.

— Тату, я сумувала за тобою, — кажу я. І я маю на увазі не власне його, а його образ, який жив у моїй голові до того, як я зрозуміла, що він звичайна людина, як і всі інші.

— Я теж за тобою сумую.

І ми стоїмо так хвилину чи дві, і коли ми розходимося, я відчуваю, ніби заново знайомлюся з цією людиною. І одного дня вона може мені сподобатися.

Повертаюся до своєї кімнати — голова болить як зараза, але я не можу заснути, тільки не після того, як знайшла телефон Наомі. Натомість я дістаю її щоденник і ще раз перечитую кожну пісню. Це пісні про кохання, пісні про хіть, називайте їх як хочете, але нічого в них не натякає мені на те, кому вони присвячені. А потім я помічаю кутик від пачки сигарет. І згадую про інші речі, які Наомі тримала у своєму щоденнику. Я думала, що то сміття й витрусила його на підлогу. Я не роздивлялася, що воно таке.

Дякувати Богові, що мама не заходить до моєї кімнати. Ставши навпочіпки, згрібаю з килима все, що знаходжу, кидаючи назад на ліжко. Переконавшись, що зібрала все, я розкладаю речі перед собою на кшталт таблички.

Обривки текстів.

Квиток до Гемптон-корт.

Ще якийсь текст, записаний на квитку на якраз такий фільм, які вона ненавидить.

Етикетка від пляшки.

Порожня пачка від шоколадних кульок «Молтісерс».

Роздивляючись їх, я розумію, що то — сувеніри. Окремі моменти однієї історії. Історії тієї людини, якій Наомі писала ті пісні.

Нарешті я помічаю решту сигаретної пачки, кутик якої застряг у щоденнику, і тепер я знаю бодай щось про того, з ким зустрічалася Наомі, бо сама вона не палить.

І коли я перевертаю її, то знаю ще щось.

На звороті — записка, і писала її не Наомі.

«Тепер ти належиш мені. Пам’ятай: що б не сталося, ти моя».

Я фотографую напис і надсилаю його Аш.

«Це він, — пише вона у відповідь. — Покидьок, який її забрав».

І я починаю думати, що, можливо, вона має рацію. Так, це він. Але хто він?

30

Ранок, але під подушкою темно, і якщо міцно притиснути її до вуха, майже тихо, окрім звуків у моїй голові. Але якщо притискати, то біль у щоці з глухого перетворюється на гострий й ніби розтікається по всьому тілу. Але боляче не тільки від удару, а від усього. Так багато всього розхиталося, так багато всього неправильно, що, здається, неможливо уявити, ніби все знову повернеться на свої місця. Зупинися. Розплющ очі й відчуй серцебиття, відчуй біль у обличчі та згадай, що ти жива.

З цього хаосу є вихід, і я його знайду, не лише заради себе, а й заради Наомі. Бо хоч я і не знаю, що сталося з нею, але це майже вбило її, і хоч на початку вона сама цього хотіла, я знаю, що вона була налякана.

Мені потрібна Роуз, я хочу поговорити з нею про це, мені потрібна її допомога. А отже, треба полагодити наші стосунки, показати їй, що наша дружба дуже важлива для мене, важливіша за мої романтичні почуття.

Та коли я розблоковую телефон, її там немає, у жодному з місць, де вона зазвичай буває, куди мої повідомлення прилітають до неї за лічені секунди. Я переходжу зі сторінки на сторінку і ніде не можу її знайти, і навіть на мить допускаю думку про те, що через мене вона покинула соціальні мережі, аж коли розумію, що звісно ж, вона мене заблокувала. Скрізь.

І це гірше, ніж ляпас або удар. Це більше схоже на невидиму стіну, яку вона вибудовує між нами. Я розлючена, я спантеличена. Роуз завжди була поряд, це було аксіомою — вона завжди поряд, ненавиджу, коли між нами дистанція.

Сідаю в ліжку, а руки самі знаходять номер Роуз у телефоні.

Я ніколи нікому не телефоную, украй рідко. Я не говорю по телефону з друзями та й ні з ким іншим, якщо цього можна уникнути. Натискаючи на її ім’я на екрані, чекаю кілька довгих секунд, поки йде з’єднання, а потім іще, поки лунають гудки. Я очікую, що дзвінок переадресується на автовідповідач, тож дивуюся, коли чую тишу: вона там, але мовчить.

— Роуз?

— Привіт.

Коротке слово, і я не можу нічого з нього зрозуміти. У комплекті не йде відповідного смайлика, просто одне слово, пласке й нерозгадуване. І тиша після того, як його вимовили.

— Ти в нормі? — питаю її.

— Ага. — Ще одне коротке слово. Але вона досі там. Досі не завершила виклик.

Дихай і думай. Жодного хибного слова.

— Слухай. Пробач мене за те, що сталося. Я повелася, як ідіотка. Я не збиралася закохуватися в тебе і вже точно не збиралася тобі про це говорити. То було… Я втнула дурню, але дбати про тебе, як я дбала, не дурня. Ти дивовижна, найдивовижніша з усіх, кого я знаю. І я відчуваю це до тебе через те, яка ти. Не через те, який ти маєш вигляд, абощо. А тому що ти — це ти.

Досі тихо. Вдихни і спробуй знову.

— Думаю, я знаю, чому ти так розізлилася на мене. І розумію, чому ти заблокувала мене у всіх мережах, але… я сподіваюся, що одного дня ти передумаєш. Бо мені тебе бракує. Не в тому сенсі. Мені бракує мого ліпшого друга. А ліпший друг мені зараз потрібен як повітря.

— То ми завтра репетируємо на сцені, так? — питає вона.

— Так, — кажу я. — Але…

— Той допис, який я зробила. То було ганебно, і я ненавиджу себе за це. Я спробувала все виправити. Думаю, у школі тепер буде все гаразд. — Вона замовкає, і я затамовую подих. — Але правда в тому, Редлі, що я думала, ми однаково ставимося одна до одної. А тепер знаю, що ні. І від цього мені якось дивно, від того, що ми ніби не щирі одна з одною, що ти робиш і кажеш якісь речі не тому, що ти мій друг, а через почуття.

— Не варто так думати, бо… — починаю я, але вона мене перебиває.

— Варто і треба. Те, що ти відчуваєш, має значення. Ти маєш хотіти надавати цьому значення. А я… мені просто потрібна невеличка перерва. Перерва від наших стосунків. Я тебе не ненавиджу, чуєш? Зовсім ні, просто потрібна пауза. У мене є деякі… справи. Відбувається дещо важливе, і я думаю, краще нам зараз менше спілкуватися. Я відіграю концерт і піду з групи.

— Але…

— Побачимося завтра на репетиції.

— Роуз, будь ласка, ми можемо це обговорити?

— Не лізь у моє життя, добре? Мені потрібне повітря.

— Але…

Але вона вже від’єдналася, і я навіть не встигла розповісти їй про телефон Наомі.

Знову валюся на ліжко, не уявляючи, що робити далі. Сіре небо на вулиці поглинуло всі відтінки блакитного, і здається, що за вікном зима. Цілий день тільки спати й не робити нічого — це тортури.

Тож коли дзвонить мій телефон, я майже падаю з ліжка, щоб дотягнутися до нього, сподіваючись, що це телефонує Роуз, аби сказати мені, що передумала, і разом посміятися над тим, як вона все драматизувала. Але це не вона.

— Редлі, мені потрібна допомога. — Це Лео. Я сідаю, відчуваючи тривогу й хвилювання, бо Лео ненавидить говорити по телефону ще більше за мене. Але найгірше те, що його лють і чванькуватість кудись поділися. Тепер я чую тільки страх.

— Що сталося?

— Редлі, думаю, мені триндець, — шепоче Лео, і я майже не чую його. Інтуїтивно я одразу відчуваю, що все серйозно і він не перебільшує. — Я в дупі, і звідси не вибратися.

— Що таке, чому? Що відбувається? — питаю я.

— Зараз, зачекай хвилинку. — По той бік слухавки шарудіння, грюкання дверей, кроки. — Треба було вийти на хвилину. Там не можна було говорити. Чорт, Редлі, це капець. Я не знаю, що робити.

— Що таке, Лео?

— Аарон. Той чувак, з яким у нього справи. Ну який ще начебто його обдурив і через якого він сів. Аарон з дружками були у нас всю ніч. Не спали, ширялися, увімкнули музику так гучно, що чув увесь будинок. Мама намагалася їх вигнати, але Аарон замкнув її в спальні. Я намагався випустити її, і він… він сказився, Редлі. Він та його дружки накручували одне одного, готувалися до цього лайна. А тепер. Тепер вони готові, Редлі. Вони з’ясували, де буде той чувак, і вони йдуть туди, і він каже, що я йду з ним, що я мушу стати чоловіком, а я не знаю, що робити.

— Лео, що вони задумали? — питаю в нього. — Що вони збираються робити?

— Я бачив пушку, — каже він. Коли я чую це слово, у роті в мене пересихає, і страх миттєво сягає всіх нервових закінчень.

— Він збирається когось пристрелити? — тепер уже я шепочу.

— Він хоче, щоб я пішов із ним, Редлі. Якщо я не піду, не знаю, що він зробить. Він і досі не випустив маму. Він забрав її гроші, її телефон. Я чув, що вона всю ніч проплакала, але не міг підійти ближче, щоб поговорити. Він узагалі не спав, він під кайфом, параноїть і злиться. Я не знаю, що він задумав.

— Так. Телефонуй не мені, а в поліцію, — кажу я.

— Не можу. Я не стукач, якщо він дізнається, що я телефонував тобі… І в будь-якому разі, я не знаю, де все буде і коли. Усе, що я знаю, це те, що мушу йти з ним.

— Лео, ти не можеш іти з ним. Ти не такий. Не ходи!

— Я не знаю, що робити… — Голос Лео тремтить — такого я ще не чула. — Я його боюся, Редлі. Я боюся того, що він зробить.

– Іди звідти. Просто йди і приходь до мене. Поговоримо з моїм батьком, він допоможе.

Чую крик удалині.

— Він кличе. Мені час. Мушу йти.

— Лео, чекай… не йди! — кричу я.

Виклик завершено. Я витріщаюся на телефон і не можу збагнути: мій ліпший друг щойно поклав слухавку, щоб піти й стати співучасником убивства?

31

Секунди минають, і я знову і знову ганяю по колу цю думку, поки не утверджуюся в ній і не усвідомлюю як факт. Усе це насправді, і я не можу допустити, щоб це сталося з Лео. Я не можу. Але зупинити їх я теж не можу. Мені треба якось знайти Лео, витягти його й забрати звідти, поки ще не надто пізно.

Але як? І де взагалі шукати? Натягаючи джинси та футболку, я знову думаю про те, чи не звернутися до батьків, але з іншого боку — який сенс? Як вони можуть допомогти мені, якщо навіть про себе не вміють подбати. І тут до мене доходить. Додаток «Знайти друзів» на телефоні. Коли ми встановили його, то був жарт, гра. А потім новизна зносилася, бо ми завжди знали, хто де. Але тепер… Тепер це може спрацювати.

Відкриваю додаток, шукаю Лео і бачу маленьку тремтливу цяточку. Він досі вдома. Запихаючи ноги в кросівки, накидаю кофту з капюшоном, кладу ключі до кишені й через передні двері вибігаю в напрямку будинку Лео, дивлячись на екран і намагаючись підібратися якомога ближче, поки цяточка не почала рухатися.

І я встигаю пробігти півдороги.

Переходячи на біг підтюпцем, я слідкую за цяткою, намагаючись збагнути, куди вони йдуть, зрізаючи через вулиці й провулки, щоб зустрітися з ним віч-на віч, але, хай як швидко я біжу, я не встигаю. Тут мій телефон знову дзижчить.

Чорт забирай. Це Аш.

Я відхиляю виклик, але вона знову телефонує, і я чомусь певна, що вона не полишить спроб, тому вмикаю гучний зв’язок і продовжую слідкувати за цяточкою.

— Ти де? — питає вона, не розщедрюючись на «привіт».

— Точно не знаю, — кажу я, озираючись. — Намагаюся знайти Лео. Аш, він у халепі. Усе серйозно, тож я не можу зараз говорити.

— Що за халепа? — вона роздратована, а не схвильована.

— Велика така халепа. Треба витягти його, поки нічого не сталося.

— Дійсно велика? Чи підліткова мегадрама? А то мені треба дещо тобі сказати. Дещо дуже важливе.

— Дійсно велика, — кажу я. — Брат Лео дістав пушку й кудись прямує, щоб використати її за призначенням.

— Трясця, — каже вона. — Добре, де ти?

— Я точно не знаю.

Повертаю ліворуч і бачу, що Лео за дві паралельні вулиці від мене, випереджає мене хвилин на десять.

— Здається, я йду до метро «Брикстон».

— Гаразд. Приїду туди і відстежу твій телефон.

— Я не додавала тебе в «Знайти друзів».

— А мені це й не потрібно.

Я вирішую не думати про це. Зосередитися на картині в цілому.

— Аш, можливо, це небезпечно.

— Саме тому я й не пущу тебе туди саму, — каже вона. — Наомі завжди розводиться про те, як багато важать друзі. Вона не може прийти на порятунок, тож, напевне, я мушу це зробити.

Уявлення не маю, як вісімнадцятирічна хакерша сподівається зупинити банду озброєних чоловіків, але у мене зараз немає часу про це хвилюватися.

Ще поворот ліворуч, ще поворот праворуч, і я заклякаю й задкую до дверей магазина. Я бачу їх — купку молодиків — десь десятеро, вони стоять під вигином залізничного мосту, сміються та розмовляють. Люди, які проходять повз, переходять дорогу або опускають голови, помітивши їх. Роздивляюся натовп, вишукуючи Лео, і нарешті помічаю його. Він стоїть скраєчку, опустивши голову, длубаючи асфальт кросівкою, як дитина.

Мені потрібен якийсь план. Я не вирішила, що робитиму, коли знайду їх. Тож…

Ось, що я зроблю. Зараз я підійду до нього, цілком невимушено і так типу, привітики Лео, круто тебе тут зустріти, не хочеш піти кудись зі мною? І потім ми прогулянковим кроком любесенько вшиваємося звідти, а те, що відбувається потім, відбувається вже без нього.

Вдихнувши, я розправляю плечі, проводжу пальцями по волоссю. Поводься як крута, Редлі. Додай невимушеності, Редлі. Будь собою, Редлі.

Лео бачить, що я наближаюся, і починає хитати головою, тихцем показуючи не йти до нього, але я просто собі йду, на умняку, вдаю, що все гаразд, а більш як десяток качків біля мосту я взагалі навіть не помітила.

Поки я не підходжу до них майже впритул.

— Привіт, Лео, бро, — кажу я, намагаючись вдавати невимушеність і здивування. — О, привіт, хлопці.

(О, привіт, хлопці? Нічого неприроднішого я не могла сказати, навіть якби доклала зусиль).

Я оглядаю решту команди — всі вони більші та страшніші за мене, а що найважливіше — всі вони раптом дивляться на мене так, ніби я мала худорлява руда комашка, яку вони можуть розчавити одним рухом.

— Грьобане лайно. — Аарон хапає Лео за руку й тягне геть від решти. Я йду за Лео, вирішивши приклеїтися до нього на суперклей і не відставати.

— Чого воно тут, ти сказав йому, куди ми йдемо? — він аж ричить, і коли я бачу його зблизька, я розумію, чому Лео нервується. Він не в собі. Обдовбаний по саме нікуди, і це видно з його перекошеного обличчя. Навколо його рота краплі слини, а зіниці, великі та чорні, позбавили очі їхнього забарвлення. Він майже як зомбі. Дуже розлючений зомбі.

— Що??? Ні, — кажу я, випадаючи на мороз. — Що ти робиш? У вас тут якась вечірка? Лео, а чому ти не сказав мені, що у вас вечірка, недобре з твого боку, чувак, недобре. А де вона буде? А можна з вами? А, і до речі, я не «воно», я «вона».

Моя гіпотеза полягала в тому, що більше роздратування я викликатиму, що гірше підриватиму їхні плани і що важче буде зі мною взаємодіяти, то більше шансів, що Аарон просто відпустить Лео, щоб спекатися мене.

Але ні, гіпотеза не спрацювала.

— Слухай ти, Дещо, — Аарон підходить ближче до мене. Так близько, що я бачу обідок райдужки навколо його зіниць, піт, який виділяють його пори, відчуваю гнилий запах його дихання. Так близько, що серце калатає в грудях і мені хочеться бути деінде, будь де, аби не тут. — Якщо ти прийшло, то лишишся тут. Будеш зі мною до кінця, а потім, якщо хоч щось хоч комусь розповіси, я познайомлю тебе зі своїм другом.

Він говорить, як усі розбійники в мильних операх, і я посміялася б, якби не той факт, що йому не доводиться робити майже нічого, щоб я помітила пістолет у кишені його спортивних штанів. Цей шматок металу робить усе, що відбувається, дуже реальним.

Я киваю.

— А тепер не заважай.

Він повертається до інших, а Лео тягне мене під міст, якнайдалі від решти, хитаючи головою.

— Ти що собі думала? — роздратовано питає він. — Я ж казав тобі не приходити. Тепер нам обом глина, Редлі.

— Взагалі-то, ти не казав не приходити, а я намагаюся допомогти, — кажу я. — Ясна річ, що я мушу допомогти. Що тут відбувається? На що вони чекають? Бо вони не надто непомітні, чесно.

— Бачиш, отам більярдна? — Лео вказує на знак через дорогу, і я бачу занедбаний бар чи щось таке зі значком більярдного трикутника, наповненого кулями. — Вони чекають, коли той чувак вийде звідти. А тоді… тоді я не знаю, Редлі. Дивися, коли все почнеться, просто тікай, добре? Просто драпай геть.

— Давай зі мною, — підбиваю його. — Не можу. Аарон мене вб’є.

І ця обіцянка не просто фігура мовлення. Аарон отримує повідомлення, і раптом увесь гурт нашорошується, готуючись до того, що буде далі, як зграя вовків на полюванні.

— Так, це воно. — Погляд Аарона приклеюється до решти. — Приготуйтеся.

Ніхто не звертає уваги на звичний міський шум, аж тут ми чуємо сирени з протилежного боку вулиці, і я бачу, що автівки притискаються до узбіччя, пропускаючи пожежні машини. Дві штуки. Вони зупиняються біля більярдної, і всередину влітає команда пожежників.

— Що за… нафіг? — Плечі Аарона опускаються, він хитає головою. — Що за чортівня взагалі? Навмисне не придумаєш!

Напруга і агресія, які тримали банду вкупі, повільно спадають, поки вони спостерігають, поступово усвідомлюючи, що їхній план провалився, за тим, як люди вихлюпуються з більярдного клубу на вулицю.

— Ну і нахуй. — Аарон повертається до нас. — Класти я на це хотів. Є щось?

— У мене трохи є, — долинає голос.

— Ну то нахуяримось, — каже Аарон і отак просто йде собі геть, а його поплічники за ним. Але для мене має значення лише одне — вони йдуть геть від нас.

Три або чотири удари серця, і я видихаю.

— Що це було? — дивлюся на Лео.

— Які взагалі були шанси, що таке станеться саме в цю мить? — питає він.

— Досить великі, якщо хтось телефонує пожежникам, щоб урятувати ваші дупи, — каже Аш, раптом опиняючись поряд.

— Це ти зробила? — сміюся, в ейфорії від полегшення. — Аш, ти геній! Ти щойно врятувала нас від банди озброєних ґанґстерів.

— Ну, так. — Вона знизує плечима. — Хтось же має подбати про вас усіх. Ви будете потрібні Ней, коли вона отямиться. І взагалі, це було нескладно. Після нашої розмови я дісталася до «Брикстона» і знайшла тебе. Оцінивши ситуацію — вибач Лео, але твій брат і його гамадрили вміють маскуватися десь як ядерна бомба, — я викликала рятівників. Не поліцію, бо це був би донос. Пожежників. Я перевірила, чи немає поряд значних пожеж, бо інакше довелося б вигадувати щось інше. Брехати про закладену бомбу, абощо.

Ми з Лео разом витріщаємося на неї, а вона просто стоїть там, із охайно заплетеним у косу волоссям, у новенькій джинсовій курточці, застебнутій на всі ґудзики. Ніби Диво-жінка. В юності.

Порятунок сп’янив мене до нестями, мені хочеться шалено реготати або бігати колами. Раптом я почуваюся непереможною, могутньою, а це повня дурня. Якщо люди почуваються так, потрапивши у небезпечну ситуацію і виживши, тоді еволюції є за що відповісти. Я, чорт забирай, мале й дурне створіння, яке потрапило у, чорт забирай, дурну халепу, але я чудово почуваюся. Це неправильно.

— Треба йти додому, рятувати маму, — каже Лео, — а потім вибиратися звідти, Аарон з’їхав із глузду.

— Добре, давайте зробимо це, я піду з тобою, — каже Аш. — Але зачекайте хвилинку. Зупиніться. Мені треба дещо сказати вам обом. Дещо важливе.

— Ти про що? — питаю я. Аш не дуже відверта натура, але одне про неї я знаю напевне. Вона ніколи не робить із мухи слона.

— Сьогодні вранці я знайшла збіг з однією комбінацією на татуюванні.

— Тобто, ти знайшла веб-сайт?

— Так. — Аш киває, і обличчя в неї сіре. — У темній мережі. Коли я знайшла сайт, зайти було нескладно, думаю, більшість людей просто не зважає. Це… це сайт, де чоловіки пишуть про дітей, про тих, кого вони звабили і зґвалтували. Татуювання — це секретний знак. Кожна картинка — половина цілого. Півколо й коло, трикутник і ромб. Інша половина витатуйована на людині, якій належить дівчина, але білими чорнилами, тож лише вона знає, де саме. Це — тавро раба. Хтось, сука, витатуював на руці моєї сестри рабське тавро.

— О Господи. — Лео повертається, грюкнувши кулаком по стіні.

Я заплющую очі, намагаючись відігнати картинки того, через що, можливо, пройшла Наомі.

— О Господи Боже. Ні.

Обличчя Аш зсудомило від болю, але це ще не все, що вона хоче сказати.

– Інколи, якщо фото дівчини має популярність, вони переконують її втекти з кимось із них. Чувак каже їй, що кохає її, робить так, що вона віддаляється від друзів та родини, і каже, що вона мусить покинути їх, щоб вони могли бути разом, ну а потім… Зачиняє її десь і повідомляє іншим чоловікам із сайту, коли і де вони можуть використати її.

— Я когось уб’ю, — каже Лео. — Скоро хтось помре.

— Я не можу навіть уявити… — дивлюся на Лео, і він обіймає мене, допомагаючи якось встояти на ногах.

— Я знайшла історію Ней, — Аш говорить автоматично, як робот, ніби виштовхує з себе запрограмовані слова. — Усе, що сталося між нею і чоловіком, який її звабив, містером М!сяцем, як він себе називає. Фото… відео. Усі деталі, геть усе. Там є світлини ще двадцятьох дівчат, і це лише в його стрічці. Одна з них Карлі Шилдз і, так… Данні. Коли дівчина їм набридає, вони інколи відпускають її, залякуючи та присоромлюючи, щоб мовчала, мабуть. Там є підказки: що казати, аби дівчина мовчала. Також там були імена деяких дівчат… і коли я пошукала, то виявилося, що вони або померли, або вчинили самогубство, або з ними стався нещасний випадок, або вони просто в списках зниклих безвісти. Зараз на тому сайті є дані ще однієї дівчини. Його останній проект, він і досі її обробляє. Їй здається, що у них романтика й нічого більше. Це ще не зайшло надто далеко.

— Хто це? — питаю я, але вже знаю відповідь.

— Це Роуз, — каже вона.

32

Ми у Лео вдома. Коли Ашира розповіла нам про те, що дізналася, почав падати дощ — не краплі, а цілі скибки, які просочили нас наскрізь. Поки друзі Аарона розбрідалися маленькими купками, ми стояли там, у полоні невизначеності, і вода проникала нам у кожну пору. Куди треба йти, коли дізнаєшся про щось значне, руйнівне? Як можна змусити себе пережити секунду і ще секунду і не втратити зв’язку з реальністю?

Тоді, стоячи під тим дощем, ми й самі не знали. І тепер, діставшись квартири Лео, я не знаю теж. Ми можемо лише реагувати на подразнення, і перше, про що подумав Лео, — його мама досі сидить у замкнутий кімнаті. Ми зробили те єдине, що спало нам на думку, — ми повернулися, щоб їй допомогти.

Здається, ми йшли туди цілу вічність, і останній етап — підйом на скрипучому старому ліфті — був найдовшим. Коли ми підходимо до дверей квартири, моє серце бухає потужним басом. Я боюся найгіршого, точніше, я його очікую. Мене не відпускає відчуття того, що хтось тільки-но зірвав із мене останню пару рожевих окулярів, що їх лишив мені наостанок світ мого дитинства. Світ, де сонце завжди сяяло, а небо завжди було блакитним, а тепер — тепер мені лишилися тільки бруд і сірість, й усвідомлення того, що погане стається не тільки десь там удалині, але з людьми, яких я знаю, з людьми, яких я люблю. Зі мною.

І це жахливо.

Підійшовши до дверей, ми бачимо, що вони відчинені — мабуть, Аарон був надто обдовбаний, щоб хвилюватися за те, замкнені вони чи ні. На мить порив вітру притискає їх до стіни коридору, а потім грюкає ними так, що вони затріскуються перед нашими носами.

Лео відмикає їх, оглядаючи коридор. Усередині темно, дуже тихо, хоч хтось і залишив працювати телевізор у вітальні. Принаймні Аарона немає.

— Мам, — гукає Лео, заходячи всередину. — Мам?

— Лео? — одразу відповідає вона, смикаючи двері спальні, поки Лео біжить до них.

— Чекай!

Вона починає плакати по інший бік дверей, поки Лео возиться з замком, кілька разів намагаючись його відімкнути, хоча ключа залишили в отворі і його треба було тільки повернути, але навіть прості речі стають складними, коли руки тремтять.

Тієї миті, коли ключ нарешті піддається, мама Лео обіймає його, і він теж оповиває її руками.

— Я собі місця не знаходила! — вимовляє вона між схлипами. — Де ти був, що ти робив? Що він робив?

— Нічого, мам, — намагається заспокоїти її Лео. — Нічого. Він просто базікав. Просто понти, він нічого не зробив, усе гаразд.

— Він не хотів мене слухати, і коли я не замовкла, як він хотів, він ударив мене і замкнув тут. Я так злякалася, — вона зводить очі на Лео, бере в руки його обличчя. — Йому більше не можна тут лишатися, Лео. Він мій син, і я поклялася любити його від самого народження, але я не можу стримати обіцянку, бо я боюся його і боюся за тебе. Ми не зможемо жити тут, якщо тут буде він. Знаю, він твій брат, але…

— Знаю, мам, — киває Лео. — Треба звідси вибиратися. Збери якісь речі та їдь до тітки Хлої, добре? На пару днів.

– І ти теж, — каже вона. — Поїхали зі мною. Я хочу принаймні знати, що ти в безпеці.

— Я залишуся з Редлі. — Лео дивиться на мене, і я киваю. — У нас же завтра репетиція, так? От я і залишуся. І за ці два дні спробуємо зрозуміти, що нам далі робити. Що, як нам пощастить вмовити Аарона не зв’язуватися з цими людьми і не вживати? Бо пам’ятаєш, яким він був, мам? Як він подорослішав, коли тато помер, і годинами сидів і клеїв моделі літаків, пам’ятаєш?

— Я пам’ятаю.

— Має ж бути спосіб його повернути, — каже Лео. — Щоб він знову став таким, як був у дитинстві. Треба просто збагнути як. Іди збирайся, мам, телефонуй тьоті Хлої, скажи, що їдеш.

— Ти хороший син, Лео, — каже вона, цілуючи його в щоку. — Усе буде гаразд, ти будеш із Редлі? — вона дивиться на мене, потім на Аширу. — У безпеці?

— З ним усе буде добре, — каже Аш. — Обіцяю.

І чомусь це заспокоює його маму.

— Чорт, — каже Лео, обхопивши голову руками, коли вона виходить із кімнати, із усіх нас ніби водночас виходять сили, ми зриваємося у прірву нерозуміння під назвою «Як це сталося».

— Що взагалі відбувається?

— Цього разу єдиний вихід — піти в поліцію, Аш. Розповісти їм те, що ти з’ясувала. У тебе є докази. Вони тобі повірять.

— Ні, — каже Аш, і вперше, відколи вона приєдналася до нас під мостом, я бачу, що ці нові знання переїхали її навпіл, забравши кращу частину з собою, викачавши всю палітру кольорів, які робили її тим, ким вона була, і тепер я дивлюся на майже однотонну дівчину. — Якщо я зможу зарядити телефон Ней і розблокувати його, то зможу дізнатися, хто такий містер М!сяць. І тоді я зможу його дістати. Я хочу це зробити. Я хочу, щоб він та решта… вилупків знали, що це я їх прикінчила.

— Аширо, — обережно починаю я, — ти ж не збираєшся їх убивати…

— Ні, не вбивати, я не жорстока. У мене є краща ідея, — каже вона. — Набагато. Краща. Я залишу від його життя самі руїни, а потім змушу його в них жити.

— Здається, готова, — мама Лео виходить якраз тоді, коли двері квартири відчиняє Аарон. Якщо до того він мав поганий вигляд, то тепер він у сто разів гірший. Мені подобається думати, що в мені є щось від дітей вулиць, щось круте, що, живучи в Лондоні, я знаю, що таке справжнє життя, але я ніколи не бачила, щоб наркотики тримали людину так сильно, ніби якийсь кулак стискає їй ребра і вся кров і нутрощі перетікають в обличчя.

— Я не дозволяв її випускати. — Аарон хапає Лео за комір кофти, притягаючи його обличчя впритул до свого.

Тут маю вступити я — так мені думається, — сказати йому: «Забери руки від мого друга». Але я цього не роблю, я тільки зіщулююся від його люті, відчуваючи реальність небезпеки. Повітря навколо нього смердить випивкою, димом і чимось іще. Я бачила людей, які нестямилися від люті, бачила людей, яким болить, бачила людей п’яних і людей, що були не при собі від наркотиків. Та коли я дивлюся на Аарона, то бачу, як усе це зливається у водоверті з чимось іще, чимось жахливим. І мені хочеться просто втекти.

Але виходу немає.

— Не можна тримати маму під замком. — Лео щосили намагається вдати, що не хвилюється, — розправляє плечі, висмикує кофту з братової руки. А мені тільки хочеться крикнути: припини, не говори з ним, не рухайся, не дихай, щоб раптом не зачепити розтяжки міни, яка може вибухнути будь-якої миті.

— Аароне, ні. — Голос мами Лео дуже тихий і наляканий.

— Вона наша мама, а не тварина, бро, — каже Лео.

— Усе гаразд, не звертай уваги, — озивається мама Лео.

— Ти вказуєш мені, що робити? — Аарон відводить назад стиснутий кулак, важкий, зціплений. — ТИ ВКАЗУЄШ МЕНІ, ЩО РОБИТИ?

Усе відбувається так швидко, що коли я бачу Лео на лопатках під ногами в Аарона зі скривавленим обличчям, то не одразу розумію, що сталося, то ніби поганий монтаж у фільмі жахів. Оця людина, що застигла на місці від жаху і не підходить до свого друга, — це не я. Я хочу підійти до нього, затулити Лео, але не роблю цього. Я не можу рухатися, не можу дихати.

— Дозволь тобі дещо пояснити, бро. — Аарон дістає пушку з кишені треників, приставляє дуло до чола Лео. — Мені остогидло, що люди кажуть мені, що робити й чого не робити. Мені осточортіли недоумки, які кажуть мені, що робити, а чого ні. Ти мусиш мене поважати, ясно? І вона мусить, і ви обоє робитимете те, що я скажу, бо ви мої раби. І ці покидьки теж, і все це йобане місто — моє. І якщо я захочу нахуй спалити його разом із вами, я зроблю це. І не думайте, що не зроблю, бо я сука зроблю. Зроблю.

— Боже, яка нудота, — каже Ашира.

Я чую її голос, я знаю, який вона має вигляд, але не можу відірвати очей від дула, яке він відводить від Лео і, пошукавши очима, наставляє їй просто в груди.

— Здохнути хочеш, курва? — питає її Аарон. — Ти хто взагалі така?

– Інколи хочу, — з кожним словом Ашира підходить ближче до дула. — Інколи я думаю, що загибель — це простий вихід. Але знаєш що? Тобі так пощастило, що в тебе є родина, яка дбає про тебе, брат, якому на тебе не насрати. Якби моя молодша сестра була тут і була ціла й при тямі, і в мене був шанс вчинити інакше, як-от у тебе, то в останню трясця чергу я б намагалася залякати її до смерті грьобаним сука пістолетом, виродку.

Вона підходить ще на крок, і тут коліна в мене підкошуються, і я падаю на підлогу, і від мого тіла лишаються тільки погляд, страхом прикутий до дула.

— Аш, — я намагаюся прошепотіти її ім’я, але нічого не виходить.

— Мабуть, тобі дуже страшно, — каже Ашира, і хоча куля тепер дивиться просто на неї, голос її звучить м’яко й навіть ніжно. — Напевне. Бо тільки тому, кому дуже страшно й самотньо, може видатися, що повага важить більше, ніж любов родини й життя брата. І знаєш, я можу це зрозуміти. Як воно — вгрузнути в таке лайно. Я сама в лайні. Але все ж лишається вибір. Жити чи померти. Убити чи любити. Тож якщо тобі треба натиснути на гачок, щоб почуватися чоловіком, то давай, уперед. Знову сядеш, цього разу назавжди, можливо, це єдине місце, де ти можеш почуватися кимось. Давай, розмаж мої мізки по шпалерах, якщо тобі від цього полегшає. Мені взагалі пофіг.

Попри все, що я, як мені здавалося, дізналася про Аширу, відтоді як вона розповіла, що хакнула базу записів із дорожніх камер, я до пуття не була знайома з нею аж до цієї миті, коли мені раптом у всій повноті відкрився безмежний і темний океан смутку, в якому їй щодня доводиться борсатися самій. Такий невгамовний, такий справжній, що от вона дивиться на цього навіженого хлопця з пістолетом у руках і проймається розумінням чи навіть надією.

Аарон не рухається, одну, дві, три, чотири, п’ять, шість секунд. Коли минає десять секунд, він, не опускаючи зброї, виходить з квартири, грюкнувши за собою дверима.

33

Сонце досить високо в небі, щоб пробитися крізь тонкі шпарини між моїми фіранками й, засліпивши, розбудити мене. Дуже-дуже повільно я розплющую очі, роз’єднуючи сплутані вії. Телефон каже, що вже майже полудень, то чого ж моє тіло таке важке й сонне? Чому воно так болить, ніби мене побили зсередини? Коли з підлоги до мене долинає звук дихання, кожна мить учорашнього дня проноситься перед моїми очима. Перекотившись на край ліжка, бачу Лео, він і досі у світі сновидінь — лежить із заплющеними очима в спальному мішку, наче дитинча. Ашира сидить, випроставши ноги перед собою та втупившись у монітор, — між бровами глибока зморшка. Коли я засинала, вона сиділа точнісінько так само. Можливо, вона взагалі не лягала.

Нам не обов’язково було ночувати разом. Лео міг поїхати зі своєю бідною заплаканою мамою до тітки Хлої, а Ашира могла піти додому, до батьків. Але коли настав час прощатися, нам не хотілося розлучатися. Разом нам було спокійніше, от і все. Ми не говорили про те, що зробив Аарон, не говорили про те, що зробила Ашира. Ми просто хотіли бути разом. Найпростіше було зібратися в мене, тут ми могли зробити те, що мусили.

Та навіть так ми відчували присутність відсутніх. Присутність Наомі, яка запанікувала би, побачивши свою старшу сестру в моїй спальні, та Роуз. Минуло більше двадцяти чотирьох годин, а я не уявляла, що відбувалося з нею протягом кожної з них, і це так дивно і так відрізняється від того, до чого я звикла, що мені здається, ніби вона полетіла на Місяць.

Спостерігаючи, як підіймаються та опускаються груди Лео, я думаю про те, чим зараз займається Роуз. Протягом минулого року, майже щодня, я вже за кілька секунд після пробудження знала, що саме вона зараз робить. Але сьогодні її тут немає. Так багато всього сталося, так багато настільки ж важливого для неї, як і для кожного з нас. Вона не тут, і, можливо… вона з ним. Можливо, саме в цю мить він використовує її, і ця думка мене вбиває. Аш сказала, що вони ще не на тій стадії, але Аш одержима думкою знищити тих виродків. Що, як вона помиляється?

Телефон Лео лежить поряд із ним на підлозі, його край стирчить із-під спального мішка. Зводжу очі на Аширу — та досі вдивляється у свій монітор. Лео перевертається на інший бік, спиною до мене. Мить повагавшись, дістаю його телефон, кручу в руці. Я не знаю пароля, але бачу сповіщення на екрані. Хто б сумнівався — п’ять повідомлень від Роуз. Я бачу не все, а лише уривки.

Привіт, лузере, що робив учора, все гаразд? Я була…

Лео, ти де, мені справді треба обговорити з тобою одну…

Щось я нічого сьогодні не розумію. Справді не знаю, як…

Чому ти не відповідаєш? У нас якісь проблеми?

Лео, що за фігня? З тобою все гаразд? Де ти?

— Можливо, пароль — його день народження, — шепоче Ашира, і я кидаю телефон на підлогу, запихаючи його на місце. Коли я зводжу погляд на неї, вона посміхається кутиком рота. — Якщо хочеш залізти в його телефон.

— Я не хочу залазити в його телефон, — кажу я. — На секунду переплутала зі своїм, я ще сонна.

— Роуз виклала на всі свої сторінки допис про те, що між вами все гаразд, з проханням відчепитися від тебе.

— Справді? — Я радію, сідаючи в ліжку. — Як тобі здається, з нею все гаразд? Не здається, ніби вона… ну типу… ну знаєш?

— Наскільки я знаю, ні, — каже Аш. — Цей чувак добре зашифрувався, я не можу його вирахувати. Сподіваюся, що сьогодні заряджу телефон Ней і пошукаю, чи є там щось.

— Аш… а що, як Роуз у небезпеці через те, що ми не звертаємося в поліцію?

— Ні, вчора ввечері він написав на тому таємному сайті, що вони ще просто цілуються і тримаються за руку, що він хоче показати їй, яка вона для нього особлива. Він сказав, що ще тиждень такого поводження, і вона їстиме в нього з рук. Він сказав, що тоді і дотисне її. Налаштував посилання на відео, і все таке.

— О Господи. — Затуляю рота руками, гірка кислота підступає до горла. Усе це насправді, усе це відбувається, але відчуття такі, ніби я потрапила в останні п’ятнадцять хвилин фільму жахів і не можу вирватися, а епізод повторюється й повторюється по колу. — О Боже, Аш…

— Слухай, не хвилюйся. — Вона швидко посміхається, і посмішка майже тане, перш ніж я встигаю її помітити. — До того часу я вже його знайду.

— А що ти, до речі, робиш? Ти взагалі спала?

— Я не зможу спокійно спати, поки не закінчу цю справу, — каже вона, дивлячись на мене. — Ну так, притулила голову ненадовго, я ж не хочу злетіти з котушок. Але треба приділити цьому якомога більше часу, якщо я хочу його відслідкувати. Мені потрібна його електронна адреса, хмарне сховище, потрібно все-все-все.

— Ти ж розумієш, що це незаконно?

— Ясна річ. — Ашира підіймає підборіддя. — А ти боїшся порушити закон?

Це виклик. У її темних очах я бачу, що моя відповідь вплине на її думку про мене.

— Ні, — кажу я дуже обережно й помірковано. — Але я боюся, що тебе піймають, а він безкарно втече.

Губи Ашири розпливаються в небезпечну посмішку.

— Цього не станеться, Редлі, — запевняє вона мене. — От ти, ти геніально граєш на барабанах, ти не сумніваєшся, що в тебе добре виходить, ти просто знаєш, хто ти. Так і у мене з оцим усім. Я в цьому профі.

— Знаю, — повертаю їй посмішку. — Я просто намагаюся сказати, що, якщо ми підемо до поліції сьогодні, поговоримо з ними сьогодні, вони знайдуть людей, які можуть усе це зробити й зловити його. Це не обов’язково маємо бути ми. Не обов’язково маєш бути ти.

— Обов’язково, — каже Ашира. — Це маю бути я.

— Що ти маєш?

Поки ми говоримо, Лео підіймається і тре очі руками.

— Це я маю його дістати. Саме я зроблю так, щоб йому було страшно, щоб він почувався як у пастці, не міг контролювати свого життя, не бачив виходу. Я хочу помститися. Мій план безпрограшний. Але щоб він спрацював, мені потрібні ви двоє. Якщо ви з ним не погоджуєтеся, якщо не зможете тримати язика за зубами хоча б кілька днів, тоді нічого не вийде. Але якщо ви повірите мені, якщо дозволите мені зробити свою справу, то ми скоро дізнаємося, хто він, і змусимо покидька за все заплатити. Дорого заплатити. Але для того, щоб усе склалося, треба, щоб Роуз нічого не знала.

— Ти що, знущаєшся з мене? — Лео хитає головою. — Ми не можемо використовувати Роуз як приманку.

— А ми цього й не робимо, ми просто хочемо бути певні, що ця мерзота не закриє лазівок, через які я можу її дістати. Якщо ми його сполохаємо, то саме так він і вчинить або ж утече і з’явиться знову під новим прізвиськом, і скільки тоді дівчат постраждає? Дуже важливо, щоб він не знав, наскільки близько ми підібралися. — Ашира закриває комп’ютер, показуючи серйозність своїх намірів. — Я розумію, вам хочеться поговорити, мені теж. Хочеться піти до Джекі й тата і все їм розповісти. Але поки що не можна. Ми не можемо допустити, щоб він щось про нас дізнався, доки він не буде в нас у руках.

— А не можна розповісти Роуз і пояснити, чому їй не треба нікому розповідати?

— Ні. — Ашира примружує очі на мене. — Дивись, коли тобі здається, що ти в когось закохалася, у когось, хто сказав тобі тримати стосунки в секреті, бо світ їх не схвалить, то ти припускаєш, що тобі розповідатимуть погані речі про цю людину, щоб вас розсварити, так? Якби йшлося про вас із Роуз і хтось сказав тобі, що ти не можеш бачитися з Роуз, що б ти зробила?

— Але мені гидко брехати їй, — кажу я. — Бо зрештою вона про це дізнається, і що тоді? І що, як у нас була можливість уберегти її від чогось дійсно жахливого, а тепер уже пізно?

— Вона ж навіть не говорить із тобою, можливо, ти навіть різниці не помітиш.

— Вона говорить зі мною. — Лео дістає телефон і показує нове повідомлення від Роуз. — Що мені їй сказати?

— Розкажи їй майже всю правду про вчора. Просто не кажи, що там була я і не розповідай, що я з’ясувала.

Лео киває та розблоковує телефон, і коли я бачу, як його рот розпливається в посмішці від її повідомлень, то знову валюся на ліжко.

Усе якесь ненормальне. Якесь небезпечне. Якесь недоладне, ніби пазл, який розібрали і зібрали неправильно. Не знаю, чому я дивуюся. Зрештою, це і є життя.

34

У школі завжди дуже дивно, коли немає уроків і людей, а особливо в неділю, коли видається, що вона нашорошилася, прокинулася й чекає, коли життя та енергія знов увіллються крізь двері вранці.

Хоча, можливо, мені насправді подобається бути тут саме тоді, коли я не мушу.

Мені подобаються коридори, темні та порожні, тихі та сповнені тіней класні кімнати. Лише коли тут нікого немає, можна почути таємні звуки, що зазвичай губляться у галасі юрми. Скрип і скиглення підошов, відлуння зачинених із гуркотом дверей, шепіт старовинної системи опалювання — принаймні мені здається, що це вона так шурхотить.

Є щось таке в цьому місці, коли тут порожньо. Воно припиняє бути місцем, де минають збіса нудні години твого життя, і перетворюється на знімальний майданчик.

Але не сьогодні. Не знаю, як переживу наступні дві години.

Я глибоко вдихаю та проходжу крізь подвійні двері, що ведуть до шкільного вестибюля, пригадуючи слова Ашири.

— Якщо ти приймаєш цей план, тобі доведеться його дотримуватися. У присутності Роуз поводься як завжди, добре? За всяку ціну. Буде складно, але воно того варте.

Складно — не те слово.

Роуз уже там, стоїть на сцені біля стійки мікрофона, проганяє кожен трек, поки Сміт з дітьми з театрального гуртка налаштовують світло. Вони на галереї — це такий балкончик уздовж зали, де знаходяться пульти для налаштування звуку, зображення та світла. Я йду центральним проходом, уздовж якого в очікуванні концерту з обох боків стоять стільці. Я проходжу половину, як світло гасне. Коли Роуз мене помічає, її посмішка тьмяніє, сходить з обличчя. Вона вставляє мікрофон назад у стійку, потім спускається зі сцени.

— Редлі, підійди на хвилинку.

Я дивлюся на містера Сміта, він махає мені, я махаю у відповідь, розвертаючись, щоб підійти до нього. Мені спадає на думку, що я хотіла б розповісти все йому, що, можливо, якби я з ним поділилася, він зняв би тягар тривоги з моїх плечей і з усім розібрався б. Я хочу, щоб за це відповідав хтось інший, бо я вже не можу. Я хочу піти додому, лягти в ліжко й лежати, поки все це не мине.

– Іди сюди, поглянь, який крутий вигляд сцена має звідси, — каже містер Сміт, посміхаючись, коли я виходжу на галерею. Він має рацію. Він умовив студію оренди професійної аудіо-візуальної апаратури позичити нам купу обладнання, і це дивовижно гарно. Освітлювальні прилади точно як на великих концертних майданчиках, а просто за моєю барабанною установкою — екран завширшки зі сцену, і ще кілька дисплеїв у глядацькій залі. Планується, що це буде мультиплатформна подія, з відео та дитячими фотографіями Наомі, які її тато старанно зібрав і скинув для нас на флешку. Її висловлювання, тексти пісень — усе це в поєднанні з нашою музикою. Цей концерт задумувався як ідеальний спосіб привернути увагу до зниклої дівчинки. Але тепер мені здається, що це буде щось на кшталт молитви про те, щоб дівчина, яку ми любимо, прокинулася.

— Це прекрасно, — кажу містеру Сміту. — Я настільки зосередилася на групі, що решта пройшло повз мене, але це дуже круто. Дякую, сер.

Містер Сміт широко посміхається.

— Як би мені не хотілося привласнити цю вдячність, це все Емілі та її команда начаклували.

Емілі, та Емілі, яку ми не взяли до групи, гордо мені посміхається. Я знаю, що я маю ідіотський вигляд, коли помічаю її там, за пультом.

Я геть не очікувала побачити її тут.

— То це ти все дістала?

— Ну не дивуйся так, — посміхається вона.

— Та ні… я не це мала на увазі… Я думала, то театральний гурток дістав.

— А я і є театральний гурток. Ну принаймні його частинка. Я запитала містера Сміта, чи можу допомогти з концертом, щоби потім додати його до резюме, а ще я просто хотіла…

— Неймовірно, — повертаюся до сцени з думкою про те, що Емілі, здається, трохи фліртує зі мною. — І тобі буде видно все на екранах у залі?

— Так, і навіть більше, — каже Емілі. — Ми перемикатимемося між прямими включеннями зі сцени й відео та світлинами Наомі. Сльозливо буде, капець… ой, чорт, вибач. Буде неймовірно зворушливо. Як вона там, до речі?

— Ще нема новин, а це — надзвичайно, — нахвалюю її. — Справді. А як ти знаєш, що на концерті все піде як треба?

— Ну, крім мене до завтра тут нікого не буде. Сьогодні ввечері я порепетирую разом із вами, а потім заново підготую все до початку.

— Можна тебе сфотографувати? — питаю я, і Емілі розпливається в посмішці. — Для нашого «Тумблера».

— Звісно.

– Іди сюди, щоб усю техніку було видно, — кажу я, і вона підходить і трохи нахиляється вперед, зазираючи мені у вічі, поки я налаштовую фокус.

— Шкода вас переривати, але Лео та Лекредж уже на сцені.

Від голосу містера Сміта я аж підстрибую, на якусь мить я зовсім забула, що він там.

— Мабуть, краще піти до них і перевірити звук?

— Звісно! Побачимось, Емілі.

— Побачимося, Редлі, — кричить вона мені навздогін, коли я спускаюся сходами, розуміючи, що містер Сміт іде за мною.

— Редлі!

— Що, сер? — Зупиняюся на розгалуженні сходів.

— Я не міг не помітити синця на твоєму обличчі, сподіваюся, це не хтось із учнів? Не через те відео Роуз?

— А, ні, — торкаюся пальцем щоки. — Ні, то… взагалі це моя молодша сестра. Стрибнула мені на руки, я втратила рівновагу і забилася об куточок журнального столика. Могло бути й гірше.

Не знаю, звідки взялася та історія — вона просто була в моїй голові, і я невимушено розповідаю її, бо незважаючи на те, що зробила моя мама, мені все ж хочеться захистити її, свою сестру, свій дім від чужих поглядів, навіть від містера Сміта.

— Як скажеш. — Він посміхається, але не зводить очей з моїх синців, і я знаю, що він вагається: вірити чи ні. — Як там ситуація в Наомі? Які новини?

— Завтра її спробують розбудити, — кажу я, відчуваючи напад тривоги від неясної розв’язки. — Ну, принаймні збираються. Завтра її день народження, тож… сподіваюся, з нею все буде гаразд. Буде круто дізнатися, що вона прокинулася, коли ми виступали. Тоді все це матиме сенс.

— Так, звісно. Думаю, я зазирну до неї сьогодні, поговорю з батьками і розповім їм про завтра. — Він стоїть на одну сходинку нижче, ніж я. — Я просто хотів запитати, перш ніж ми підемо туди… Ти як, тримаєшся? Ну тобто, я знаю, що ви з Роуз дуже близькі друзі, мабуть, ти важко переживаєш ту сварку. Якщо тобі треба буде з кимось поговорити, чимось поділитися, завжди можеш прийти до мене, чуєш?

— Дякую, сер, — кажу я. На частку секунди мені здається, що я зараз усе йому розповім, але потім я згадую Аш, її погляд, її тиху рішучість і розумію, що мушу покластися на неї. Ні, не так. Я не мушу. Я хочу. — Все гаразд.

— Не питання, Редлі, — посміхається він. — Я завжди до твоїх послуг.

За мить я вже вилажу на сцену та сідаю на свій стільчик за барабанами.

— Готова?

Киваю Лео.

— Так, просто треба розігрітися, — кажу я й киваю Лекреджу, який награє кілька тактів рифу, поки я налаштовуюся.

Роуз стоїть біля мікрофона, просто переді мною, читає, опустивши голову, перелік пісень, пристукуючи ногою в такт моїм барабанам. І одного цього мені достатньо, щоб зрадіти, просякнутися музикою і синхронізуватися з ритмом.

Попереду нас чекає кілька нудних хвилин перевірки звуку, налаштовування рівнів, виведення загального звучання на підсилювачі та мені в навушники, але, сидячи там і займаючись цим, я відчуваю, що мені вже так хочеться почати, аж терпець уривається. Я не можу дочекатися, бо просто зараз мені кортить гамселити по цих барабанах, аж поки я чи вони не почнуть стікати кров’ю.

— Слухай, оце ти всмалила, — каже Лео через кілька секунд після останньої пісні, і мені подобається, як сяють його очі і як широко він посміхається, і на одну секунду те, що було колись, стирає те, що є тепер. Роуз проходить повз нього з посмішкою, висне в нього на шиї та цілує в щоку.

— Вау, це круто, круто ж ми зіграли? — Вона дивиться на мене, і кілька секунд її обличчя радісне й відкрите, поки вона не згадує, що тепер не знає, як ставитися до мене, і не відводить очей. — І ти теж круто грав, Лекредже. На висоті.

Лекредж, який сидить навколішках і збирає речі, посміхається.

— Дякую, — каже він. — По мене приїде тато, піду почекаю на нього на вулиці. Побачимося завтра.

Ми втрьох спостерігаємо за тим, як він іде, і вибухаємо сміхом.

— Цей хлопець просто айсберг в океані, — хихоче Роуз. — Нічим його не пробереш.

— Він старається, дійсно. — Лео посміхаться мені. — Це було круто, народ, було дуже кльово зіграти сьогодні всі пісні з двома найближчими друзями і не налажати в жодній ноті. Нереально. І я знаю, що між вами двома трапилася якась фігня, і то було дивно, але ж… це ж ми, правда? Ми ж сильніші за це?

Роуз посміхається.

— Так, це справді було дуже добре, — каже вона, посміхаючись кутиком рота. — Але мені час іти, є одна справа…

— О, а я думав, ми зможемо десь посидіти, схавати піци, бо потім мені через увесь Лондон пхатися до тітки — треба маму навідати.

— Не можу, справи, — каже вона, знизуючи плечима.

— Які справи? — питаю я, перш ніж усвідомлюю, що якраз мені, якраз тепер, якраз оцього питати й не слід. Її слабка посмішка зникає.

— Тебе це не стосується. До завтра.

— Чекай! — гукає Лео.

Я відводжу погляд, але мені чутно, що вони кажуть.

— Роуз, слухай, можеш не розповідати мені, з ким зустрічаєшся, але мені треба дещо тобі сказати.

— Що? — зітхає Роуз.

— Ти найчарівніша дівчина з усіх, кого я знаю, — каже Лео. — Мені ніколи не вистачало сміливості зізнатися в цьому, але тепер ти віддаляєшся від мене і я мушу, бо, можливо, іншого шансу в мене не буде. Для мене ти більше, ніж друг, і якщо ти передумаєш щодо того хлопця, то просто знай… Знай, що я добре до тебе ставитимуся. Я дбатиму про тебе.

Обережно повертаючись, щоб вони не помітили, що я підглядаю, я спостерігаю за тим, як Роуз довго дивиться Лео у вічі, а потім проводить рукою по його щоці. Я бачу, як вона стає навшпиньки та цілує його в щоку, а потім іде, помахавши, перш ніж прочинити двері.

— Чому тепер? — питаю в нього. — Нащо казати їй усе це тепер?

Я очікувала, що відчую біль та ревнощі, але натомість його зізнання викликає в мене… захоплення. Для такого потрібна сміливість.

— Бо це правда, — визнає Лео. — Якщо є хоч найменший шанс, що це змусить подумати її двічі, перш ніж зустрічатися з тим виродком, я готовий виставити себе дурнем. Якщо вона мене відштовхне, життю кінець. Але якщо це забезпечить їй п’ять хвилин безпеки, то воно того варте.

35

Заходячи до будинку, застигаю від давно забутого запаху домашньої їжі. Зазираю досередини й повертаюся в дитинство. Є щось таке в густих сутінках, у жовтому електричному світлі за фіранками, у запаху традиційної недільної печені, від чого мені стає не сумно й не радісно, від чого я, натомість, гублюся у згадках про те, якою була наша родина колись. Коли вона нагадувала цей запах — знайомий і теплий.

— Ти вдома! — Тато прочиняє двері кухні, і я бачу, що він накрив стіл на чотирьох — посередині сіль, перець і велика банка кетчупу, бо Ґрейсі нічого не їсть без нього. — Вирішив приготувати вечерю до твого повернення, бо вчора ми майже не бачилися.

— Чудово, — кажу я, вішаючи куртку на краєчок перила. Звісно, нічого не чудово, бо я думаю про те, як втомилася, про те, що обличчя й досі болить, про те, як я хочу поговорити з Аш і дізнатися, чи вдалося їй щось з’ясувати і що саме, про те, що треба написати Лео й запитати, чи справді Аарон пішов геть, і про те, що ця вечеря перетвориться на пекло зі смаженою картоплею.

— Редлі! — Ґрейсі гупає сходами вниз і застрибує мені в руки з такою силою, що я хитаюся.

— Малеча! — цілую її солоденьку щічку. — Бачу, в тебе був хороший день? Їла солодку вату?

Рот Ґрейсі застигає здивованим «О».

— Так, а звідки ти знаєш? Ми ходили в зоопарк! — Вона настільки ж здивована моєю здогадкою, наскільки я — новинами. Дивлюся на тата, він злегка знизує плечима. Треба сказати, що ніхто не переходить від родинного апокаліпсису до вдавання, що все в шоколаді, так легко, як мої батьки.

– Ґрейсі, піди розбуди маму, — каже він, і моя сестричка збігає нагору з таким самим ентузіазмом, з яким спускалася до мене.

— Похід у зоопарк, тату? — Іду за ним на кухню, де він ріже курку.

— Слухай, я просто хочу повернути нам нормальне життя. Заради Ґрейсі. Заради мами, заради всіх. Тому я приготував вечерю. Добре, правда ж? Як раніше.

— Але тепер — не раніше.

Багато годин я майже не згадувала про синець і поріз на щоці, але зараз, коли я згадую про нього, він раптом починає пульсувати.

— Від того, що ти вдаватимеш, що в нас щаслива родина, мама не перестане мене ненавидіти, не кине пити. Це не виправить того, що в тебе є коханка, правда ж?

— Я знаю. — Тато раптом повертається до мене, притишуючи голос. — Але ж треба з чогось починати. Дай мені шанс, сонечку. Я стараюся.

— Добре, — кажу я. — Чим тобі допомогти?

— Наллєш води в склянки?

Коли я дістаю з буфета склянки, Ґрейсі приводить маму.

— Редлі вдома! — каже Ґрейсі, коли мама не дивиться на мене.

Вона сідає за стіл, як і Ґрейсі, яка стукає по стільцю поряд із собою, щоб я сіла на нього.

— Як ваша генеральна репетиція? — питає мама. Її очі не зустрічаються з моїми, але принаймні голос не такий жорсткий і холодний. Усе, чого я хочу, це щоб між нами все було гаразд, так, як було тоді, коли вона була моєю мамою, а я — її маленькою дівчинкою. Я не хочу шукати в собі сили пробачити її, не хочу, щоб вона пробачала мене за те, хто я є. Я просто хочу, щоб ми знову були нами, і мені дуже болить, сильніше, ніж обличчя.

— Добре, — кажу я. — Справді добре.

— Я запитав у мами, чи є в нас квитки, і вона сказала, що немає, тож я вирішив, що ми купимо їх на вході, так, Ґрейсі? Ми ж маємо послухати, як Редлі викаблучується? — Стоячи біля плити, тато розтягає рукавичку для гарячого і вдає, що грає на електрогітарі.

— То ви прийдете? — досі я навіть не усвідомлювала, як мені гірко від того, що вони не збираються приходити.

— Ще б пак, прийдемо! — каже тато. — Ми такого не пропустимо, так, люба?

— Звісно, ні, — каже мама, і цього разу вона дивиться мені в обличчя, і я опускаю очі від того, як уважно вона вивчає мій синець.

Тато приносить тарілки, повні гарячої їжі, з якої здіймається пара.

— Яка смакота, — каже мама. Не схоже, щоб вона дійсно так думала.

Ґрейсі теревенить протягом усієї вечері, детально розповідаючи про те, що бачила в зоопарку. Їжа смачна, гаряча, домашня. Мені так хотілося овочів, а я цього навіть не розуміла. Вікно кухні запотіло, і ненадовго тут стає так затишно й безпечно, що можна навіть забути, що все погано.

Можна було б, якби не той факт, що мама заледве торкається їжі, що вона совається, нервується й постійно дивиться на двері.

— Зараз повернуся, — каже вона, коли тато забирає тарілки.

— Ще є пудинг, — кричить навздогін батько, — з карамельною ірискою!

— Зараз повернуся! — повторює вона, цього разу її голос долинає згори.

— Тепер усе добре, Редлі, — каже Ґрейсі, раптом торкаючись моєї щоки. — Усе гаразд.

Дивлюся на тата, але він відвертається.

— Звичайно, мала, — кажу я. — Звісно, усе добре. Поки я поряд, так буде завжди.

Мама не спускається до десерту, тож цього разу я сиджу біля ліжка Ґрейсі, притулившись головою до другого з її улюблених ведмежат, поки вона засинає. Її маленька ручка міцно тримає мою на той випадок, якщо мені заманеться залишити її засинати на самоті.

Коли вона все ж провалюється в сон, мені не хочеться нікуди йти. Адреналін, на якому я трималася, мабуть, виходить, залишаючи по собі тремтіння у м’язах і біль у кістках. Протягом кількох останніх днів я відчула всі можливі емоції, і лише Богові відомо, що буде завтра. Тож зараз, тримаючи за руку свою маленьку сестричку, я хочу просто відпочити, заплющити очі й на якийсь час припинити думати, відчувати, хвилюватися.

— Вона заснула? — мене відволікає шепіт мами.

— Так, — потягаюсь я, сідаючи й ховаючи її ручку під ковдру.

— Тоді йди в своє ліжечко, сонечку, маєш стомлений вигляд.

Вона назвала мене «сонечку», і це звучить як пропозиція миру. Випростуючись, мружуся від яскравого світла на сходах. Вона стоїть там, і я розумію, що їй потрібно щось іще. Тож я чекаю.

— Мені дуже шкода, — нарешті каже вона. — За те, що я з тобою зробила. Це було неприпустимо.

— Усе гаразд, — кажу я. — Не важливо.

— Ні, важливо, люба. — Вона підходить на крок ближче. — Я твоя мама. Я не повинна ніколи підіймати на тебе руку. Я мушу захищати тебе, але я… була сама не своя.

— Гаразд.

Негусто, але достатньо. Це найкращий початок, який я можу вигадати, на який я могла сподіватися, і мені хочеться заснути зі звуком тих слів у голові.

— Добраніч, мам.

— Але, можливо, це було і на краще, — додає вона, і мені не подобається ця надія в її голосі. — Ну, я про те, що тато вдома і все вже значно краще. Я не знала, як повернути його сюди, але… тепер він тут.

Моя спальня лише за кілька кроків, там ліжко, там кількагодинне забуття. І Господи Боже мій, ніколи ще це не було мені так потрібно. Але я не можу просто кивнути і сказати: «Так, це на краще». Я просто не можу.

— Мам, ми ще нічого не полагодили, ти ж розумієш? — Я мушу це сказати. — Фальшиве «добре» — ще не добре.

— Ні, звісно, не за один вечір, але це принаймні початок.

— Ні, це не початок, — кажу я їй якомога делікатніше. — Те, що тато вдома, це добре, це чудово, але це не панацея. Тато любить нас… але він не може нас врятувати. Я думала, що може, але — ні. Він повернувся не назавжди, не тому, що захотів. Він повернувся, бо дуже нас любить і почувається винним за те, що все розвалилося, коли він пішов. Але тато не виправить того, що ти не можеш висидіти за вечерею, не вислизнувши за випивкою, і того, що я лесбійка, а ти ненавидиш мене за це.

Обхопивши себе руками, чекаю, що зараз вона зірветься на крик, що вона звинувачуватиме мене, критикуватиме чи, можливо, навіть знову вдарить, але ні. На мить вона застигає, а потім киває.

— Я знаю, — каже вона. — Але зараз у мене немає сил, Редлі.

Уперше в житті вона називає мене іменем, яке я сама собі обрала, і це, можливо, наймиліший вчинок, найкращий вияв її любові до мене.

— Я знаю. — Дуже-дуже повільно, украй обережно, я обхоплюю її руками та обіймаю. Коли вона кладе підборіддя мені на плече, я почуваюся так, ніби знімки мого дитинства облітають падолистом старовинних фотографій. Мама виявляється маленькою, худенькою, низенькою — ми схожі більше, ніж мені здавалося. Увесь цей час я росла, а вона старішала, і якимось чином, лише тепер, на майданчику сходів, у світлі електричних ламп, наші шляхи перетнулися.

— Я знаю, що в тебе немає сил, — кажу я. — Але, думаю, вони є у мене, мам. Я думаю, я дуже-дуже сильна. Ти не знаєш навіть наскільки. І я можу тобі допомогти.

Вона обіймає мене міцніше, і я заплющую очі, а там сонячне сяйво, і казка на ніч, і поцілунок у розбиту колінку, від якого біль минає.

— Ми допоможемо одна одній, — каже вона. — Але ти не все правильно зрозуміла. Я не ненавиджу тебе, Редлі. Я тебе люблю. Словами не передати, як люблю. І я боюся за тебе, за те, з чим тобі доведеться зіткнутися в цьому світі, який не завжди гостинний до нас. Я боюся, і тому це схоже на ненависть, але можливо тому, що я ненавиджу себе. Але не тебе, ні в якому разі не тебе. Я люблю тебе, моя маленька дівчинка.

І мені цього досить. Більше, ніж досить. Уперше за довгий час я залажу в ліжко, почуваючись удома.

І тут мені телефонує Аш.

— Я залізла в телефон Ней, — каже вона.

– І?

— Все, що нам потрібно, було у «Вотсапі». Якби ми не знайшли її телефон, знадобилося б більше часу, щоб з’ясувати, хто він. Якби вона викинула його, він був би в безпеці, але вона цього не зробила. Мабуть, була в неї якась тінь сумніву, яка змусила заховати телефон там, де, як вона думала, ти його знайдеш. Бо тепер ми знаємо, хто він.

36

— Хто? — затамовую подих. За частку секунду між моїм питанням і відповіддю Аш у моїй голові прокручується безліч різних сценаріїв і розв’язок, і жодна з них не збігається з тією сліпучо-очевидною правдою, яку вона озвучує.

— Це містер Сміт, Редлі, — каже Аш. — Це містер Трясця Його Матері Сміт.

— Не може бути, — шепочу я. — Ні, Аш… цього не може бути. Тому що… це просто неможливо, ти помилилася.

— Пробач, Редлі, але з переписки у «Вотсапі» одразу зрозуміло, хто це. Він говорив про те, щоб звільнитися зі школи раніше, про те, який вигляд вона мала в класі. Але я все перевірила, залізла в його захищену інформацію та знайшла зачіпки, які привели до правди. Він думав, що замів сліди. Парадними дверима була пересічна сторінка на «Фейсбуку», а за нею — багато рівнів. Закриті фейсбучні групи, члени яких публікували фотографіїї викрадених дівчат і обговорювали те, що хотіли б з ними зробити. Форуми. Чати. Я пройшла по його слідах до найнижчого рівня, найглибшого, до підвалу в темній мережі, де знайшла інше його ім’я: містер М!сяць. Це він. Жодних сумнівів. Це він.

Мені відібрало мову, ніби хтось так зарядив мені під дих, що я не можу вдихнути. Тільки не він, я не хочу, щоб то був він, бо це означає… означає, що все, що він казав мені про Ней, і Роуз, і Лео, кожне його слово, все, що він колись робив: цей концерт, наша група — абсолютно все, що мало для мене значення протягом останнього року, — брехня.

Аш говорить, і що далі, то гірше. Я чую, як її голос тремтить, чую лють і страх і шкодую про те, що ми говоримо по телефону. Я б хотіла зараз бути поряд із нею, бо, якби я була там, я б обійняла її й міцно тримала, і сподіваюся, вона б зробила для мене те саме.

— Я знаю, як вона опинилася в ріці, Редлі. Він писав про це на тому тупому сайті, вихвалявся. Вона намагалася втекти від нього, хотіла повернутися додому, а він її побив. Так сильно, що думав, ніби вбив. Це він скинув її в річку. Він тримав її у старій квартирі, менш ніж за кілометр від дому. Протягом усіх тих тижнів вона була його полонянкою.

— О Господи. — Я не знаю, промовляю ті слова вголос чи ні, а свідомість раптом запруджується картинами того, що Ней змушена була пережити. Ні, я навіть думати про це не можу. — Господи, Аш. О Господи, Аш. Ні. Ти впевнена?

— Я впевнена. У мене є всі докази, і я збираюся передати їх поліції, як ти і хотіла. Але перед тим я назавжди зруйную його життя, я розкажу тобі свій план, ти офігієш. Так от, що ми зробимо…

Мій мозок, заморожений шоком, знову запускається хвилею страху.

— Аш, зачекай, він сказав, що збирається до Наомі сьогодні ввечері. І… і він знає, що завтра лікарі мають намір виводити її зі штучної коми.

— А звідки він знає? — питає Аш.

— Я йому сказала.

— Чорт, я мушу бігти.

— Побачимося там, — кажу я. Взуваю кеди, хапаю проїзний. Вибігаю крізь двері, і коли спускаюся в метро, сну вже не лишається анітрошки.

37

Ми не знаємо, скільки він просидів там, витріщаючись на неї. Як не знаємо і того, чому медсестри його пустили, адже в списку його немає. Але такий він є, цей містер Сміт, чарівний, з добре підвішеним язиком. Уродливий і добрий. Коли він дивиться тобі в очі, складається враження, що ти і те, що з тобою сталося, дійсно його цікавить. Він людина, на яку дивляться з повагою. Чоловік, якому довіряють. Найстрашніше чудовисько.

І я теж довіряла йому. Більше, ніж рідному батькові. Дотепер мені ніколи нікого не хотілося скалічити. Сьогодні мені хочеться бити його до напівсмерті.

— Зараз ми йому все висловимо, — ричу я. — Зайдемо і скажемо, що ми знаємо, хто він насправді.

— Ні. — Аш бере мене за руку і стискає її. — Поводитимемося так, ніби нічого не знаємо.

— Чому? — витріщаюся на неї. — Я б його вбила. За те, як він повівся з людьми, яких я люблю. Я розповідала йому різне про себе, Аш. Я думала, для нього це має якесь значення. Мені треба його відгамселити.

Аш кладе мені руки на плечі та змушує подивитися їй у вічі, і коли я нарешті зустрічаюся з нею поглядом, мені краще, я заземляюся й вирівнююся.

— Я знаю, це складно, але мені потрібен час. Час на те, щоб зібрати всі докази. А ще він сидить просто поряд із приладами, які підтримують життя моєї сестри.

Ми стоїмо там, віч-на-віч, ніс-у-ніс, від дотику її рук моє серце б’ється рівніше, ми чекаємо, поки дихання не заспокоюється, поки мої ноги не припиняють тремтіти, і нарешті, без жодних слів, обидві знаємо, що готові з ним зустрітися.

— Добрий вечір, сер, — кажу я, коли ми заходимо.

— О, дівчата, ви сьогодні пізно. — Він забирає свою руку від руки Наомі, і мені хочеться блювонути.

— Ага, і години відвідування давно закінчилися, — каже Аш. — Дивно, як це медсестри вас досі не вигнали.

— Вони поставилися до мене з розумінням.

Ми підходимо і стаємо поряд з Ней, і я думаю про те, що відбувається за тими повіками. Тепер їй дають менше заспокійливого — ось і все, що ми знаємо. Що, як вона чує його голос? Що, як відчуває його дотик, але не може рухатися, не може закричати?

— Усе гаразд, Наомі, — кажу я, беручи її за руку. — Ми з Аш тут. Ми поряд.

— Звідки ви двоє взялися? — утомлена медсестра киває на нас. — Давайте на вихід. У Наомі завтра важливий день, їй треба відпочити.

— Так, на вихід, сер, — вичавлюю з себе посмішку. — У нас завтра теж важливий день. У нас концерт!

— Я не піду, — хитає головою Аш. — Я її сестра. І я знаю, що іншим родичам дозволяли ночувати тут на матрасі. І можливо… ну, ми не знаємо, що буде завтра, правда ж, тож сьогодні я просто хочу побути з нею. Будь ласка. Я не заважатиму. Просто не хочу лишати її саму.

Медсестра стискає губи.

— Я маю зателефонувати вашим батькам і переконатися, що вони не проти.

— Вони не проти, — каже Аш.

— Ну гаразд. — Вона дивиться на мене й містера Сміта. — Але ви двоє, геть.

— Тебе підвезти? — питає містер Сміт на вулиці. Я дивлюся в його добрі очі й мрію видерти їх з його обличчя.

— Я прогуляюся, — кажу я.

— Упевнена? — Він усміхається мило і солодко. Цій посмішці я довіряла надто довго. — На машині безпечніше.

— Не сумніваюся, сер. Але я набагато міцніша, ніж здається. Ніхто не захоче зі мною зв’язуватися.

Він посміюється, сідаючи в машину. Він навіть не уявляє, що це безжалісна правда.

38

Чекаю на Лео біля станції метро «Воксгол», бо йому треба було з пересадкою їхати від тітки Хлої. Потік людей запливає та випливає з дверей, розділяючись лише для того, щоб обійти мене, як швидка вода оминає камінь.

Настав день, до якого ми готувалися тижнями. Єдине, що мало значення протягом цього часу, — концерт, збір коштів. Ми хотіли бути певні, що робимо для неї все можливе. І це була його ідея. І весь цей час, коли він казав нам, що ми можемо змінити ситуацію, що ми можемо допомогти знайти Наомі, він тримав її в себе.

Це така особлива жорстокість.

Є ще одна причина, чому цей день важливий. Ми вирішили зіграти концерт у вересневий понеділок (попри те, що майже будь-який інший день тижня пасував би для цього краще), бо це був день народження Наомі.

Ми робимо цю штуку на день народження кожного з нас і називаємо її «Монтаж». Ми збираємо фото за рік, робимо колаж, вештаємося з наліпками та смайликами і просто робимо щось дурне, дитяче й веселе. Коли я прокинулася сьогодні вранці, було ще темно, нагадування про день народження Наомі вистрибнуло на екрані телефону.

Більше я спати не могла, тільки не коли попереду на мене чекав той страшний день. Можливо, я взагалі більше ніколи не засну.

Тож я зробила «Монтаж» для Наомі. Продивилася фотографії до її минулого дня народження. Я багато місяців їх не переглядала, ту велику купу фотографій. Серійна зйомка того, як вона клеїла дурня в парку, коли ми влаштували наш перший косплей. Тупі фотки зі школи, з кіно, з усіх тих місць, де ми бували разом, не думаючи, що це щось означає. Ми з нею або всі ми разом робили принаймні одну фотку щодня, щодня, поки вона не зникла.

Тож я зробила для неї «Монтаж» і запостила його, як запостила б, якби з нею все було гаразд. І лише чекаючи Лео біля метро, я зрозуміла, що Роуз розблокувала мене в усіх соцмережах, бо її ім’я висвітилося поряд із сердечком під моїм дописом. І я щаслива, бо сьогодні ми всі потрібні одне одному. Просто мені б не хотілося бачити, як темні тіні видовжуться над нею. Зараз вона, мабуть, така щаслива, така особлива, така люблена. І все це вирвуть у неї з м’ясом.

— Привіт, — каже Лео, коли його викидає з рота підземки назовні разом з усіма.

— Привіт. — Ми йдемо в ногу пліч-о-пліч.

— Мені сподобався колаж, який ти зробила для Ней, — каже він.

— Так, дякую. Я згадувала наш останній вечір і думала, що, як ми могли зробити щось, бодай щось…

— Не могли, — каже Лео. — Я згадував його безліч разів. Ми не могли нічого вдіяти. Вона не хотіла, щоб ми дізналися, Редлі. Думаю, нам просто треба змиритися з цим. Якби вона хотіла, щоб ми знали, ми б знали. Так чи інакше. Але знаєш що? Сьогодні ми, ти, я і Аш, розмажемо цього вилупка по стіні.

— Чорт знає, що сьогодні випливе, тому знаєш, що ми зробимо? — кажу я, коли підходимо до школи.

— Що? — питає Роуз, зачиняючи за собою дверцята татової машини й приєднуючись до нас.

Я водночас і щаслива бачити її, і нервуюся до нудоти. Я хочу покінчити з тим, що з нею відбувається, просто зараз, цієї ж миті. І все ж не роблю цього. Я роблю те, що хоче Аш, — ми всі цього хочемо. І невдовзі ми заплатимо за це свою ціну.

— Треба відсвяткувати її день народження, — каже Лео, який, здається, теж не в змозі подивитися на Роуз. — Що б не сталося, коли вони спробують її розбудити, вона на це заслуговує.

Роуз торкається щоки кінчиками пальців, сльози виблискують в її очах.

— Так, — каже вона, повертаючись до мене, просовуючи свою руку крізь мою. — Мені дуже сподобався твій «Монтаж», Редлі.

Коли ми підходимо до школи, я бачу Аш і підкликаю її кивком, але вона хитає головою і, сівши на велик, проноситься повз, не дивлячись нікому у вічі.

— Аш, усе гаразд? — гукає Роуз навздогін. Але та просто їде далі.

— У неї сьогодні важкий день, — кажу я, слідкуючи очима за Аш, коли та зникає в будівлі. За кілька секунд мій телефон дзижчить у кишені і я дістаю його, коли ми повільно заходимо на переклик. Повідомлення від Аш.

Треба поговорити з тобою та Лео. Актова зала, третій урок. Відпросіться. Не беріть Роуз.

Мені не складно прогуляти релігієзнавство, треба просто збрехати про критичні дні, і містер Ґраймз відішле мене з класу, не замислюючись. Кажу йому, що йду до медсестри по парацетамол, але натомість, звичайно, прямую до актової зали. Вона має бути надійно замкнена, щоб цікаві дітлахи не пхали туди носа, а все позичене обладнання лишалося цілим, неушкодженим та готовим до вечірнього концерту. Я не знала, як саме Аш планує потрапити туди, припускаючи, що вона пробереться в комп’ютери, з яких запускатиметься відео, та в мікшерний пульт зовні, але, коли вона бачить, як ми з Лео наближаємося до неї з різних боків, вона киває, щоб ми йшли за нею, що ми і робимо, низкою наближаючись до приймальні. Шкільна секретарка говорить по телефону, витріщаючись у вікно. Користуючись можливістю, Аш пробігає до дверей, що ведуть до сходів галереї та, діставши з кишені ключа, відчиняє їх. Вона зникає за ними, ледь прочиняє двері на маленьку щілинку і жестом кличе нас зайти всередину. Ми чекаємо. Місіс Мінчен кладе слухавку та повертається до монітора комп’ютера. Летять секунди — невдовзі пролунає дзвінок на четвертий урок, і тоді вважатиметься, що ми не відпросилися, а прогуляли.

Тоді місіс Мінчен встає і виходить крізь задні двері до жіночого туалету. Ми двоє біжимо, влітаючи у двері й нагору по сходах. Коли ми опиняємося нагорі, Ашира сидить із ліхтариком у зубах і працює за ноутом, приєднаним до пульта. Мене охоплюють докори сумління, коли я згадую, як Емілі показувала мені мікшерний пульт, як вона ним пишалася. Учора вночі, надсилаючи фотографії Аш, я почувалася погано, і так само почуваюся тепер. Мені подобається Емілі — вона завжди посміхається і ніколи не зважає на те, що думають про неї люди. Мені соромно, що ми змарнуємо всі її зусилля, а вона ж навіть нічого про це не знає, і не дізнається, поки не опиниться за пультом увечері. Сподіваюся, вона пробачить. Сподіваюся, вона зрозуміє, нащо ми робимо те, що робимо. Звівши на нас очі, Ашира дістає з рота ліхтарик.

— Нащо ти нас викликала? — питаю пошепки. Зала велика й порожня, але не видається правильним говорити на повний голос.

— Учора вночі я його піймала, — каже Аш. — Я пробралася до його світу, вся інформація опинилася в моїх руках, усі його маленькі брудні таємниці. І я маю дещо вам розповісти. Страшні речі.

— Гаразд, — кажу я, сідаючи на один з пластикових стільців, який лишили тут.

— Карлі Шилдз була однією із його перших жертв, — каже вона. — Я знайшла фото, відео, переписку. — І Данні, Даніель Гевен, так її звуть.

— Господи, — затуляю рота рукою й дивлюся на Лео, який хитає головою, стиснувши кулаки.

— Слухайте, — каже Аш. — Я краще за інших знаю, як ви почуваєтеся, але ми вже так близько. Так близько до того, щоб викрити його, заради Наомі, Карлі, Роуз та інших дівчат. Зберігайте спокій. Уже майже все.

Дивлюся на Лео і бачу, як він зціпив зуби.

— Буде важко не вирубити його.

— Я мушу знати, — голос Аш рівний, вона зібрана, як лазерний промінь. — Ви готові на це піти?

Лео дивиться на мене.

— Чорт, так.

— Роби, — кажу я. Секунду ми мовчимо, бо кожен знає, що тепер уже немає вороття.

39

Ідучи до кабінету музики, я думала, що витримаю, та в ту ж мить, коли бачу, як вони стоять поряд і тихо розмовляють, світ розпадається на друзки, і мене не хвилює вже нічого — тільки б роз’єднати їх.

— Привіт, — мій голос надтріснутий, холодний і металевий. Я намагаюся розплавити цю сталь, щоб вона стала м’якішою, щоб усе було не так очевидно, та мені не вдається. — Сер, я подумала, що, можливо, ви відпустите нас із Роуз, бо потім велика перерва, а ми збиралися ще раз прогнати всі пісні.

— Я гадав, ви сьогодні захочете відпочити, щоб мати більше сил, — супиться містер Сміт. — Не варто перенапружуватися, до того ж у вас річна контрольна, Редлі. Ви мусите бути присутніми на цьому уроці.

— Так, нам однозначно не треба більше репетирувати. — Роуз теж супиться на мене, і перемир’я між нами таке хитке, таке крихке, і я зовсім не хочу його порушувати, але ще більше я не хочу, щоб він ще хоч один сука раз торкнувся її хоч сука пальцем.

— Взагалі-то, Роуз, щиро кажучи, я трохи нервуюся через усе це. Сьогодні день народження Ней і концерт, і лікарі виведуть її з коми. Мені просто потрібно трохи часу, ти не могла б побути зі мною? Будь ласка.

Очі Роуз перебігають із нього на мене, і я бачу тривогу на її обличчі.

— Можна? — питає вона. І це не питання учениці до вчителя, це щось набагато інтимніше. Рух його тіла у відповідь ледве вловимий, але я помічаю його. Тілесна мова власника, якому так важко відпустити її зі мною, і раптом я розумію чому. Для нього я не просто якась невдаха, я — суперник.

— Звісно, — відповідає він, але не посміхається. — Це важкий день для вас обох. Ідіть і переведіть дух. Побачимося о десятій, так?

Знаходжу найближчий вихід і вдихаю холодне повітря.

— Редлі, я, звісно, рада, що наші стосунки знову налагоджуються і, так, ми домовилися присвятити сьогоднішній день Ней, але це трохи… занадто.

— Я лише… Я лише хочу, щоб ти була в безпеці, — ляпаю я, не встигнувши прикусити язика, і ясна річ, вона мене не розуміє. Звісно, вона насуплює чоло і дивиться з подивом, задкуючи від мене.

— Редлі, припини, добре? Слухай, ти засмучена, як і всі ми сьогодні. Буде важко, але я вже в безпеці. Я насправді щаслива, щасливіша, ніж довгий час до того. Я відчуваю, що зустріла людину, яка розуміє мене, яка бачить, хто я є. Яка насправді дбає про мене, розумієш? Я розумію твої почуття до мене, і десь у душі я зворушена, але врешті-решт, Редлі, ми не зможемо вічно так дружити. Тож якщо ти не можеш із цим жити й радіти за мене, тоді… напевне, нам краще триматися подалі одна від одної.

Кожне її слово повільно вбиває мене, відкушує шматки, пережовує і випльовує геть. Не те, що вона готова відцуратися від мене, — до цього я була готова. А те, що в її душі живе надія, а на вустах сяє посмішка. Любов, в яку вона так вірить, яку вона готова віддавати, щоб почуватися захищеною й важливою. Цього я не можу винести. Але я мушу сховати весь свій біль. Протриматися ще кілька годин. Одне хибне слово, і він переможе.

— Я знаю, я все розумію. Я просто хотіла, щоб усе було як раніше, Роуз. Вся ця історія, я просто втратила розум. Я ніби випала з реальності, на мить. Дурна мить. Тієї миті я втратила найкращого друга, як і ти. Давай більше не робитимемо такого одна з одною, добре?

— Гаразд. — Секунду вона вагається, а потім обіймає мене. — Щось ти розклеїлася, — каже вона. — Але все буде гаразд. Сьогодні ми будемо неперевершені, і хоч нам і здається, що решту життя ми вимушені провести в цій мишоловці, знаєш що? Усе мине так швидко, і кому яке діло до тих річних тестів, коли є набагато цікавіші речі, як подорожі та пригоди? Кому яка різниця, якщо можна втекти світ за очі і досліджувати Амазонку?

— Амазонку? — насилу посміхаюся. — А ти розумієш, що ти від одного погляду на мокриць знепритомнієш?

— Бо вони дуже страшні, — відповідає Роуз дуже серйозно, і я не можу не посміхнутися. — То як, повертаємося до класу? — питає вона.

— Мабуть.

Ніхто не надає значення погляду, що пробігає між Роуз та Смітом, коли ми повертаємося на урок, окрім мене.

40

У залі вже гамірно від розмов і сміху, а глядачі ще навіть не почали приходити — це тільки освітлювальна команда й Емілі та кілька вчителів, які прийшли побажати нам успіху. Нерви заплітаються у вузол, а потім — у морський вузол, у роті пересохло, і в горло після сніданку не лізе ні шматочка. Якби це був просто концерт, то я б нервувалася, але була в приємному очікуванні, заряджена, готова до початку. Але це не просто концерт. Можливо, це — найважливіший вчинок у моєму житті.

Так дивно знати раніше за решту, що саме зараз відбувається зворотний відлік до чогось жахливого, до того, що змінить усе. Сподіваюся, що ми з Аш та Лео зробили все правильно і це буде катастрофа для нього, а не для нас.

— Усе гаразд? — поряд виникає Емілі.

— Мабуть, а ти як?

— Усе добре, якщо чесно, для мене найскладніше вже позаду. — Вона так мило посміхається, голос — як дзвіночок. Мені подобається дивитися на неї. — Редлі, — каже вона. — Слухай, я тут думала, і я…

Вона не встигає договорити, коли дзвонить телефон, і побачивши номер, я розумію, що мушу відповісти.

— Пробач, — перебиваю її, махаючи перед нею телефоном, як остання ідіотка. — Пробач, я маю відповісти.

— Серйозно? За чотири хвилини відчиняємо двері в зал! — гукає вона мені навздогін.

— Зрозуміла, — відповідаю я, хоча насправді вже слухаю людину по той бік слухавки. — Добре, — кажу я, — починаємо.

Ми стоїмо за завісою, утрьох, бо Лекредж дуже нервується перед концертом і досі сидить у туалеті, дослухаючись до того, як зала наповнюється голосами. Між завісами є маленька щілина, і раз у раз хтось із нас підходить і зазирає в неї. Я бачу своїх батьків і сподіваюся, що татові вистачить розуму вивести Ґрейсі з мамою, коли все почнеться. Аш тут, але не її батьки. Вони досі сидять біля Ней. Чекають, коли вона повернеться до них.

Побачивши, як Аш сідає на місце в першому ряду, яке я зайняла для неї, намагаюся за виразом її обличчя зрозуміти, як справи в Ней, але зрозуміти нічого не вдається. Узагалі нічого.

— Зараз повернуся, — кажу я.

— Редлі, куди ти? — кричить мені в спину Роуз.

Я спускаюся зі сцени, сідаючи навпочіпки біля Аш.

— Як вона? — питаю я.

Коли вона відводить очі від своїх долонь і дивиться на мене, я бачу, що вона заплакана. Вона нічого не каже, просто коротко заперечно хитає головою.

— Може, тобі краще піти туди? — накриваю її долоні своїми. — Ти можеш піти, тобі не обов’язково лишатися тут.

— Обов’язково, — шепоче вона. — Я мушу. Все налаштовано, але я маю контролювати все зі свого телефону й у разі чого завадити висмикнути систему з розетки. І взагалі я хочу побачити його поразку. Я мушу. Заради неї. Усе гаразд. Ще пару годин, і стане зовсім кепсько, а поки я тримаюся.

— Люба! — Тато помітив мене і підкликає до себе. Стиснувши руки Аш, я зиркаю на завісу й біжу туди, де сидить моя родина.

— Мушу йти, — кажу я. — Слухай, тату, все це не для Ґрейсі. Лайка і таке інше, тексти про смерть і депресію. Перша пісня дійсно хороша, а потім, я думаю, краще забрати її додому.

— Ти не хочеш, щоб ми тебе послухали?

— Хочу, — кажу я, — але не хочу засмучувати Ґрейсі. Мама лишиться, правда, мам?

Обличчя мами бліде і стомлене, вона дуже міцно тримається за сумочку, але вогники засвічуються в її очах, коли я прошу її лишитися, і вона посміхається.

— Так, я залишуся, — каже вона.

— Я не хочу йти додому! — починає нити Ґрейсі.

— Редлі! — Лео кличе мене з-за завіси. — Скоріше!

— Слухай, — кажу я. — Коли концерт закінчиться, ми з тобою зможемо зробити власну групу, добре?

— А можна я буду співати? — питає Ґрейсі.

— Звісно.

— Тату, я буду співачкою!

Дорогою до сцени на бігу зиркаю на Аширу, і вона швидко киває мені у відповідь.

Ось.

І.

Все.

Звук виривається з колонок, заповнюючи залу шумом. Заплющую очі та віддаюся музиці. Усе в мені, кожен атом перетворюється на музику, що вібрує з ідеальною гучністю. Лео випалює шлях гітарою. Роуз співає з самої глибини серця, а Лекредж на тлі цього всього збирає нас докупи. Але в серці та голові, навіть заплющивши очі, я чую не його. А її. Вона стоїть, повернувшись до мене, як завжди, втягнувши шию в плечі, ніби спрямовуючи кожну краплю енергії в музику, киваючи в такт. На три чарівні хвилини вона повертається на сцену, в усій красі, і її дух слухає написану нею пісню, привласнюючи її, наповнюючи кожну секунду магією. Я знаю, що не тільки я це відчуваю, інші — теж, я бачу це в їхніх посмішках, рухах, у переливах голосу Роуз і раптом розумію: упоратися з цим лайном можна, щосили калатаючи паличками.

Тарілки дзвенять, басовий барабан вібрує, і пісня закінчується. Зала аплодує стоячи. Роуз обертається й широко посміхається мені, і коли на сцену виходить містер Сміт, вона відступає вбік від мікрофона.

— Це дуже особливий початок дуже особливого вечора, — каже він глядачам. — І як чудово бути тут на знак поваги до цієї надзвичайної дівчини.

Фото Наомі з’являється на величезному екрані за нами, і ми всі обертаємося, щоб глянути на нього.

— Я мав щастя бачити, як вона зростає, — вів він далі. — Бачити, на яку неймовірну молоду жінку вона перетворюється. Нам усім зрозуміло, що в неї був складний період і вона не мала до кого звернутися. І тому ми влаштували сьогодні цей концерт — для Наомі, для того, щоб показати їй, як багато людей люблять її, а також для всіх дітей, які почуваються так само. Ми хочемо показати їм, що вони не самі.

Зловившви погляд Лекреджа, жестом підкликаю його до себе.

— Не грай наступну пісню, добре? Ми підготували сюрприз. Передай Роуз.

Лекредж знизує плечима і йде до Роуз, шепочучи їй на вухо. Вона озирається й дивиться на мене з питанням в очах. Я виходжу з-за стійки, наближаюся до краю сцени й витріщаюся на Сміта. Він бачить, що я дивлюся на нього, спостерігаю за ним, і затинається, перш ніж продовжити свою промову. Огидна брехня на огидній брехні. Лео відставляє гітару та стає по інший бік від нього і теж витріщається. За мить Сміт замовкає й починає підсміюватися.

— У мене відчуття, що ці двоє намагаються щось мені сказати.

— Саме так, — каже Лео. — Сьогодні не просто думаємо про Наомі. Ми намагаємося зрозуміти, що сталося з нею. Захистити інших підлітків від того, через що пройшла вона. І ми знаємо, що ви, сер, нею цікавилися, дуже глибоко цікавилися, власне. Тож ми підготували відео. Спеціально для вас.

Дивлюся на Аширу, і вона запускає відео з телефону.

Наомі сміється, бігає в сонячному сяйві, на землі лежить сніг, вона посміхається, озирається до камери та шле повітряні цілунки. Волосся розпущене, очі блищать. Потім якась метушня, плутанина, земля, небо, розмите обличчя, і стає зрозуміло, що Наомі забрала телефон і повернулася до того, хто її знімав. Усі зойкають, побачивши, що то містер Сміт.

— Скажи мені, що кохаєш мене, скажи! — сміється Наомі. — Давай, скажи! Я хочу ще раз почути, що ти мене кохаєш.

— Я кохаю тебе, — каже містер Сміт просто в камеру. — Тепер віддай його, давай сюди.

Потім монтаж, і на відео видно кімнату з яскравим штучним світлом. Наомі сидить на чужому ліжку, зсутуливши плечі, обхопивши себе руками, намагаючись прикритися. Вона плаче. Цього разу говорить він.

— Скажи мені, що кохаєш мене, — каже він беземоційно, як робот. — Ну ж бо. Скажи, що кохаєш мене.

У залі охають і кричать, коли містер Сміт повертає обличчя до великого екрана, зачарований тим, що нутрощі його життя вирвали зсередини й виставили на позір. Фото, десятки фото, швидко змінюючи одне одне, засипають екран, обличчя, пікселізовані тіла. Скріншоти з таємних груп, його коментарі великим планом.

«Гляньте на оцю, вона дозріла, можна зривати».

З’являється й відкривається його електронна переписка, чат-кімнати, фотобібліотека. Усе там: дівчата в його обіймах, налякані дівчата, розгублені дівчата, дівчата, яких я знаю. Але жодного фото Роуз — так ми домовилися. Не треба, щоб хтось дізнався про Роуз.

Поки фото продовжують з’являтися, глядачі мовчки спостерігають. Хтось затуляє рота руками, хтось плаче, Хтось встає, намагаючись зрозуміти, що ж це коїться.

А потім я бачу Роуз. Бачу, як вона раптом усе розуміє, усвідомлює, що це означає. Я бачу, як до неї доходить, хто такий Сміт і нащо він давав їй свої обіцянки. Я бачу, як вона розуміє, що ледве не зникла назавжди якраз тоді, коли вважала, що знайшла себе. Вона відвертається від екрана й дивиться на Сміта, і біль у її очах нестерпний. Хитаючи головою, вона розвертається й біжить. Я намагаюся наздогнати її, але Сміт заступає мені шлях.

— Хто це робить? — Містер Сміт виходить із заціпеніння, коли Роуз намагається витягнути з розетки кабелі, вимикаючи великий екран якраз тоді, коли на ньому з’являється переписка Наомі зі Смітом у «Вотсапі». — Що тут відбувається? Нащо ви це робите? — скрегоче він.

Відео проектується на стіну за сценою, і світло з галереї спрямоване просто на нього, і звідкись я знаю, що це Емілі подбала про те, щоб ніхто нічого не пропустив.

— Хто б це не підлаштував, знайте, що це — брехня, усе брехня.

Раптом він стає жалюгідним, голос тремтить. Та це ще й близько не ті страждання, через які він змусив пройти всіх дівчат.

Коли відео добігає кінця, відчиняються задні двері зали, і я бачу її. Констебль поліції, з якою ми познайомилися в парку, Віґґінс. Вона стоїть там і дивиться, а я киваю Аширі, яка встає зі свого місця й передає пакет копам. Прямуючи до дверей, Ашира дивиться на мене й посміхається.

А потім виходить із зали.

Фільм триває ще кілька секунд, а потім повисає тиша, і шок відлунюється від стін кімнати.

— Метью Сміт? — Констебль Віґґінс із двома колегами наближаються до нього. — Ми хочемо поставити вам кілька запитань у відділку.

Сміт витріщається на мене, і я нарешті бачу. Бачу те, що хотіла побачити. Страх і знічення, переляк і жах, а ще впевненість у тому, що його життя зруйноване. І саме тоді він повертається й кидається навтіки через бічний вихід.

Ми з Лео не вирішували бігти за ним — просто так сталося. Я відчуваю Лео поряд, ми зістрибуємо з дерев’яних сходів, які ведуть у лабіринт коридорів. Ми бачимо, як він завертає за ріг, і мчимо за ним, легші й швидші, наступаючи йому на п’яти, коли він на повній швидкості вилітає крізь запасний вихід і пірнає в нічне повітря, спотикаючись і падаючи на спину. Він затуляє обличчя руками, захищаючись від Лео, який стоїть над ним, але Лео не б’є його. Він просто стоїть і дивиться.

— Думаю, ви будете дуже популярні у в’язниці, — каже Лео. — У мене є кілька контактів на зоні, і я зроблю так, щоб там обов’язково дізналися, за що ви сидите.

Сміт починає схлипувати, коли з-за рогу з’являється поліція й хапає його, перш ніж він устигає встати.

— Це помилка, — плаче Сміт, коли копи ставлять його на ноги й запихають на заднє сидіння машини. — Усе це жахлива помилка. Це не я. Я не знаю, як це сталося. Це помста, це підстава. Мабуть, ці діти просто ненавидять мене. Можна зателефонувати додому? Що відбувається?

Коли він нарешті в машині, констебль Віґґінс підходить до мене.

— Що ви тут робите? — незворушно запитую в неї.

— Я в будь-якому разі збиралася прийти, мій малий — фанат вашої групи, а потім надійшло повідомлення і купа анонімної звинувачувальної інформації. Ми вилучимо все з його комп’ютера й використаємо як доказ.

— То хто ж вас попередив?

Віґґінс ледве помітно посміхається.

— Уявлення не маю, але якби дізналася, то сказала б їй, що цей сучий син заплатить за все, що скоїв. Я особисто прослідкую за цим.

— Як думаєш, де вона? — питає Лео, коли поліцейська машина від’їжджає.

— Не знаю, вона була засмучена, може?..

— Пішли.

Ми зриваємося на біг, спершу риссю, а потім, наближаючись до пункту призначення, набираємо швидкості й підлітаємо до нашої подруги, рішуче налаштовані захистити її від небезпеки.

Ми зупиняємося, лише побачивши її — вона сидить на гірці.

Не дивно, що вона прийшла сюди, у місце, де ми постійно зависаємо. Це найбезпечніше місце, яке ми знаємо, навіть у темряві, навіть сьогодні. Я дивлюся на Лео, а він — на мене, і разом ми підходимо до неї. Лео підіймається сходами й сідає в неї за спиною, а я — внизу гірки.

— Коли ви дізналися? — питає вона.

— Учора, — відповідаю я.

— Ми обоє, — каже Лео.

– І ніхто з вас мені не сказав? О Господи, ну чому в біса ви мені не сказали? Чому ви дозволили обдурити мене, змусили стояти там, перед усіма тими людьми, дивитися на всі ті речі, жахливі речі. Наомі…

— Бо… бо ми знали, що в нас буде лише одна спроба…

– І думали, що я попереджу його?

Коли вона дивиться на мене, я бачу тільки білки її очей — усе інше поглинули оранжеві й чорні тіні ліхтарів.

— Роуз, ти казала мені, що закохалася, що це щось особливе, інше. Якби сьогодні, коли ми вийшли з кабінету музики, я розповіла тобі, ти повірила б? Стала б на мій бік? На бік бідолашної лесбійки, яка зганьбилася через тебе? Чи побігла б до нього й розповіла, що я збожеволіла? І повірила б усьому, що він тобі сказав, і дала б йому шанс утекти додому та стерти назавжди всю свою мерзенну інформацію? Я хотіла тобі сказати, дуже хотіла, ми обоє хотіли. Але це… це було важливіше. Ми хотіли, щоб ти сама зрозуміла, що він за людина. Ми хотіли, щоб ти побачила це на власні очі.

Роуз нічого не каже, вона просто зіщулюється в маленький клубочок нагорі гірки, обіймаючи коліна руками. Я бачу, як вона притуляється до Лео, який обіймає її зі спини, і схлипує. Якийсь час я сиджу там, під місяцем і мерехтливими вогниками літаків, що перекреслюють помаранчеве небо, і дослухаюся до звуку машин, поки ридання Роуз не перетікають у майже тишу.

Нарешті я встаю.

— Я йду додому, — кажу я. — Я так втомилася. І Роуз… пробач. Мені дійсно шкода. Я знаю, як тобі боляче, бо мені теж так само боляче. Я сумна й розбита. Як і всі ми.

Дійшовши до хвіртки, що виходить на дорогу, я чую позаду кроки — вона наздоганяє мене, обхоплюючи руками.

— Дякую тобі, — каже вона. — Дякую. Я почуваюся дурепою, й мені прикро, але могло бути й гірше. Мені так пощастило, я така вдячна вам, усім вам.

Я міцно її обіймаю, і здається, що туман випаровується. Бо я досі вважаю її найпрекраснішою й найдивовижнішою з усіх, кого я знаю, сильнішою, ніж мені здавалося. І всі ті почуття, які були в мене до неї, які я вважала любов’ю, вони, звісно, й були любов’ю, тому що я дійсно її люблю — вона мій найкращий друг. Але я не закохана в неї.

І напевне, ніколи не була.

І я думаю: треба було по-справжньому в когось закохатися, щоб усвідомити свою дурну помилку.

— Побачимося завтра, сестричко, — кажу я.

— Побачимося, друзяко, — відповідає вона.

Телефон у моїй руці дзвонить, і я відповідаю, умикаючи гучний зв’язок.

— Аш? — Ми втрьох стоїмо й чекаємо, коли вона заговорить.

— Ней, — каже вона крізь сльози. — Ней. Вона отямилася. Вона ще слабка, але з нею все буде гаразд.

41

Коли я приходжу додому, мама чекає на мене за столом.

— Я скрізь тебе шукала, я так хвилювалася. Що сталося? Розкажи мені все від початку.

Я сідаю за кухонний стіл поряд із нею, вона робить мені чашку гарячого шоколаду й тост, ставить переді мною, і я починаю говорити. Я не знаю напевне, звідки беруться слова, але вони ллються з глибини, і відкривши рота, я вже не можу зупинитися. Кожна мить, яку я пережила на самоті, випливає назовні. Усе про Наомі, про Роуз, про мене і про те, хто я насправді. Про те, як я хотіла бути тією іншою дівчинкою для мами, тією примарою з довгим волоссям і гарною сукнею, і я б стала нею, якби тільки змогла. Але я не можу, бо між нами відстань, як між двома галактиками. І я говорю, і плачу, і розповідаю їй про те, що сталося з Наомі, і як сумно й страшно їй, мабуть, було, і якою самотньою зробив її містер Сміт. Він брехав їй так довго й так добре, що вона навіть не розуміла, що може поговорити зі своїми друзями, чи сестрою, чи батьками і все буде гаразд. І поки я говорю, мама обіймає мене, а тато спускається з другого поверху й теж обіймає мене.

Нарешті слова закінчуються, принаймні на деякий час. Я витратила їх усі й тепер нарешті мовчу.

— Ти була дуже сміливою, — велика татова рука накриває мою.

— Тобі довелося впоратися з усім самій, — каже мама. — Ми тебе підвели.

Я хитаю головою, бо не хочу, щоб вони почувалися поганими, я просто хочу, щоб вони зрозуміли, ким я була і хто я тепер. І дозволили мені стати тим, ким я хочу стати.

— Ти прекрасна, Редлі, — каже мама, притягаючи мене до себе. — Набагато сильніша й сміливіша, ніж я могла собі уявити. І ти моя донька. Я пишаюся тобою. І тим, за що ти борешся. Коли я народжувала дітей, то не думала, що вони стануть прикладом для мене. Але вони стали.

Я дивлюся на неї.

— Справді? — шепочу я.

Вона киває.

— Тато залишиться, поки мені не стане краще. Ми дізналися про лікування, куди треба звернутися, щоб мені допомогли. Це забере багато часу, і мені буде дуже складно. Але щоразу, коли я захочу здатися, опустити руки, я думатиму про тебе.

Вона прибирає чубчик із моїх очей.

— Моя неймовірна, вродлива, чарівна донька.

— Я думала, ти ненавидиш мене за мою орієнтацію, — кажу я.

— Я не ненавиджу тебе. Я б не змогла. Інколи я ненавиджу світ і часто ненавиджу себе. Але тебе та Ґрейсі — ніколи. І я клянуся, що ніколи більше не підведу тебе.

– І я теж, — каже тато.

І я дивлюся то на нього, то на маму і вперше за довгий час почуваюся нормальною.

Бо ця руда дівчинка з божевільною зачіскою, яка грає на гітарі та мріє закохатися в ідеальну жінку, вона і є нормальною для мене.

Бо, розумієте, ми самі вирішуємо, що нормально.

42

Ще дуже рано, і мені не треба сьогодні йти до школи, нікому не треба. Бо школу зачинили, там нишпорить поліція. І все це не важливо, бо ми втрьох прямуємо до лікарні, налаштовані бути там, щойно вони дозволять нам її побачити.

Вона сидить на подушках у ліжку, працює телевізор, але вона не дивиться його, а дивиться на Джекі, а Джекі — на неї. Мама й донька дивляться одна на одну, поки рожеве золото сходу вкриває всі поверхні, перетворюючи це на найгарнішу й найщасливішу зустріч, яку я бачила.

Бинти зняли, крізь її обличчя проходить навскісна лінія стібків.

Макс махає нам, і ми низкою повільно заходимо до палати.

— Ти як, розвалюшка? — першою питає Роуз.

— Горло трохи болить, — каже Наомі. — Вихилила б цілу кружку.

Джекі посміхається і водночас плаче, і ми скупчуємося довкола Наомі. Я шкірюся, як ідіотка, не знаючи, що сказати.

— Ми вийдемо на хвилинку, — каже Джекі, звівши очі на Макса, який киває у відповідь.

— Але тільки на хвилинку, їй потрібен відпочинок, попереду довге відновлення.

— Гаразд, — кажу я, займаючи місце Джекі, коли вона встає.

— Я дуже рада, що ти жива, — кажу я Ней.

— Я теж… — Вона відводить погляд і дивиться на Роуз і Лео.

— Лікарі не хотіли, щоб мама розповідала мені про те, що ви зробили, думали, що я можу розхвилюватися абощо, але мама знала, що я захочу знати. Напевне, вона знала, як багато це важить для мене…

Неможливо уявити, що відбувається в її голові, але її очі повні сліз і болю.

— Я не можу говорити про те, що сталося, я не хочу думати про це. Поки що. Ніколи. І я знаю, що кілька наступних місяців будуть складними, але все буде гаразд, бо поряд мама й тато і всі ви, якщо ви досі хочете бути моїми друзями.

— Звісно, хочемо, — кажу я.

— Чорт, атож, — додає Роуз.

– Інакше й бути не могло, — посміхається їй Лео.

— Добре.

Наомі знов опускається на подушку.

— А тепер чи не могли б ви піти? Ви мені остогидли.

— Ми повернемося пізніше, — ніжно цілую її в маківку.

– І принесемо диски, — пропонує Роуз.

– І шоколад, — додає Лео.

І коли ми вже доходимо до дверей, ми чуємо, як вона кличе.

— Народ!

Повертаємося до неї.

— Офігіти, як я вас люблю, — каже вона.

Бачу Аш у коридорі — вона спить, розтягнувшись на три стільці, — і зупиняюся.

— Підемо поснідати? — питає Роуз. — Не хочеться лишатися на самоті. Я пригощаю, прихопила по дорозі кредитку Аманди.

— Так, звісно, я вас наздожену, добре? — кажу я.

Роуз і Лео дивляться одне на одного, ніби вони знають те, чого не знаю я. Але цього разу вони помиляються. Цього разу я знаю.

— Агов, Аш, — торкаюся її плеча, дивуючись тому, як різко вона розплющує очі. — Ой, я думала, ти спиш.

— Просто лежу із заплющеними очима, не можу заснути, завелика напруга.

Вона сідає. Я сідаю навпроти.

— Буде складно, — каже вона. — Повернутися до нормального життя. Майже неможливо після всього, що ми зробили разом.

— Так, щодо цього, — кажу я. — Слухай, зараз я скажу дещо, що може трохи тебе здивувати. Просто май на увазі, що така реакція нормальна. Я вже трохи звикла до неї, і це ніяк не вплине на нашу дружбу, бо я просто триматиму свої почуття в кулаці і вдаватиму, що їх не існує, але річ у тім, що я хочу сказати тобі…

— Редлі? — Аш встає зі свого місця і сідає поряд зі мною.

— Що? — кажу я, готуючись до найгіршого.

— Знаєш, що тобі треба зробити? — питає Аш, і легка посмішка торкається її губ.

— Що? — шепочу я.

— Стулити пельку й поцілувати мене.

Через півроку…

На вулиці морозно, ми зібралися рано, іній укрив увесь міст, який тепер сяє, всіяний блискітками. Наше дихання перетворюється на пару, нас шестеро, ми йдемо, ховаючи пальці під пахвами, щоб вони не мерзли.

Відступивши назад, дивлюся, як Ашира бере Наомі під руку й повільно підводить її до мосту. Минуло шість довгих місяців відновлення її тіла, серця, свідомості, і до повного одужання ще далеко. Обличчя Наомі перекреслює навскісний шрам, і лікарі кажуть, що одного дня вони зможуть зробити його зовсім непомітним, але Наомі каже, що ще не готова його відпустити, що він частина її. Як і півкуля татуювання, яке стане головним доказом на суді над Смітом, коли він нарешті відбудеться. Поліція сказала, що вони можуть задокументувати його, щоб Наомі могла його позбавитися чи перекрити, але вона відмовилася. Вона сказала, що залишить його доти, доки не буде певна, що Сміт та інші чоловіки, з якими він мав справу, у в’язниці.

Сьогодні ми прийшли на міст, де її знайшли, подякувати за шанс, який дала нам доля, за те, що один промінчик удачі в темряві врятував їй життя і повернув її нам. Як і віру в одне одного.

Я посміхаюся, коли сестри роблять крок уперед із букетом жовтогарячих гербер і, перехилившись через поруччя, кидають їх у темну повільну воду, одну за одною. Потім іде Лео з білими ромашками, він тримає за руку Роуз. Вони разом відривають пелюстки від квітів, і деякі з них падають одразу, а інші кілька секунд летять за вітром до зимового сонця, а потім опадають, наче конфеті. Роуз обіймає Лео за талію, а він цілує її в маківку, міцно притискаючи до себе.

Вона ніколи не говорила про ті слова, що він сказав їй у день концерту. Вони більше не говорили про це, але щось змінилося між ними. Ніби вони пообіцяли одне одному: коли настане час, вони будуть разом.

Лекредж теж поряд, з однією трояндою, відпускаючи її у воду, він дарує Ней довгий закоханий погляд. Коли Ней вперше прийшла на репетицію після зникнення, він був уже там, як завжди перший, і було трохи ніяково, бо я думала, що нам доведеться його прогнати. Але перш ніж хтось устиг сказати бодай слово, він пробіг пальцями по всій клавіатурі синтезатора, який поставив у кутку.

— Я вам казав, що вмію грати на клавішах? — запитав він.

Моя черга.

Беру свої іриси й кидаю три довгі квітки у воду.

— За минуле. За теперішнє. За майбутнє.

Я посміхаюся Наомі, вона притягає мене до себе й довго обіймає.

Коли вона відпускає руки, на мене вже чекає Ашира.

Вона простягає руку, і я беру її, і коли ми цілуємося в холодному дзвінкому повітрі, вона обіймає мене, і між нашими тілами палає наше власне гаряче літо.

— Тож, — каже Лео, поклавши руку на плече Роуз, коли ми дивимося на місто, яке простягнулося довкола, — що робитимемо далі?

Я дивлюся на своїх друзів і посміхаюся.

— Що захочемо, — відповідаю.

Питання/відповідь із Карою Делевінь

Як народилася ідея «Дзеркальця, мого дзеркальця»? Що вас надихнуло?

Я дійсно хотіла написати роман, який без цензури показав би, як складно дорослішати. На молодих людей здійснюється стільки тиску, до них висувається стільки вимог бути ідеальними, але я хотіла показати, що незалежно від того, хто ти, якщо ти задоволений собою, ти вже ідеальний.

Окрім того, що це назва гурту, зображення в дзеркалі/відображення — важлива метафора, яку ви проносите крізь увесь роман. Розкажіть більше про те, що ви намагаєтеся донести через неї.

У людини завжди є більш ніж один образ, це як відображення у коридорі з дзеркал. Є ідеальний, відретушований образ, який ми виставляємо в інтернет, є те, якими нас бачать на роботі чи в школі, є образ, відомий друзям, а є справжні ми, і найчастіше своє істинне «я» ми тримаємо при собі. Основна думка «Дзеркальця, мого дзеркальця» в тому, що нам потрібна лише одна версія самих себе — справжні ми.

Ви людина з великою армією онлайн-прихильників, і так само у вашому романі соціальні мережі відіграють ключову роль у тому, як головні герої з’ясовують, що сталося з Наомі. Чи намагаєтеся ви сказати цим, що соціальні медіа — це сили добра?

Вони можуть бути дуже потужною силою добра, а можуть бути небезпечними. Що мені подобається в соціальних медіа, так це можливість бути ближчою до своїх прихильників, ділитися з ними подіями свого життя. Це прекрасний спосіб дізнатися, хто ти, знайти своїх і налаштувати зв’язки. З іншого боку, бажання видаватися бездоганним у мережі часом буває надмірним, від чого чутливі люди стають ще чутливішими. Фокус у тому, щоб дослухатися здорового ґлузду й дотримуватися правил безпеки в інтернеті.

Усі протагоністи роману перебувають у болісних пошуках самих себе. Це щось таке, з чим ви самі зіткнулися?

Так, звісно. Я думаю, що саме пошук ідентичності робить нас людьми. Знаходячи глибокий зв’язок з іншими людьми, ми почуваємося щасливішими, прокидаючись уранці. Усі ці речі допомагають нам краще зрозуміти, хто ми є, але до того ж, це щось таке, що неможливо висловити. Це радше відчуття.

У вашому романі є багато сильних персонажів. Хто з них вам найближчий?

Усі вони близькі мені, тому що я думаю, що всі ми пережили подібне на певному етапі життя. Редлі відчуває самотність і проживає етап самопізнання. Роуз зовні непереможна, але всередині травмована і чутлива, а Лео має протистояти тиску обставин і того, чого люди очікують від нього через те, ким він є.

У «Дзеркальці, моєму дзеркальці» багато несподіваних поворотів сюжету! Ви знали, як закінчиться історія? Чи вас розв’язка теж здивувала?

Я завжди знала, як закінчиться історія, тому що я хотіла, щоб ці прекрасні персонажі знайшли в собі сили здолати перешкоди на своєму шляху. Я щиро вірю, що на це здатен кожен, у кого є хоч крапля віри в себе.

Чи можуть ваші читачі очікувати на продовження історії про Редлі, Лео, Наомі та Роуз? Чи буде друга частина?

Про цих персонажів, без сумніву, ще є що розповісти, тож дуже ймовірно, що з’явиться друга частина книги. Але щоб дізнатися напевне, читачам доведеться трошки зачекати!

Content

Кара Делевінь
Ровен Колман
Дзеркальце, моє дзеркальце

Вступ

Подяки

Дзеркальце, моє дзеркальце

Два місяці тому…

1

2

3

Рік тому…

4

5

6

7

8

9

10

11

Дев’ять годин тому…

12

Дванадцять тижнів тому…

13

14

15

Вісім місяців тому…

16

17

18

19

20

21

22

23

Десять місяців тому…

24

25

26

27

Вечір напередодні втечі Наомі…

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

Через півроку…

Питання/відповідь із Карою Делевінь