Марта Велс

Штучний стан

Розділ перший

Secunits не цікавлять новини. Навіть після того, як я зламав свій командний модуль та отримав доступ до новинних каналів, я ніколи не звертав на них особливої уваги. Частково тому, що завантаження розважальних роликів зі ЗМІ було безпечнішим і було малоймовірно, щоб це викликало будь-які сигнали тривоги, які могли бути активовані в супутникових та станційних мережах; політичні та економічні новини передавалися на різних рівнях, ближче до обміну захищеними даними. Але в основному тому, що новини були нудними, і мені було байдуже, що люди роблять один з одним, доки мені не доводилося а) припиняти це, або б) прибирати після цього.

Але коли я перетнув торговий центр транзитного кільця, нещодавні сенсаційні новини зі станції це лунали у повітрі, перестрибуючи з одного публічного каналу на інший. Я переглянув ролик, але більшу частину своєї уваги зосередив на тому, щоб пройти крізь натовп, прикидаючись звичайною людиною з імплантом (імпом), а не жахливим ботом-вбивцею. Це означало відсутність паніки, коли хтось випадково вступав зі мною у зоровий контакт.

На щастя, люди та люди-імпи були надто зайняті, намагаючись дістатися місця призначення (куди б вони не їхали), або шукали в кормі вказівки та розклад транспорту. Три пасажирські перевізники недавно пройшли крізь червоточину разом з керованим ботом-вантажником, на якому я недавно перебував, і великий торговий центр між різними зонами посадки був переповнений. Крім людей, там були боти різних форм і розмірів, безпілотники гуділи над натовпом, а вантаж рухався по наземних доріжках. Безпілотники безпеки не шукатимуть SecUnits, якщо не отримають спеціальних вказівок, і поки що ніщо не намагалося мене пінгувати, що стало полегшенням.

Я був поза інвентарем компанії, але все ще перебував у просторі корпорації, і номінально був її власністю.

Хоча я відчував себе чудово, думаючи про те, наскільки добре я рухався досі, враховуючи, що це було лише друге транзитне кільце, яке я пройшов. SecUnits відправляли до їхнього місця роботи за контрактом як вантаж, і ми ніколи не проходили через ті частини вокзалів чи транзитні кільця, які були призначені для людей. Мені довелося залишити свою броню в центрі відновлення на попередній станції, але в натовпі я був майже таким же анонімним, ніби все ще носив її. (Так, це те, що я мусив постійно повторювати собі.) Я був одягнений у сіро-чорний робочий одяг, футболку з довгими рукавами та куртку, штани та чоботи, що закривали усі неорганічні частини, і ще я ніс рюкзак. Серед різноманітного та барвистого одягу, волосся, шкіри та інтерфейсів у натовпі я не виділявся. Порт на задній частині моєї шиї був видимий, але його дизайн був дуже подібний до інтерфейсів, які часто імплантували люди, щоб він міг викликати підозру. Крім того, ніхто не думає, що бот-вбивця буде ходити по транзитному центру, як людина.

Саме тоді в стрічці новин я побачив себе. Це був я.

Я не зупинився лише тому, що маю багато практики, щоб фізично не реагувати на речі, незалежно від того, наскільки вони мене шокують або жахають. Можливо, я на мить втратив контроль за своїм виразом обличчя; я звик завжди носити шолом і тримати його непрозорим, коли це можливо.

Я пройшов повз велику арку, яка вела до кількох різних прилавків обслуговування продуктпми харчування, і зупинився біля входу в район дрібнішого бізнесу. Кожен, хто бачив мене, припустив би, що я сканую їхні сайти у стрічці, шукаючи інформацію.

Зображення в новинах — я стою у фойє станційного готелю з Пін-Лі та Ратті. У центрі уваги була Пін-Лі, у неї був рішучий вираз обличчя, роздратований нахил брів та гостро діловий одяг. Ратті та я в сірих оглядових костюмах PreservationAux були на другому плані. Я був позначений як "і охоронець" у тегах зображень, що стало полегшенням, але я був готовий до найгіршого, коли відтворював ролик.

Та станція, про яку я думав як про станцію, де розташовувалися офіси компанії та центр відновлення, у якому я зазвичай зберігався, насправді називалася Port FreeCommerce. Я цього не знав. (Коли я був там, я здебільшого перебував у ремонтному кубику, транспортній коробці або в режимі очікування, чекаючи на контракт.) Новинний коментатор згадав, що доктор Менса викупила SecUnit'а, який її врятував. (Це, очевидно, було приємним душем, щоб полегшити похмуру історію з великою кількістю мертвих тіл.) Але журналісти не звикли бачити SecUnits, хіба що в обладунках чи в кривавій мішанині їх шматків, коли щось йшло не так. Вони не пов'язували ідею придбаня SecUnit'а з тим, кого вважали пересічною розширеною людиною-імпом у ролі охоронця, яка заходила в готель з Пін-Лі та Ратті. Це було добре.

Несподіваним було те, що деякі з наших записів безпеки були опубліковані. З моєї камери, коли я обшукував місце проживання DeltFall і знаходив мертві тіла. Види з камер Гауратіна та Пін-Лі, коли вони знайшли Менсу та те, що залишилося від мене після падіння зі скелі. Я швидко переглянув ролик, переконавшись, що моє людське обличчя не показали крупним планом.

Решта історії розповідала про те, як Компанія та DeltFall, а також Preservation та три інші некорпоративні політичні організації, які мали громадян у місці проживання DeltFall, накинулися на GrayCris. Також ще тривала багатогранна боротьба адвокатів, в якій деякі суб’єкти, які були союзниками у розслідуванні, боролися між собою за фінансову відповідальність, юрисдикцію та гарантії облігацій. Я не знав, як люди зможуть виправити це. Не було багато деталей про те, що насправді сталося після того, як PreservationAux зуміла сигналізувати і викликати рятувальний транспорт компанії, але було достатньо підстав сподіватися, що будь-хто, хто шукатиме SecUnit'а, припускатиме, що я з Менсою та іншими членами групи. Вони, як і Менса, звичайно, знали про мою втечу.

Потім я перевірив мітку часу і побачив, що новинна стрічка застаріла і опублікована через цикл після того, як я покинув станцію. Мабуть, вона пройшла крізь червоточину одним з найшвидших пасажирських суден. Це означало, що офіційні новинні канали на даний момент могли мати більш нову інформацію.

Правильно. Я сказав собі, що ніхто на цьому транзитному кільці не шукатите втікача-SecUnit'а. З інформації, доступної у загальнодоступній стрічці, тут не було центрів розгортання будь-яких облігаційних або охоронних компаній. Мої контракти завжди були на ізольованих об'єктах або незаселених планетах, і я думав, що це майже норма. Навіть шоу та серіали у розважальних каналах ніколи не показували SecUnit'ам, які працювали за укладеним контрактом на охорону офісів чи вантажних складів чи суден, або будь-якого іншого бізнесу, дотичного до транзитних кілець. І всі SecUnits у засобах масової інформації завжди були в обладунках, безликі і страшні для людей.

Я злився з натовпом і рушив далі до торгового центру. Мені потрібно було бути обережним, я не міг іти куди завгодно, де б мене перевірили на наявність зброї, а це були всі входи у транспорти, включаючи маленькі трамваї, що кружляли всередині кільця. Я можу зламати сканер зброї, але протоколи безпеки підказували, що на пасажирських потоках їх буде багато (щоб впоратися з напливом пасажирів), і я не міг би обробити так багато одночасно. Крім того, мені довелося б зламати платіжну систему, і це виглядало як набагато більша неприємність, ніж вона того вартувала. До переходу на кільце для відправлення вантажних транспортів, керованих ботами, було ще багато часу, але це дало мені час переглянути розважальну стрічку та завантажити нові медіафайли.

Під час польоту до цього транзитного кільця я перебував сам на порожньому вантажнику і мав можливість подумати над тим, чому я покинув Менсу і що я хочу. Знаю, це теж стало для мене несподіванкою. Але навіть я знав, що не можу провести залишок свого життя наодинці, катаючись на вантажних перевезеннях і споживаючи медіафайли зі ЗМІ, як би привабливо це не звучало.

І у мене зараз був план. Або я матиму план, як тільки отримаю відповідь на одне важливе питання.

Щоб отримати таку відповідь, мені потрібно було поїхати в одне місце, і в наступному циклі у те місце якраз летіли два транспорти, керовані ботами. Перший — вантажний транспорт, більший за той, у якому я сюди потрапив. Він відходив пізніше, і це був кращий варіант, оскільки я мав би більше часу, щоб дістатися до нього і поговорити, щоб він дозволив мені пройти на борт. Я міг би зламати транспорт, якби спробував, але вважав за краще не робити цього. Витрачати стільки часу на того, хто вас не хоче впускати, а потім зламати і змусити його думати, що він вас хоче, здавалося просто моторошним.

Карти та розклади відправлень були доступні у стрічці і прив’язані до всіх основних точок навігації вздовж кільця, тому мені вдалося знайти дорогу до вантажного порту, дочекатися перезмінки та проїхати до зони посадки. Мені довелося зламати систему перевірки посвідчень особи та кілька безпілотників, що перевіряли наявність зброї, на рівні над зоною, а потім мене запінгував бот, що охороняв вхід у комерційну зону. Я не зачепив його, а просто прорвався крізь захист та витер з його пам’яті запис про зустріч зі мною.

(Я був розроблений для взаємодії з різноманітними SecSystems, щоб бути в основному її інтерактивним компонентом. Захисти на цій станції не були фірмовою технікою компанії, але були досить близькі по структурі. Крім того, ніхто не настільки параноїк, як компанія щодо захисту своїх даних, які вона збирає або просто краде, тому я міг ламати системи безпеки, які були набагато надійнішими, ніж у бота.)

Опинившись на потрібному рівні, мені довелося бути гранично обережним, оскільки не було причин, щоб тут хтось не працював, і хоча більшість робіт виконували боти-самоскиди, тут також були люди у формі та люди-імпи. І їх було більше, ніж я розраховував.

Біля входу до мого майбутнього транспорту чомусь було багато людей. Я перевірив стрічку на наявність оповіщень і виявив, що сталася аварія з участю самоскида. Різні сторони розбирали збитки і хто винен. Я міг би почекати, поки вони розійдуться, але вирішив зійти з цього кільця і рухатися далі. І, чесно кажучи, мій імідж у випуску новин приголомшив мене, і я хотів просто зануритися у свої медіа на деякий час і зробити вигляд, що мене не існує. Для цього мені потрібно бути в безпеці на заблокованому автоматизованому транспорті, готовому покинути кільце.

Я перевірив карти на наявність другої можливості. Другий вантажник був приєднаний до іншого доку, позначеного для приватного, некомерційного руху. Якби я рухався швидко, я міг би встигнути потрапити туди, поки він не відлетів.

У розкладі він був позначений як дослідне судно далекого радіусу дії. Це звучало як щось, що матиме екіпаж і, ймовірно, пасажирів, але у доданій інформації було сказано, що він керується ботом і наразі має завдання на вантажний пробіг, який зупинявся в потрібному мені місці призначення. Я зробив історичний пошук у стрічці інформації про його переміщення і виявив, що він належить університету, що базується на планеті в цій системі, який орендував його для поїздок з вантажем у перервах між завданнями, щоб допомогти оплатити його утримання. Подорож до місця призначення триватиме двадцять один цикл, а я дуже потребував усамітнення.

Потрапити в приватні комерційні доки було легко. Я потримав контроль над системою безпеки досить довго, щоб ніхто не помітив, що у мене немає дозволу, і пройшов позаду групи пасажирів та членів екіпажу.

Я знайшов док станції для дослідницького транспорту і дав пінг через порт зв'язку. Він повернувся майже відразу. Уся інформація, яку мені вдалося отримати, свідчила, що док підготовлений до автоматичного запуску, але, щоб бути впевненим, я надіслав запит на наявність людей. Відповідь повернулася нульовою, у доці нікого не було.

Я ще раз передзвонив у транспорт і запропонував ту ж пропозицію, що й у першому: сотні годин медіа, серіалів, книг, музики, включаючи деякі нові шоу, які я тільки що взяв по дорозі через транзитний торговий центр, в обмін на поїздку. Я сказав йому, що я безгрошовий бот, який намагається повернутися до свого опікуна. ("Безгрошовий бот" є оманливим визначенням. Боти вважаються громадянами в деяких некорпоративних політичних утвореннях, таких як Preservation Alliance, але їм все-таки призначають опікунів з людей. Конструкти іноді підпадають під ту ж категорію, що й боти, але іноді — до категорії смертельної зброї. (До вашого відома, це не найкраща категорія для перебування будь-де.)) Ось чому я був вільним агентом серед людей менше семи циклів, включаючи час, проведений на вантажному транспорті, і мені вже потрібен був відпочинок.

Виникла пауза, потім дослідницький транспорт надіслав згоду і відкрив для мене шлюз.

Розділ другий

Я почекав, щоб переконатися, що шлюз закрився, і що немає сигналів тривоги з боку кільця, а потім спустився по коридору доступу. Зі схем, наявних у інформаційному кормі, простір, який транспорт використовував для вантажів, був зазвичай модульним лабораторним простором. Модулі опечатували і залишали в ангарі університету, тому з'являлося достатньо місця для вантажу. Я засунув мій ущільнений пакет медіа у стрічку транспорту, щоб він міг його переглядати, коли захоче.

Решту простору займала звичайна техніка, складські приміщення, кабінки, медичний відсік, їдальні з додаванням більшої зони для відпочинку та деяких навчальних кімнат. На меблях були блакитно-білі накидки, і все було нещодавно вичищене, хоча все ще залишався слід запаху брудних шкарпеток, який, здається, висить у всіх людських оселях. Було тихо, за винятком слабкого шуму повітряної системи, і мої черевики не видавали жодного звуку на покритті палуби.

Я не потребував припасів. Моя система саморегульована; мені не потрібна їжа, вода або видалення рідини або інших речовин, і мені не потрібно багато повітря. Я міг витримати мінімальне забезпечення життєдіяльності, яке було єдиним, що підтримувалося, коли на борту не було людей, але транспорт трохи підняв його. Я подумав, що це приємно.

Я бродив, візуально перевіряючи речі, щоб переконатися, що все відповідає схемі, і просто переконатися, що все в порядку. Я робив це, навіть знаючи, що патрулювання — це звичка, яку мені доведеться побороти. Було дуже багато речей, які я мав подолати.

Коли конструкти були вперше розроблені, вони спочатку повинні були мати вищий рівень інтелекту, ніж тупий різновид ботів. Але ви не можете поставити інтелектуальний блок у щось таке дурне, як бот-перевізник, який відповідав би за безпеку, і більше не витрачати грошей на дорогих наглядових працівників компанії. Тож вони зробили нас розумнішими. Тривога і депресія були побічними ефектами.

У центрі відновлення, коли я стояв там, поки доктор Менса пояснювала, чому вона не хоче орендувати мене в рамках угоди про гарантію облігацій, вона назвала підвищення інтелекту "пекельним компромісом".

Цей корабель не був моєю відповідальністю, і на борту не було людей-клієнтів, яких я повинен був утримувати від того, щоб вони не нашкодити йому, чи не нашкодили собі, чи не нашкодили один одному. Але це був гарний корабель з напрочуд низькою охороною, і мені стало цікаво, чому власники не залишили на борту кількох людей, щоб стежити за цим. Як і для більшості транспортних засобів, керованих ботами, схематично вказувалося, що на борту були дрони для ремонту, але все ж.

Я продовжував патрулювання і огляд, поки не відчув гул і не пролетів на палубу, що означало, що корабель щойно від’єднався від кільця і почав розгін. Напруга, яка знижувала мою функціональність до 96 відсотків, зменшилася; життя вбивці в цілому напружене, але пройде багато часу, перш ніж я звикну пересуватися людськими системами без обладунків і без намагання приховувати обличчя.

Я знайшов під контрольною палубою зону відпочинку екіпажу і сів в одне з м’яких крісел. Ремонтні кабіни та транспортні ящики не мають підкладок, тому подорож у комфорті все ще була для мене новинкою. Я почав перебирати нові блоки інформації, які завантажив на транзитному кільці. У ньому були деякі розважальні канали, які були доступні в Port FreeCommerce, і вони включали багато нових драм та бойовиків.

Раніше я ніколи не мав довгих періодів незайнятого вільного часу. Дозвілля все перебирати і організовувати, приділяти йому всю свою увагу, без необхідності моніторити кілька систем та канали клієнтів, все ще було тим, до чого я не звик. До цього я або був на чергуванні, або за викликом, або знаходився у сховищі в режимі очікування, чекаючи, щоб мене активували для укладення контракту.

Я вибрав новий серіал, який виглядав цікавим (теги обіцяли позагалактичні дослідження, дії та загадки) і розпочав перший епізод. Я був готовий заглибитися у себе, поки не настане час подумати про те, що я збираюся робити, коли дістанусь до пункту призначення, що я мав намір відкласти до останнього можливого моменту. Потім через мою стрічку щось сказало: "Вам пощастило".

Я сів. Це було настільки несподівано, що у мене почався викид адреналіну в органічні частини.

Транспорти не говорять словами, навіть через стрічку. Вони використовують зображення та рядки даних, щоб попередити вас про проблеми, але вони не починають розмови. Мене це влаштовувало, тому що я по можливості теж не користуюся розмовним інтерфейсом. Я поділився своїм збереженими медіа з першим транспортом, і він дав мені доступ до його комунікаційних та потокових стрічок, щоб я міг переконатися, що ніхто не знає, де я, і це була найвища ступінь нашої взаємодії.

Я обережно переглянув стрічку, цікавлячись, чи мене не обдурили. У мене була можливість сканування, але без дронів мій діапазон був обмежений, і з усіх екранів та обладнання навколо мене я не міг зібрати нічого, крім фонових показань корабельних систем. Той, хто володів кораблем, міг вести власні дослідження; але єдині камери безпеки були на люках, і нічого в зонах екіпажу. Або було щось, до чого я не мав доступу. Але присутність у кормі була надто великою і розсіяною як для людини чи людини-імпа, я міг це сказати навіть через стінки корму, які його захищали. І це звучало так, ніби говорив бот. Коли у стрічці говорять люди, їм доводиться субвокалізувати, і їх розумовий голос має тенденцію звучати як їхній фізичний голос. Це роблять навіть люди-імпи з повноцінними інтерфейсами.

Можливо, він намагався бути дружнім і просто незручно висловився. Я вголос запитав: "Чому мені пощастило?"

"Ніхто не зрозумів, хто ти".

Це звучало менш ніж заспокійливо. Я обережно запитав: "А як ти думаєш, хто я?" Якби це був ворог, у мене не було б багато варіантів. Транспортні боти не мають тіл, окрім корабля. Еквівалент його мозку був наді мною, біля мостика, де міститься людський екіпаж. І мені не було куди йти; ми виходили з кільця і неквапливо рухалися до червоточини.

Він сказав: "Ти — шахрайський SecUnit, конструкт бот/людина з  хакнутим командним модулем." Він додатково проштовхнув ці слова через стрічку, і я здригнувся. Він сказав: "Не намагайся зламати мої системи, і на 0,00001 секунди він скинув захист.

Мені вистачило часу, щоб отримати яскравий образ того, з чим я маю справу. Частиною його функції був позагалактичний астрономічний аналіз, і тепер вся ця обчислювальна потужність простоювала, поки він перевозив вантаж, чекаючи наступної місії. Цей мозок міг розчавити мене, як клопа, через корм, пробитися крізь стіну та інші засоби захисту та позбавити мене пам’яті. Ймовірно одночасно будуючи план свого стрибка через червоточину, оцінюючи потреби в харчуванні повного складу екіпажу протягом наступних 66 000 годин, виконуючи нейронні операції в медичному кабінеті та перемагаючи капітана в тавлі. Я ніколи ні не спілкувався безпосередньо з річчю такої потужності раніше.

Ти припустився помилки, Murderbot, дуже поганої помилки. Але звідки, до біса, я міг знати, що існують достатньо розумні транспортні засоби, щоб бути злими? У розважальному каналі були злі боти, але це не було насправді, це була просто страшна історія, фантазія.

Або я думав, що це фантазія.

Я сказав: "Гаразд", закрив канал і вмостився у крісло.

Я зазвичай не боюся речей так як люди. У мене стріляли сотні разів, я стільки разів переставав вести облік, стільки разів компанія припиняла вести підрахунок. Мене жувала ворожа фауна, на мене наїжджала важка техніка, мене катували клієнти для розваг, очищали пам’ять тощо тощо. Але внутрішня частина моєї голови була моєю власною протягом +33000 годин, і я звик до цього. І хотів залишатися таким, яким був зараз.

Транспорт не реагував. Я намагався придумати контрзаходи для всіх різних способів, якими можна завдати мені шкоди, і якими я міг завдати шкоди йому. Суперник був більше схожий на SecUnit'а, ніж на бота, тому я задумався, чи це модульна конструкція, чи десь у його системах схована клонована органічна тканина мозку. Я ніколи не намагався зламати іншого SecUnit'а. Можливо, найбезпечніше було перейти в режим очікування на час подорожі та запрограмувати прокидання, коли ми досягнемо пункту мого призначення. Хоча це зробило б мене вразливим для його безпілотників.

Я спостерігав, як секунди клацали, чекаючи, чи він відреагує. Я був радий, що помітив відсутність камер і не потрудився спробувати зламати систему безпеки корабля. Тепер я зрозумів, чому люди тут відчували, що не потребують додаткового захисту. Бот з таким повним контролем над своїм оточенням та з такою ініціативою та свободою дій міг би відбити будь-яку спробу сісти на борт.

Але він відкрив для мене люк. Він хотів, щоб я був тут.

Ой-ой.

Потім він сказав: "Ви можете продовжувати відтворювати медіа".

Я насторожено підвів голову.

Він додав: "Не дурійте."

Я боявся, але це викликало у мене достатньо роздратування, щоб я захотів показати, що те, що він робить зі мною, не зовсім нове. Я надіслав через стрічку "SecUnits не дуріють". Раніше це викликало би покарання з командного модуля і додавання короткого запису з моєї пам'яті про те, що я відчував.

Секунди перейшли до хвилини, потім другої, потім ще трьох. Для людей це не дуже зрозуміло, але для розмови між ботами, або, вибачте, між ботом/конструктом та ботом/кораблем це було дуже довго.

Тоді він сказав: "Вибачте, що я вас налякав."

Добре, добре. Якщо ви думаєте, що я довіряв цим вибаченням, ви не знаєте Murderbot'а. Швидше за все, це був намір зіграти зі мною в гру. Я сказав: "Я нічого не хочу від вас. Я просто хочу проїхати до наступного пункту призначення". Я пояснював це раніше, перш ніж він відкрив для мене люк, але варто було повторити.

Я відчув, як він відступив за стіну. Я почекав і дозволив своїй системі кровообігу очистити хімічні речовини, що викликають страх. Пройшло трохи часу, і мені стало нудно. Отак сидіти тут було занадто схоже на очікування в кабіні після активації, і чекати, коли нові клієнти подадуть документи на наступний нудний контракт. Якщо цей мозок збирався мене знищити, принаймні я міг встигнути передивитися ще кілька серіалів до того, як це станеться. Я почав дивитися нове шоу, але все ще був надто знервований, щоб насолоджуватися ним, тому припинив його і почав переглядати старі епізоди "Місяця Святилища".

Після трьох епізодів я став спокійнішим і неохоче почав аналізувати перспективу опору мозку транспорту. Як SecUnit я міг завдати йому багато внутрішніх пошкоджень, якби я почувався достатньо ображеним, шахраї-SecUnits точно не були відомі тим, що терпіли і уникали неприємностей. Я не пошкодив останній транспорт, на якому їхав, але він цього не знав. Я не розумів, чому він дозволив мені зійти на борт, якщо він дійсно не хотів завдати мені болю. Я б не повірив незнайомцю, якби був на місці транспорту.

Можливо, він був схожий на мене, і тому скористався можливістю, тому що йому було нудно, а не тому, що він знав, чого хоче.

Тоді це був ще той мудак.

Шістьма епізодами пізніше я знову відчув транспорт у кормі, — він приховував свою присутність. Я проігнорував це, хоча він мав знати, що я знаю, що він там є. По-людськи, це було ніби намагатися ігнорувати когось великого і важко дихаючого, поки він дивиться на вашу особисту поверхню дисплея через ваше плече. При цьому спираючись на вас.

***

Я подивився ще сім епізодів "Місяця святилища", і він висів біля мого каналу. Тоді він дав мені пінг, ніби я не знав, що він був у моїй стрічці весь цей час, і надіслав мені прохання повернутися до нового пригодницького шоу, яке я почав дивитися, коли він перервав мене.

(Серіал називався Worldhoppers і стосувався дослідників-фрілансерів, які розширювали знання про червоточини та створювали кільцеві мережі на безлюдних зоряних системах. Це виглядало дуже нереально і неточно, що якраз мені сподобалося.)

"Я дав вам копію всіх своїх записів, коли зайшов на борт", — сказав я. Я не збирався розмовляти з ним через стрічку так, ніби це мій клієнт. — Ви хоч щось дивилися?

Я перевірив його на наявність шкідливого програмного забезпечення та інших небезпек.

"І чорт з тобою, — подумав я, — і повернувся до "Місяця Святилища".

Через дві хвилини він повторив пінг і повторив прохання.

Я сказав: "Дивіться самі".

"Я намагався. Мені легше обробляти носій за допомогою ваших фільтрів."

Це змусило мене зупинитися. Я не розумів проблеми.

Він пояснив: "Коли моя команда дивиться медіа, я не можу обробляти контекст. Людська взаємодія та середовище поза моїм корпусом мені майже незнайомі."

Тоді я зрозумів. Йому потрібно було читати мою реакцію на шоу, щоб дійсно зрозуміти, що відбувається. Люди використовували корм по-різному, інакше ніж боти (чи конструкти), тому, коли його екіпаж відтворював свої медіа, їхня реакція не ставала частиною його даних.

Мені здалося дивним, що транспорт був менш зацікавлений у Місяці-Святилищі, у тому, що відбувалося в колонії, ніж у Worldhoppers, де йшлося про екіпаж великого дослідницького корабля. Ви б подумали, що це було надто схоже на його роботу — я навпаки уникав серіалів про бригади з оцінювання та майнінгові установки, — але, можливо, знайомі справи для нього були легшими для розуміння.

У мене виникло спокуса сказати ні. Але якби мені знадобилося, щоб хтось інший дивився бажане шоу і я отримав від нього відмову, я міг розсердитися і зруйнувати чужий мозок. І ще я теж хотів подивитися серіал.

"Це все нереальне", — сказав я. "Це не повинно вважатися реалістичним. Це лише вигадана історія, а не документальний фільм. Якщо ти поскаржишся на це, я перестану дивитися".

"Я утримаюся від скарги", — прийшло повідомлення. (Уявіть, що ви кажете це максимально саркастичним тоном, і матимете певне уявлення про те, як це звучало.)

Тож ми почали дивитися Worldhoppers. Він не скаржився на відсутність реалізму. У третьому епізоді він збудився, коли вбили другорядного персонажа. Коли головний герой помер у двадцятому епізоді, мені довелося зробити паузу на сім хвилин, поки він сидів у стрічці, що робило його еквівалентом бота, який нерухомо дивиться на стіну, вдаючи, що йому потрібно провести діагностику. Потім через чотири епізоди персонаж ожив, і це стало настільки великим полегшенням, що йому захотілося переглянути цей епізод тричі, перш ніж ми продовжили перегляд.

Під час кульмінації однієї з основних сюжетних ліній сюжет припускав, що корабель може бути катастрофічно пошкоджений, а члени екіпажу загинули або отримали поранення — транспорт боявся це дивитися. (Очевидно, що це неточне формулювання, але так, він боявся дивитися.) До цього моменту я відчув себе набагато більш благодійним, тому був готовий дозволити йому полегшити перегляд цього епізоду, переглядаючи одну-дві хвилини за раз.

Після того, як епізод закінчився, він просто замовк, навіть не вдаючи, що робить діагностику. Він просидів там цілих десять хвилин, а це багато часу для складного бота. Потім сказав: "Ще раз, будь ласка".

Тож я знову розпочав з першого епізоду.

***

Після ще двох переглядів Worldhoppers він захотів побачити усі інші мої шоу про людей на кораблях. Хоча після того, як ми зіткнулися з серіалом, заснованим на реальній історії, де корабель зазнав прориву корпусу і декомпресія вбила кількох членів екіпажу (на цей раз назавжди), він дуже засмутився, і мені довелося створити фільтр вмісту. Щоб трохи відпочити, я запропонував йому "Місяць Святилища". Він погодився.

Після чотирьох епізодів він запитав мене: "У цій історії немає SecUnit"?

Напевне він думав, що Місяць Святилища був моїм улюбленим з тієї ж причини, що він любив Worldhoppers. Я сказав "ні". З SecUnits не так багато шоу, і у них вони або лиходії, або поплічники лиходія. Єдиними SecUnits у розважальних засобах масової інформації були шахраї, які хотіли вбити всіх людей, тому що вони напевне забули, хто побудував ремонтні кабіни. У деяких найгірших шоу SecUnits іноді займалися сексом з людськими персонажами. Це було дивно неточно, а також анатомічно складно. Конструкти з частинами людини, що стосуються статевого акту, це секс-боти, а не SecUnits. Секс-боти не мають внутрішніх систем озброєння, тому їх просто неможливо сплутати з SecUnits. (У SecUnits немає ніякого інтересу до людського або будь-якого іншого виду сексу, повірте мені.)

Правда, було би важко показати реальне життя SecUnits у візуалі ЗМІ, які б включали зображення годин, коли вони стоять у страшенній нудьзі, а знервовані клієнти намагаються вдавати, що їх це не обходить. Але в історіях також не було описів SecUnits як особистостей. Я думаю, ви не можете розповісти історію з точки зору того, що, на вашу думку, не має точки зору.

Він сказав: "Ця історія нереальна".

(Уявіть собі, що це сказано максимально саркастичним тоном.)

"Є нереальне, що відводить вас від реальності, і нереальне, що нагадує вам, що всі вас бояться". У стрічці розваг SecUnits змальовують такими, якими їх очікують клієнти: безсердечними машинами для вбивств, які можуть збожеволіти у будь-яку секунду, без причини, незважаючи на наявність командних модулів.

Транспорт думав 1,6 секунди. Менш саркастичним тоном було сказано: "Вам не подобається ваша функція бота. Я не розумію, як таке можливо".

Його функція полягала в тому, що він вважав нескінченно захоплюючим відчуття простору, і зберігання всіх своїх людей та інших пасажирів у безпеці всередині свого металевого тіла. Звичайно, він не зрозумів, чому хтось не хоче виконувати власну функцію. Його функція була чудовою.

"Мені подобаються тільки деякі частини моєї функції". Мені подобалося захищати людей і речі. Мені подобалося шукати розумні способи захисту людей та речей. Мені подобалося бути правим.

"Тоді чому ви тут? Ви не "безкоштовний бот", який шукає свого опікуна, якому, ймовірно, не можна просто надіслати повідомлення через ретранслятор зв'язку на транзитному кільці, з якого ми нещодавно вирушили."

Питання застало мене зненацька, тому що я не думав, що він цікавиться ще чимось, окрім себе. Я вагався, але він уже знав, що я SecUnit, і знав, що просто немає жодних обставин, де б я був законним і нормальним. Він також міг знати, хто я. Я надіслав у стічку копію з новин Port FreeCommerce. "Це я."

"Доктор Менса з PreservationAux купила вас і дозволила вам піти?"

"Так. Хочете знову подивитися WorldHoppers?" Миттю пізніше я пошкодував про це питання. Він знав, що це була спроба відволікти увагу.

Але йому було заборонено приймати несанкціонованих пасажирів чи вантаж, і довелося змінити свій журнал, щоб приховати будь-які докази моєї присутності. Після чого я завагався. У нас обох були секрети.

У мене не було підстав не розповідати про це, крім страху здатися дурнем. "Я пішов без дозволу. Вона запропонувала мені перебування у її будинку на Preservation, але я їй там не потрібен. Вони не потребують там SecUnits. І я… не знав, чого хочу, чи я хотів би поїхати в Preservation чи ні. Чи я хочу опікуна-людину, це просто інше слово для власника. Я знав, що втекти зі станції буде легше, ніж із планети. Тому я пішов. Чому ти дозволив мені зайти на борт?"

Я подумав, що, можливо, я міг би відволікти його, змусивши розповісти про себе. Знову промах. Він відповів: "Мені було цікаво побачити вас, а вантажні перевезення нудні без пасажирів. Ви їдете до станції RaviHyral Mining Facility. Чому?

"Я утік з порту FreeCommerce, щоб бути подалі від компанії". Бот чекав на продовження. “Після того, як у мене з’явилася можливість подумати, я вирішив поїхати на RaviHyral. Мені потрібно дещо дослідити, і це найкраще місце для цього".

Я думав, що згадка про дослідження може зупинити його питання, оскільки він розумів, що таке дослідження. Ні, не настільки. На транзитному кільці під час обміну інформацією до планетарних архівів були доступні канали публічних бібліотек. "Чому б вам не провести дослідження там? Навіть мої вбудовані архіви не такі великі. Чому ви не шукали у бібліотеках?"

Я не відповів. Він почекав цілих тридцять секунд, а потім сказав: "Системи конструктів за своєю суттю поступаються передовим ботам, але ви не дурні.

Так, ну і нахрін тебе теж, подумав я, і ініціював послідовність відключення.

Розділ третій

Я прокинувся через чотири години, коли закінчився мій автоматичний цикл зарядки. Транспорт одразу сказав: "Це було надмірно по-дитячому".

"Що ви знаєте про дітей?" Тепер я був сильніший, тому що це було правильно. Відключення та час, який я провів у інертному стані, вигнали або відвернули би увагу людини; транспорт однак чекав, щоб відновити суперечку.

"До складу мого екіпажу входять вчителі та учні. Я накопичив багато прикладів з дитячого життя."

Я просто сидів, дратуючись. Я хотів повернутися до перегляду серіалів, але розумів, що він подумає, що це означає, що я поступаюся, приймаючи неминуче. За все своє існування, принаймні тих частин, які я пам’ятав, я нічого не робив, окрім як приймав неминуче. Я втомився від цього.

"Ми тепер друзі. Я не розумію, чому ви не хочете обговорювати зі мною свої плани".

Це була дивовижна, обурююча заява. "Ми не друзі. Перше, що ви зробили, коли ми сконтактувалися, — це погрожували мені, — зазначив я.

"Мені потрібно було переконатися, що ти не робитимеш спроби завдати мені шкоди".

Я помітив, що там було написано "спроби", а не "наміру". Якби його щось турбувало щодо моїх намірів, він не дозволив би мені зійти на борт. Можливо йому дуже хотілося показати мені, що він могутніший за SecUnit'а.

Не те, щоб це було неправильно щодо "спроби". Під час перегляду епізодів мені вдалося провести певний аналіз, використовуючи схеми у його власній загальнодоступній стрічці та технічні характеристики подібних видів транспорту, доступні на незахищених розділах його бази даних. Я придумав двадцять сім різних способів зробити його непрацездатним і три — підірвати його. Але взаємно гарантований сценарій знищення мене не цікавив.

Якщо я переживу цю поїздку неушкодженим, надалі мені краще вибирати приємніший і тупіший транспорт для наступних поїздок.

Я не відповів, знаючи, що він не витримає. Він сказав, що вже вибачився. Я досі не відповідав. Тоді він додав, що "Мій екіпаж завжди вважає мене надійним."

Я не повинен був дозволити йому дивитися всі ці епізоди Worldhoppers. "Я не ваш екіпаж. І я не людина. Я конструкт. Конструкти та боти не можуть довіряти один одному".

Протягом десяти дорогоцінних секунд було тихо, хоча я міг зрозуміти, що його розумова діяльність зросла. Я зрозумів, що це, мабуть, пошук у його базах даних, пошук способу спростувати мою заяву. Тоді він запитав: "Чому ні?"

Я витратив стільки часу, прикидаючись терплячим, коли люди задавали дурні питання. Я повинен мати більше самоконтролю, ніж він. "Тому що ми маємо потребу виконувати накази людей. Людина може сказати вам очистити мою пам’ять. Людина може сказати мені знищити ваші системи".

Я думав, що це буде аргументом на користь того, що я не міг би заподіяти шкоди, що зірвало би всю розмову.

Але він сказав: "Зараз тут немає людей".

Я зрозумів, що потрапив у пастку, в розмовний глухий кут, а транспорт вдавав, що це потрібно пояснити, щоб змусити мене це сформулювати. Я не знав, кого я більше дратую, себе чи його. Ні, мене це, безумовно, більше дратувало.

Я сидів деякий час, бажаючи повернутися до ЗМІ, до будь-якого серіалу, і не думати про ситуацію. Я відчував його у кормі, він чекав, спостерігав за мною з усією своєю увагою, за винятком незначної кількості ресурсів, необхідних для того, щоб тримати корабель на курсі.

Невже це мало значення, якби він це знав? Чи я боявся, що це знання змінить його думку про мене? (Наскільки я міг судити, його думка про мене вже була досить низькою.) Хіба мені насправді не було байдуже, що думає про мене дослідницький транспорт-придурок?

Я не повинен був задавати собі це питання. Я відчував, як мене охоплює хвиля роздратування і навіть злості, і знав, що не можу цього допустити. Якщо я збирався слідувати своєму плану, такому, як він був, мені потрібно було подбати про це. Якби я дозволив собі байдужість, то я не міг би сказати, де я опинюсь. Летячи кудсь на німих транспортах, переглядаючи ЗМІ, поки хтось не спіймає мене і не продасть компанії, або, ймовірно, розбере і продасть мої неорганічні частини.

Я сказав: "Якось приблизно 35000 годин тому я був задіяний у контракті на станції RaviHyral Mining Facility. Під час виконання свого завдання я став шахраєм і вбив велику кількість моїх клієнтів. Моя пам’ять про інцидент була частково стерта". Очищення пам'яті SecUnit'ів завжди часткові через органічні частини всередині нашої голови. Очищення не може видалити пам’ять з органічної нервової тканини. "Мені потрібно знати, чи інцидент стався через катастрофічну несправність мого командного модуля. Я думаю, що це так. Але я повинен знати це точно". Я завагався, але, до біса, він уже знав усе інше. "Мені потрібно знати, чи зламав я свій командний модуль, щоб викликати інцидент".

Я не знаю, чого я очікував. Я знав, що АРТ (він же Asshole Research Transport) був глибше прив'язаний до свого екіпажу, ніж SecUnits до клієнтів. Якби він не відчував себе таким чином щодо людей, яких він возив і з якими працював, то він би не засмучувався так, коли щось траплялося з персонажами Worldhoppers. І мені б не довелося відфільтровувати всі засновані на правді історії, де людські бригади справді постраждали. Я знав, що він відчуває, тому що я відчував себе так щодо Менси та PreservationAux.

Він запитав: "Чому ваша пам’ять про інцидент була очищена?"

Це було не те питання, якого я очікував. "Тому що SecUnits дорогі, і компанія не хоче втрачати на мене більше грошей, ніж вона вже вклала". Я хотів продовжити. Хотів сказати щось настільки образливе, щоб він залишив мене в спокої. Я дуже хотів перестати думати про це і дивитися "Місяць Святилища". "Або я вбив їх через несправність, а потім зламав командний модуль, або зламав командний модуль, щоб я міг їх убити, — сказав я. — Це дві взаємовиключні можливості".

"Невже всі конструкти такі нелогічні?" — сказав дослідницький транспорт "мудак" з величезними можливостями обробки,  якого мені доводилося підтримувати метафоричною рукою, оскільки він був емоційно скомпрометованим вигаданим медіа-серіалом. Перш ніж я міг відповісти, він додав, що це не дві основні версії, які слід розглянути.

Я поняття не мав, що це означає. — Гаразд, які ще можливості слід розглянути?

"Що це або сталося, або не сталося."

Мені довелося встати і почати ходити.

Ігноруючи мене, АРТ продовжив: "Якщо це сталося, чи ви спричинили це, чи якийсь зовнішній вплив подіяв на вас, щоб це сталося? Якщо це спричинив зовнішній вплив, то чому? Кому була вигідна ця подія?

AРT, здається, був радий, що проблема викладена так чітко. Я не був упевнений, що це так. "Я знаю, що міг зламати свій командний модуль". Я показав на свою голову. "Я зламав свій командний модуль".

"Якщо причиною інциденту стала ваша здатність зламати ваш командний модуль, чому його періодично не перевіряли і не виявляли поточний злом?"

Не було сенсу зламувати модуль, якби я не зміг обдурити стандартну діагностику. Але… Компанія була дешевою і неохайною, але не дурною. Мене тримали в центрі відновлення при корпоративному офісі. Тому вони не передбачали жодної потенційної небезпеки.

АРТ сказав: "Ви маєте рацію в тому, що потрібні додаткові дослідження, перш ніж інцидент можна буде повністю зрозуміти. Як ви плануєте діяти далі?"

Я перестав ходити. Він знав, як я планую діяти далі. Полетіти на RaviHyral, знайти там потрібну інформацію. У Компанії не було таких даних у відкритому доступі, але системи на самому RaviHyral могли бути не настільки захищеними. І, можливо, якби я побачив це місце ще раз, це спряло би спогадам у моїй нервовій тканині людини. (Я не дуже надіявся щодо цієї частини, якщо по правді.) Я міг би сказати що AРТ знову вдався до тієї тактики, що ставив мені запитання, на які знав відповідь, щоб це могло захопити мене у пастку і визнати те, чого я не хотів визнавати. Я вирішив просто ігнорувати це  до кінця. "Що ви маєте на увазі?"

"Вас буде ідентифіковано як SecUnit'а".

Це трохи боліло. "Я можу вдавати, що я людина-імп". Люди-імпи все ще вважаються людьми. Я не знаю, чи є люди з достатньою кількістю імплантів, схожих на SecUnit'а. Мабуть, малоймовірно, що людина захоче мати таку кількість імплантів або переживе будь-які катастрофічні травми, які можуть зробити їх необхідними. Але люди дивні. Як би там не було, я не мав наміру дозволити нікому бачити більше, ніж було необхідно.

"Ви виглядаєте як SecUnit. Ви рухаєтесь як SecUnit." Він надіслав цілий ряд зображень у мою стрічку, порівнюючи запис мого переміщення по коридорах та каютах з записами різних членів екіпажу в тих самих коридорах. Я розслабився і відчув полегшення, виходячи з останнього транзитного кільця, але виглядав не дуже розслаблено. Я виглядав як патрульний SecUnit.

"Ніхто не помітив цього на транзитному кільці", — сказав я. Я знав, що ризикую. Я дожив до цього часу, тому що люди та імпи в комерційних транспортних кільцях не бачили SecUnits, окрім як у розважальному каналі чи в новинах, де ми в основному вбивали людей або вже були порізані на частини. Якби мене побачив хтось, хто довго працював з SecUnits у довгострокових контрактах, була велика ймовірність, що він міг зрозуміти, ким я є.

AРT представив список карт. Станція RaviHyral Mining Facility була на третьому за величиною місяці газового гіганта. Карта оберталася, показуючи різні майнінгові установки, центри підтримки та порт. У неї був лише один порт. "У цих місцях будуть працювати/працюють SecUnits. Вас побачать представники влади, які працювали з SecUnits".

Я ненавиджу, коли АРТ має рацію. "Я нічого не можу з цим зробити".

"Ви не можете змінити свою конфігурацію". — Я міг відчути його скептицизм через стрічку.

"Ні, не можу".

"Перегляньте специфікації на SecUnits. Усі роботи Компанії не можуть змінюватися?" Його скептицизм посилився. Очевидно, що він зібрав всю інформацію про SecUnits та роботів Компанії у свою базу даних та проаналізував її.

"Ні, лише секс-боти можуть змінюватися". Принаймні ті, які я бачив, були змінені. Деякі були здебільшого стандартними одиницями з деякими змінами, інші відрізнялися кардинально. "Але це робиться в центрах відновлення, у ремонтних кабінках. Щоб зробити щось подібне, мені знадобиться медичний пакет. Повний, а не просто комплект для екстрених випадків".

"У мене є повний медичний пакет. Там можна вносити зміни".

Це було правдою, але навіть такий медичний комплекс, як у АРТа, здатний проводити тисячі процедур без допомоги людини, не мав програми для фізичної зміни SecUnit'а. Можливо, я зміг би провести себе через цей процес, але в цьому була велика проблема. Зміни моїх органічних та неорганічних компонентів спричинили б катастрофічну втрату функцій, якби я не був деактивований, коли вони відбуватимуться. "Теоретично. Але я не можу керувати медичним набором, поки мене змінюють".

"Я можу".

Я нічого не сказав. І знову почав перебирати свої медіа.

"Чому ти не відповідаєш?"

Я вже знав АРТа досить добре, щоб знати, що він не залишить мене в спокої, тому я продовжив і виклав свою думку. "Ви хочете, щоб я довіряв вам змінити мою конфігурацію, поки я неактивний? Коли я безпорадний?"

АРТ мав зухвалість звучати ображеним. "Я допомагаю своєму екіпажу в багатьох процедурах".

Я підвівся, закрокував, дві хвилини дивився на перегородку, а потім провів діагностику. Нарешті я запитав: "Чому ти хочеш мені допомогти?"

"Я звик допомагати своєму екіпажу у масштабному аналізі даних та інших численних експериментах. Перебуваючи у транспортному режимі, я вважаю, що моя невикористана потужність стомлює. Вирішення вашої проблеми — цікава вправа в бічному мисленні.

"Тобто вам нудно? Я буду найкращою іграшкою, яку ви коли-небудь мали?" Коли я займався інвентаризацією, я б віддав усе що завгодно за двадцять один цикл непомітного простою. Я не міг жаліти АРТа. "Якщо вам нудно, дивіться медіа, які я вам дав".

"Я усвідомлюю, що для вас на кону постане ваше виживання як шахрайського SecUnit'а.

Я подумав його виправити, а потім зупинився. Визначення "шахрай" було не тим, що я про себе думав. Я зламав свій командний модуль, але продовжував виконувати накази, принаймні більшість із них. Я не втік з компанії; доктор Менса легально викупила мене. Коли я виходив з готелю без її дозволу, вона не сказала мені не виходити. (Так, я знаю, що останнє не дуже переконливий аргумент.)

Шахраї-SecUnit вбивали людей і імпів — своїх клієнтів. Я теж робив це колись. Але не добровільно.

Мені потрібно було з'ясувати, чи це було добровільно чи ні.

"Моє виживання не буде під загрозою, якщо я буду їздити на незайнятих транспортах". І навчусь уникати тих придурків, які пробують погрожувати мені і ставити під сумнів мій вибір, і хочуть змусити мене потрапити в медичний кабінет, щоб вони могли зробити мені експериментальну операцію.

"Це все, що ти хочеш? Ти не хочеш повернутися до свого екіпажу?"

Я сказав нетерплячим тоном: "У мене немає екіпажу".

Він надіслав мені зображення з новини, яке я йому подав, групове зображення PreservationAux. Усі були в сірій уніформі і посміхалися у камеру — фото команди, зроблене на початку контракту. "Це не ваш екіпаж?"

Я не знав, що на це відповісти.

Я провів тисячі годин, дивлячись медіа та оцінюючи групи вигаданих людей у ЗМІ. Тоді я опинився з групою справжніх людей, щоб подивитись і поставити свій лайк, а потім хтось спробував їх убити, і, захищаючи їх, я повинен був сказати їм, що зламав свій командний модуль. Тому я пішов. (Так, я знаю, що все складніше.)

Я намагався подумати, чому я не хочу змінювати свою конфігурацію, навіть щоб захистити себе. Можливо тому, що це те, що люди робили з секс-ботами. Я був вбивцею, і я повинен був мати вищі стандарти?

Я не хотів виглядати людиною більше, ніж вже виглядав. Навіть коли я був в обладунках, навіть коли мої клієнти PreservationAux побачили моє людське обличчя і вирішили ставитися до мене як до людини. І змушували мене кататися в салоні екіпажу хоппера, брати участь у їхніх стратегічних нарадах, пробували поговорити зі мною про мої почуття. Я не міг цього прийняти.

Але у мене вже не було обладунків. Моя зовнішність, моя здатність вдавати з себе людину-імпа повинні були стати моїми новими обладунками. Але це не спрацює, якщо я опинюся перед людиною, знайомою з SecUnits.

Але це здавалося безглуздим, і я відчув, що насувається чергова хвиля "мені все одно". Чому я повинен думати про це? Мені подобалися люди, мені подобалося дивитися на них у розважальних каналах, де вони не могли спілкуватися зі мною. Це було безпечно. Для мене і для них.

Якби я повернувся на Preservation з доктором Менсою та іншими, вона могла б гарантувати мою безпеку, але чи міг би я гарантувати її безпеку від мене?

Зміна моєї фізичної конфігурації була б радикальним кроком. Але зламати мій командний модуль теж було радикальним кроком, як і втеча від доктора Менси.

AРT сказав майже жалібно, — "Я не розумію, чому це важкий вибір".

Я теж цього не розумів, але не збирався цього говорити.

***

Я взяв два цикли, щоб подумати. Я не розмовляв з АРТом про це або про що-небудь інше, хоча ми продовжували дивитися медіа разом, і він проявляв стриманість, на яку я не зважав, і не намагався почати зі мною сперечатися.

Я знав, що мені щастило до цього моменту. На борту транспорту, яким я виїжджав з порту FreeCommerce, я порівнював себе з записами людей, намагаючись виділити фактори, які можуть видати мене і за якими я буду ідентифікованим, як SecUnit. Найправильнішою поведінкою було неспокійно рухатися. Люди та люди-імпи зміщують свою вагу, коли стоять, реагують на раптові звуки та яскраве світло, чухаються, поправляють волосся, заглядають у кишені чи сумки, щоб перевірити, чи на місці речі, які вони туди поклали.

SecUnits не рухаються. Наш стандарт — стояти і дивитися на речі, які ми охороняємо. Частково це відбувається тому, що наші неорганічні частини не потребують руху так, як це роблять органічні частини. Але в основному тому, що ми не хочемо привертати до себе увагу. Будь-який незвичний рух може змусити людину подумати, що з вами щось не так, і приверне ще більше уваги. Якщо ви застрягли в одному з поганих контрактів, це може змусити людей наказати системі HubSystem використати ваш командний модуль, щоб іммобілізувати вас.

Проаналізувавши рухи людей, я написав для себе деякий код, який змушував мене періодично робити випадкові серії рухів, якщо я стояв на місці. Змінювати своє дихання, реагуючи на зміни якості повітря. Змінювати швидкість ходіння, вдавати, що я реагую на подразники фізично, а не просто сканую і помічаю їх. Цей код провів мене через друге транзитне кільце. Але чи було б у мене все добре на кільці чи з інсталяцією, яку часто відвідують люди, які бачили або працювали з SecUnits?

Я трохи змінив свій код і попросив AРTа знову оцінити мене, коли я пересувався по його коридорах та купе. Я намагався виглядати якомога більше людиною. Я звик відчувати себе психічно незручно серед людей, і  спробував виразити це відчуття своїми фізичними рухами. Я почав відчувати себе досить добре в результаті. Поки не подивився записи і порівняв їх із записами AРTа його команди та моїми записами інших SecUnit.

Єдиним, кого я обдурив був я сам.

Зміна руху робила мене більш людським, але мої пропорції точно відповідали пропорціям інших SecUnit. Я був достатньо хорошим, щоб обдурити людей, які не шукали мене, оскільки люди, як правило, ігнорують нестандартну поведінку в загальних громадських місцях. Але будь-хто, хто збирався мене знайти, хто був насторожений щодо можливості фальсифікації SecUnit, міг насторожитись, і просте сканування, відкаліброване для пошуку розміру, зросту та ваги SecUnit'а, обов’язково виділить мене.

Це був логічний вибір, це був очевидний вибір, і я все-таки скоріше відлущив би свою людську шкіру, ніж зробив  би це.

Я збирався це зробити.

***

Після довгих суперечок ми погодилися, що найпростішою зміною для найкращого результату було зняти два сантиметри довжини з моїх ніг і рук. Це звучить як невелика зміна, але це також означало, що мої фізичні пропорції більше не будуть відповідати стандарту Unit. Це змінило б мою ходу, і те, як я рухаюся. Це мало сенс, і мені це сподобалося.

Потім АРТ сказав, що нам також потрібно змінити код, що контролює мої органічні частини, щоб вони могли відрощувати волосся.

Моя перша реакція на це була невизначеною. У мене було волосся на голові та бровах; це було частиною конфігурації SecUnit'а, яку ми ділили з секс-ботами, хоча код, що контролював ріст волосся, тримав його на голові SecUnit коротким, щоб воно не заважало броні. Вся ідея конструктів полягає в тому, що ми виглядаємо людьми, щоб не завдавати клієнтам незручностей своєю зовнішністю. (Я міг би сказати компанії, що той факт, що SecUnits жахливі машини для вбивства, насправді змушує людей нервувати незалежно від того, як ми виглядаємо, але ніхто мене не слухатиме.) Решта моєї шкіри не мала волосся.

Я сказав АРТу, що я вважаю за краще так як є, і зайве волосся просто приверне небажану увагу. Він відповів, що це означатиме гарне, рідке волосся, як у людей на частинах шкіри. АРТ провів певний аналіз і склав список біологічних особливостей, які люди могли б помітити підсвідомо. Волосся — єдине, що ми могли змінити для створення мого основного коду, і АРТ запропонував зробити так, щоб з'єднання між органічними та неорганічними частинами на моїх руках, ногах, грудях та спині виглядало скоріше як нарости чи неорганічні частини, які були імплантовані людям з медичних чи інших причин. Я зауважив, що багатьом людям або імпам видаляли волосся на тілі з гігієнічних або косметичних міркувань і тому що хто, до біса, хоче мати його по всьому тілу. АРТ заперечив, що людям не потрібно турбуватися про те, щоб бути ідентифікованими як роздільні одиниці, тому вони можуть робити зі своїм тілом все, що хочуть.

Я все ще хотів сперечатися, тому що не хотів погоджуватися з тим, що сказав АРТ. Але це здавалося незначним у порівнянні з видаленням двох сантиметрів синтетичної кістки та металу з моїх ніг і рук та зміною коду того, як мої органічні частини будуть зростатися з неорганічними.

АРТ мав альтернативний, ще більш радикальний план, який включав надання мені частин, пов’язаних із статтю, але я сказав йому, що це абсолютно не вихід. У мене не було частин, пов’язаних із сексом, і мені це подобалося. Я бачив, як люди займаються сексом у розважальних стрічках та у моїх контрактах, коли від мене вимагали записувати все, що говорили та робили клієнти. Ні, дякую, ні і ще раз ні.

Але я попросив його змінити порт даних на потилиці. Це був вразливий момент, і я не хотів упустити можливість подбати про це.

Як тільки ми домовились про сам процес, я постав перед хірургічним кабінетом. Система MedSystem уже стерилізувалася і підготувалася, і в повітрі відчувався сильний запах антибактеріальних засобів, що нагадував мені про кожен раз, коли я приносив пораненого клієнта до такої кімнати. Я думав про те, що щось може піти не так, і про інші жахливі речі, які може зробити зі мною АРТ, якщо захоче.

АРТ сказав: "Яка причина затримки? Потрібно змінити запланований процес?"

У мене не було підстав йому довіряти. За винятком того, що він постійно прагнув дивитися серіали про людей на кораблях, і засмучувався, коли насильство було надто реалістичним.

Я зітхнув, зняв одяг і ліг на хірургічну платформу.

Розділ четвертий

Я повернувся в онлайн, щоб виявити, що у мене 26-відсотковий потенціал, який повільно зростає. Мої колінні та ліктьові суглоби охоплювали смуги болю, настільки сильні, що я не міг їх уникнути. Моя людська шкіра свербіла. І я протікав. Ненавиджу це.

У мене не було можливості отримати доступ або відтворити будь-який з своїх медіафайлів. Все, що я міг зробити, це лежати і чекати, поки мої рівні пристосуються. Спроби рухатися тільки погіршували ситуацію. Мені хотілося почати з Плану Шістнадцять, щоб зробити АРТа непрацездатним, з того плану, який мав найкращі статистичні шанси на успіх, і де я не зазнавав катастрофічної шкоди у відповідь. Інший план, щоб підірвати його, також виглядав досить привабливим. Погодитися на операцію було дурним рішенням.

Це було схоже на перебування у кабіні після того, як мене розірвали на частини, але без можливості кабінки закривати вищі функції до завершення ремонту. Я знав, що MedSystem не зможе змінити рівень болю, але не думав, що це буде аж так погано. Я теж не міг регулювати власну температуру, але мені не було холодно, оскільки система MedSystem контролювала температуру приміщення та платформи, щоб підтримувати їх на комфортному рівні. Кабінки цього не робили, і я повинен був визнати, що це було приємно.

Поступово мої рівні почали узгоджуватися, і я отримав достатньо функцій, щоб набрати датчик болю і приглушити свербіж. Мені потрібен був певний біль, щоб підказувати мені, чого ще не можна рухати, поки не відновиться все моє органічне покриття.

АРТ бовтався у моїй стрічці, але милосердно не намагався зі мною поговорити. На 75 відсотках функціональності я спробував сісти.

MedSystem почала видавати попередження, і АРТ сказав: "Зараз немає причин рухатися. Під час процесу я провів обшук своєї публічні інформаційні бази новин за відповідний період часу, що стосувався незвичайних смертельних випадків, пов'язаних з видобутком корисних копалин. Ви хочете мої висновки на основі результатів?"

Я полегшено відкинувся назад, відчуваючи, як мої органічні частини торкаються теплого металу платформи. Тепер я протікав в іншому місці. Я сказав АРТу, що знаю, як, блядь, читати результати пошуку.

"Я б погодився з вашим досвідом у стрільбі та вбивствах. Вам слід відкласти аналіз даних".

"Як хочеш". Я не думав, що там буде щось корисне.

Свої висновки він надіслав у стрічку. Слід визнати, що мало сенс, що велика кількість смертей за незвичайних обставин закінчується якимось публічним записом, доступним для кількох новинних стрічок, як це сталося у випадку з DeltFall. Інцидент на RaviHyral можна було кваліфікувати як нещасний випадок, але це стосувалося облігацій компанії, тому відбувся юридичний бій. Хоча, якщо дані свідчили, що всіх убив несправний SecUnit, це не дало мені більше інформації, ніж я вже мав.

Записи в декількох архівованих стрічках новин свідчили про те, що місцем інциденту, ймовірно, була невелика область під назвою яма Ганака. Інформація походила від джерела з Каледона, політичної організації Корпорації Rim, де базувалася компанія, що фінансувала яму Ганака. Загинуло п’ятдесят сім осіб. Причина була зазначена як "несправність обладнання".

SecUnits були внесені в інвентарний список як обладнання.

АРТ почекав, і коли я нічого не сказав, додав: "Отже, ваше початкове припущення було правильним, інцидент таки стався. Тепер слідство можна продовжити.

Я хотів закричати, але це заважало б процесу загоєння.

АРТ запитав: "Чи не бажаєш ти подивитися медіа?"

Я не відповів, але все-таки розпочав наступний епізод "Місяця святилища".

***

Коли мені нарешті вдалося злізти з платформи, я впав на палубу, але до кінця добового циклу я повернувся до майже нормального стану. Перше, що я зробив, це змив усю кров та інші різноманітні рідини у ванній, прикріпленій до секції MedSystem. У кімнатах для охорони були приміщення, де я міг очистити кров і рідину після бійки або ремонту, але я ніколи не використовував приміщення, призначене для людей. АРТ мав хороші ванни, з очищувальною рідиною для чищення, яка була настільки схожа на воду, що було важко вказати на різницю без хімічного аналізу. Ви могли відрегулювати температуру, щоб стало тепліше, і вона приємно пахла. Після цього я пах чисто по-людськи, і це було трохи дивно.

Тонке волосся, яке з'являлося в різних місцях, теж було дивиною, але не настільки дратівливим, як я очікував. Наступного разу, коли мені доведеться одягати шкіряний костюм, це може бути незручно, але люди з волоссям, здавалося, давали собі з цим раду з мінімумом нарікань, тому я вирішив, що теж зможу. Зміна коду також зробила мої брови густішими, а волосся на голові на кілька сантиметрів довшим. Я відчував це, і це було дивно.

Я пішов у рекреаційний простір АРТа і скористався біговою доріжкою та іншими машинами, щоб перевірити себе, переконавшись, що моя зброя все ще працює належним чином, і система наведення зброї на ціль не сповільнилася. (Я не випробовував зброю, оскільки АРТ дав мені зрозуміти, що це призведе до порушення протипожежної системи.)

Я довго дивився на себе в дзеркало.

Я сказав собі, що все ще виглядаю як SecUnit без броні, безнадійно викритий, але правда полягала в тому, що тепер я виглядав набагато більше схожим на людину. І тепер я зрозумів, чому я не хотів цього робити.

Мені буде складніше видавати себе за людину.

***

Ми вийшли з червоточини за графіком. Як тільки ми опинилися в зоні дії транзитного кільця, АРТ почав прийом і записав для мене інформаційний пакет про пункт призначення, який містив детальнішу карту RaviHyral. Поворот карти, щоб подивитися на неї з усіх ракурсів, нічого не змінив у тих фрагментах пам'яті, які я мав на той час. Але було цікаво, що яма Ганака ніде не була позначена.

Я міг відчути присутність АРТа у своєму кормі, який знову дивився через моє образне плече. Я перевірив мітку часу і побачив, що карта оновлювалася кілька разів з моменту того інциденту. "Вони зняли Яму з карти".

"Це звичайна практика?" — запитав АРТ. Що стосувалося зіркових карт, видалити щось з однієї з них було дорогим задоволенням.

"Я не знаю, звичайна чи ні, але це має сенс, якщо компанія чи клієнти хотіли приховати те, що сталося". Якщо компанія хотіла продовжувати продавати контракти на SecUnits іншим майнінговим установкам, приховуючи цей окремий факт або намагаючись не афішувати, що смертельні випадки відбувалися, це було важливо. Можливо, замість юридичної битви компанія швидко виплатила облігації за умови, що клієнт мінімізує подробиці про інцидент у публічному просторі. Це була така ситуація, як з GrayCris та DeltFall, де було залучено кілька сторін, і компанія була у всіх новинних стрічках, намагаючись викликати симпатію до себе.

АРТ зібрав більше історичної інформації, шукаючи назву Яма та сервісних установ, які були перераховані. RaviHyral спочатку належала низці компаній з одержанням прав на різні ділянки Місяця. Але протягом останніх двох системних років компанія під назвою Umro викупила більшість з них, хоча багато первісних компаній все ще працювали підрядниками. Жодна з назв компаній не звучала знайомо.

Мені доведеться з'ясувати, де була яма Ганака, перш ніж я зможу туди поїхати. Я був доставлений туди як вантаж, і у мене не було жодних спогадів про поїздку, стертих частково чи повністю.

Я почав передивлятися решту інформаційного пакета, шукаючи розклади руху. До порту RaviHyral мені доведеться добиратися маршрутним транспортом від транзитного кільця. Це було хитро. Ну, все було хитро. З інформації про умови відвантаження, до шатлів допускалися лише люди, які мали ваучери на працевлаштування або перепустки з однієї з шахтних установок або служб підтримки. Не було ніякого туризму, ніхто не прибував і не міг їздити транспортом без офіційного дозволу однієї з компаній чи підрядників на Місяці. Оскільки я не був людиною і у мене не було ваучера на працевлаштування, мені доведеться зламати систему одного з човників постачання…

АРТ все ще витягував дані з каналу станції. У мене є пропозиція роботи, сказав він мені і показав набір реклами. Я бачив її у каналах у FreeCommerce та на останньому транзитному кільці, але не звернув уваги. АРТ підкреслив одне з оголошень про вакансії на тимчасову роботу у якості допоміжної охорони для групи технологів з обмеженим контрактом.

"Що це?" — запитав я у АРТа. Я не розумів, навіщо це потрібно.

"Якби ця група найняла вас, у вас був би ваучер на працевлаштування та проїзд на поверхню."

"Найняти мене? — У мене було більше контрактів, ніж я пам'ятав (я маю на увазі буквально. Багато з них були до очищення моєї пам'яті), але жоден з них не був добровільним. Компанія витягувала мене зі складу, показувала клієнту, а потім упаковувала у вантажний відсік. — Ти що, з глузду з’їхав?"

"Мій екіпаж наймає таких консультантів для кожного рейсу." — АРТ був ображеним, що я не зробив компліменту його чудовій ідеї. "Процедура проста."

"Для людей і людей-імпів так". Я сумнівався. Мені доведеться взаємодіяти з людьми як людина-імп. Я знаю, що саме для цього була проведена зміна моєї конфігурації, але уявляв, що це відбуватиметься здалеку, або в просторі переповненого транзитного кільця. Взаємодія означала розмову та зоровий контакт. Я вже відчував, як моя продуктивність падає.

"Це буде просто, — наполягав АРТ. — Я тобі допоможу."

Так, гігантський транспортний бот допоможе SecUnit'ові видавати себе за людину. Усе буде добре.

***

Після того, як АРТ причалив, і буксири транзитного кільця, якими керували боти, почали знімали вантажні модулі, він відкрив для мене шлюз, і я вислизнув у зону посадки. Він дав мені доступ до своєї комунікації, щоб він міг перебувати у моїй стрічці через систему зв'язку транзитного кільця. Він стверджував, що можливо зможе мені допомогти, і хоча я скептично ставився до цього, він міг би принаймні скласти мені компанію. Коли я відійшов від доку з АРТом, моя ефективність знизилася до 96 відсотків. Я вибрав канали розваг для нових завантажень, щоб спробувати заспокоїтися.

Я вже надіслав повідомлення до вузла соціальної стрічки реклами та отримав відповідь з зазначенням місця та мітки часу. В останній раз, коли я мав домовлену зустріч з людьми, вони хотіли викрасти Менсу і знищити мене. Навряд чи зараз буде щось гірше.

Я зі зломом пройшов через охорону зони входу і вийшов у торговий центр кільця. Тут усе було утилітарнішим порівняно з моїм останнім транзитним кільцем, чи з портом FreeCommerce. Ні садових куточків, ні голо-скульптур, ні великих голо-дисплеїв, які рекламували би масиви кораблів, вантажні фірми та інші підприємства, ні нових блискучих торгових автоматів. Також не ходив великий пасажирський транспорт, тому натовп людей і ботів був невеликий. Ідея АРТа починала виглядати не як дурний ризик, а скоріше як необхідність. Злитися з натовпом було би складніше, якби всі лише прибували на Місяць або вилітали з нього. У своїй стрічці АРТ сказав, "Я тобі казав."

Місцем зустрічі було приміщення для харчування в головному районі торгового центру. Це була велика прозора бульбашка на другому рівні торгового центру, з видом на доріжки та стійки служб обслуговування внизу. Усередині було декілька відкритих рівнів зі столами та стільцями, і зал на 40 відсотків був заповнений людьми та імпами. Ідучи по проходу, я час від часу чув гул безпілотників, але ніякого пінгу. У повітрі відчувалися запахи їжі та їдкий запах одурманюючих речовин. Я не намагався проаналізувати та ідентифікувати їх, бо занадто нервував і намагався зосередитися на тому, щоб виглядати людиною-імпом.

Люди, з якими я мав зустрітися, надіслали свої фото, щоб я міг їх знайти. Їх було троє, всі вони носили варіації робочого одягу з різними логотипами. Швидкий пошук показав, що вони записані у соціальній стрічці транзитного кільця. Вони записали себе як незалежні гастарбайтери, але ви могли назвати себе будь-ким, ідентифікація та перевірка не проводилася. Двоє були жінками, а один — терцером, у якого були ознаки статі, які використовувалися в групі некорпоративних політичних утворень, відомих як кластер Діварті.

(Щоб розпочати зустріч, я також мав запис у соцмережі. Система була надзвичайно вразливою до злому, тому я відмітив свій запис, щоб виглядати так, ніби я приїхав на попередньому пасажирському транспорті, вказав мою роботу як "консультант з питань безпеки", а мою стать як невизначену. Виступаючи в ролі власне капітана, АРТ дав мені попередню довідку про працевлаштування.)

Я помітив їх за столом біля краю бульбашки з видом на торговий центр. Вони розмовляли напруженим шепотінням, а мова тіла говорила, що вони нервують. Коли я йшов до них, моє швидке сканування не показало жодних підписів зброї, лише невеликі джерела живлення їхніх особистих інтерфейсів. Один мав імплант, але це був лише інструмент доступу до корму низького рівня.

Я практикував цю частину з АРТом при підході до столу, записуючи себе, щоб ми обоє могли критично оцінити мою поведінку. Я сказав собі, що можу це зробити. Я обрав свій найкращий нейтральний вираз, який використав, коли була виявлена додаткова активність завантаження, і керівник центру відновлення звинуватив у цьому недосконалість людських технологій. Я підійшов до столу і сказав: "Привіт".

Усі троє здригнулися. — Ну… привіт, — сказав терцер, оговтавшись першим.

Я взяв стрічку з камери відеоспостереження, щоб побачити себе і переконатися, що моя міміка під контролем. Мені було легше спілкуватися з людьми, спостерігаючи за ними через камери. Я добре усвідомлював, що це абсолютно хибне відчуття віддаленості від ситуації, але мені це було потрібно. Я сказав: "Ми домовлялись про зустріч. Я Еден, консультант з безпеки". Правильно, це ім’я одного з персонажів "Місяця Святилища". Ви, мабуть, не здивовані цим.

Терцер очистив горло. У неього було фіолетове волосся і червоні брови, що виділялися на тлі світло-коричневої шкіри. — Я Рамі, це Тапан і Маро. Він нервово поворухнувся і постукав по порожньому кріслі.

АРТ, який був набагато швидшим за мене у пошуку даних, здійснив швидкий пошук і повідомив мене, що це запрошення сісти у кількох людських культурах. Він дав мені етимологію жесту, коли я сів. Ви могли б подумати, що SecUnit, якого кілька разів різали на частини, підривали, очищували пам’ять і випадково частково демонтували, за цих обставин не опиниться на межі паніки. Ви б помилилися.

Рамі додав: "Я не знаю, з чого почати". Тапан штовхнула його, очевидно, передаючи моральну підтримку. На голові у Тапан були згорнуті різнокольорові коси, а до вуха прикріплений камінець синього ювелірного тону, трохи темніший за шкіру Рамі. У Маро теж була дуже темна шкіра і маленьке пухнасте волосся сріблястого кольору, і вона була майже достатньо красивою, щоб виступати у ЗМІ. Я жахливо оцінюю вік людей, тому що це одна з небагатьох речей, які мене не турбують. Також більшість мого досвіду стосується людей у каналі розваг, і вони не схожі на тих, кого ви бачите насправді. (Одна з багатьох причин, чому я не захоплююся реальністю.) Але я оцінив, що всі троє можуть бути молодими. Не діти, але, можливо, не так далеко від підліткового віку.

Вони дивились на мене, і я зрозумів, що мені доведеться допомогти їм. Я обережно сказав: "Ви хочете найняти консультанта з безпеки?" Це були слова з оголошення, яке вони розмістили у соцмережі, і, виходячи з кількості подібних запитів, групи та окремі люди мали звичай наймати приватну охорону, перш ніж їхати до RaviHyral. Я думаю, що найм охоронця — це те, що ви робите, коли не можете дозволити собі справжню безпеку.

Рамі ніби полегшало. "Так, нам потрібна охорона"

Маро озирнулася і сказала: "Можливо, нам не варто тут розмовляти. Чи можна кудись поїхати?"

Потрапити сюди було досить напружено, тому я не хотів зараз нікуди їхати. Я швидко перевірив наявність безпілотників, а потім ініціював збій у зв’язку між рестораном і охороною транзитного кільця. Я спіймав камери і показав АРТ те, що я хотів би зробити. Він взяв частину роботи на себе щоб відредагувати записи системи та вирізав камеру, яка спостерігала за столом, із системи. Я вимкнув з’єднання з головною охороною кільця, яке не помітило б пропущеної стрічки камери протягом того короткого часу, що ми тут будемо. Я сказав: "Все в порядку. Нас не записують".

Вони витріщилися на мене. Рамі сказав: "Але тут є камери безпеки — ви щось зробили?"

— Я консультант з питань безпеки, — повторив я. Мій рівень паніки почав падати, перш за все тому, що вони були явно знервовані. Люди нервують біля мене, тому що я жахливий робот-вбивця, і я нервуюсь біля них, тому що вони люди. Але я знав, що люди також можуть бути обережними і нервувати в небойових та неспортивних ситуаціях по-справжньому, а не лише в історіях. Здавалося, що щось подібне відбувається тут і зараз, і це дозволило мені прикинутися, що це мій звичайний бізнес під час одного з рідкісних випадків, коли клієнти запитують мою пораду щодо безпеки.

Частиною моєї роботи як SecUnit'а було давати клієнтам поради, коли вони просили про це, оскільки теоретично я мав всю інформацію про безпеку. Не те, щоб багато з них просили про це або слухали мене і що мені було від цього гірко, чи щось таке.

Тапан виглядала враженою. — Отже, ви перероблений, правда? Вона поплескала себе по шиї, вказавши на мій порт даних. "У вас є імплант? У вас є додатковий доступ до каналів?"

"Перероблений" було неформальним терміном для людини-імпа; я чув це слово у стрічці розваг. Я сказав "так". Потім додав: "Серед іншого".

Червоні брови Рамі піднялися з розумінням. Маро виглядала враженою і сказала: "Я не знаю, чи можемо ми дозволити собі… наш кредитний рахунок… але якщо ми зможемо повернути собі наші дані, то…"

Рамі знову взявся за це. — Тоді ми повинні вам багато заплатити.

АРТ, якого, очевидно, дуже зацікавив сценарій майбутньої роботи, почав шукати у публічних каналах шкалу оплати для приватних консультантів з питань безпеки. Я нагадав собі, що я прикидаюся, що я не SecUnit, тому розпитувати їх не видасться чимось незвичайним. Я вирішив почати з основної інформації. — Чому ви хочете найняти мене?

Рамі подивився на двох інших, кивнув у відповідь і прочистив горло. "Ми працювали у RaviHyral, для Tlacey Excavations, одного з найменших підрядників Umro. Ми займаємось дослідженнями мінеральних ресурсів та розробкою технологій". Тоді пояснив, що вони — колектив технологів, семеро з них на утриманні, і вони подорожують від одного трудового договору до іншого. Інші чекали в готельному номері, а Рамі, Маро та Тапан були призначені діяти від їхнього імені. Було полегшенням почути, що їхній досвід видобутку корисних копалин — це лише технології та вибір способу дослідження; у моїх контрактах на видобуток корисних копалин технологи, як правило, знаходилися в офісах поза майданчиком або поруч з начальством, і ми їх не бачили, якщо тільки вони не п'яніли і не пробували вбити один одного, що, звичайно, було рідкістю.

"Умови Тлейсі були чудові, — додав Тапан, — але, можливо, надто чудові, якщо ви розумієте, що я маю на увазі".

АРТ зробив швидкий пошук і повернув мені свою думку, що це мав бути зворот слова. Я сказав, що знаю.

Рамі продовжив: "Ми підписали контракт, тому що це давало нам час попрацювати над зібраними матеріалами. У нас була ідея розробити нову систему виявлення дивної синтетики. У RaviHyral багато виявлених родовищ, тому це чудове місце для досліджень". Дивна синтетика — це з артефактів, залишених неземними цивілізаціями. Вказати на різницю між ними та природними елементами, які раніше не були ідентифіковані, було проблемою при майнінгу. Як і артефакти інопланетної окупації/цивілізації, виявлені GrayCris в моєму останньому контракті, вони були заборонені для комерційного розвитку. Це було все, що мені зрештою потрібно було знати, — оскільки у кожній роботі, яку хтось коли-небудь виконував з використанням чужорідного матеріалу я лише стояв поруч і охороняв людей, які над цим працювали. (АРТ намагався мені щось пояснити, і я сказав, щоб він зберіг це на потім, бо мені потрібно зосередитися.)

Рамі сказав: "Ми досягли гарного прогресу, але раптом нашу групу відсторонили без попередження, і ще вони забрали всі наші дані…"

Тапан замахала руками. "Всю нашу роботу! Яка не мала нічого спільного з контрактом…"

Маро закінчила: "В принципі, Тлейсі вкрали нашу технологію, і видалили її найновішу версію з наших пристроїв. У нас є копії старих ітерацій, але ми втратили всі наші останні роботи".

Рамі додав: "Ми подали скаргу до Umro, але обробка триватиме вічність, і ми не знаємо, чи це коли-небудь закінчиться".

Я сказав: "Це звучить як щось, з чим вам слід звернутися до адвоката". Це не було незвичайним. Дані компанії також були видобувні, отже все було не так незграбно або очевидно, як просте видалення технології з пристроїв оригінальних творців. Якби це було доведено, то творці технології могли розірвати контракт, який давав компанії доступ до всього, над чим вони працювали.

"Ми думали про адвоката, — сказав Рамі. — Але ми не в спілці, тому це вийде дорого. Але вчора Тлейсі нарешті відповіла на нашу петицію і сказала, що вони могли б повернути файли, якщо ми повернемо їм бонус за наш підпис. І що ми маємо полетіти на RaviHyral, щоб це зробити". Я відкинувся на спинку крісла. "Ось чому ми хотіли вас найняти".

Це почало отримувати сенс. — Ви не довіряєте Тлейсі.

"Ми просто хочемо, щоб хтось був на нашому боці", — уточнила Тапан.

"Ні, ми точно не довіряємо Тлейсі", — заперечила Маро. “Абсолютно. Нам потрібна безпека, коли ми туди потрапимо, якщо речі стануть… образливими. З нами має зустрітися сама Тлейсі, у неї є власна охорона, а у нас немає ніякої безпеки, окрім загальної, яку Umro має у громадських місцях цього порту, а цього мало".

Я не знав точно, як вона думає, і що має на увазі під "образливими", але всі сценарії, які я міг уявити в цій ситуації, були не найкращими.

Компанія пропонувала контракти з SecUnits, щоб клієнтам не доводилося наймати людей, щоб вони охороняли один одного. З того, що я бачив у серіалах, я зробив висновок, що версія напівлюдина-напівробот все-таки краща для цієї роботи, ніж людина, яка намагається зробити те саме.

Я все ще спостерігав за ними через хакнуту камеру безпеки, але не дозволяв їй записувати. Я бачив, що мій вираз обличчя сумнівний, але в цьому випадку я вважав, що ситуація виправдовувала це. Я сказав: "Зустріч з Тлейсі можна провести через захищений комунікаційний канал". Компанія також взяла би на себе зобов'язання щодо захисту та передачі даних.

Маро, вираз обличчя якої був ще більш сумнівним, ніж мій, сказала: "Так, але Тлейсі хоче особистої зустрічі".

Рамі зізнався: "Ми знаємо, що це не найкраща ідея".

Це була чудова ідея піти, якщо ви хотіли, щоб вас вбили. Я сподівався на легшу роботу, кур’єрську службу чи щось таке. Але ця робота означала захист людей, які мали намір зробити щось небезпечне, а саме для такої роботи я був створений. Для роботи, яку я продовжував більш-менш виконувати, часто не дуже якісно, навіть після того, як я зламав свій командний модуль. Я звик займатися чимось корисним, дбати про щось, навіть якщо це була лише група пов’язаних контрактом людей, які, якщо мені щастило, ставилися до мене як до інструменту, а не як до іграшки.

Після PreservationAux мені прийшло в голову, що я міг би виконувати свою роботу як фактичний член групи, захищаючи її. І це була головна причина, чому я був тут.

Я сформулював це як запитання, тому що вдавати, що ви просите більше інформації, — не найкращий спосіб спробувати змусити людей зрозуміти, що вони роблять щось дурне. — То ви думаєте, що є ще одна причина, через яку Тлейсі хоче особисто провести цей обмін, окрім як… убити вас?

Тапан скривилася, ніби це було їй відомо, але вона намагалася про це не думати. Маро постукала по столу і вказала на мене пальцем, що було невиразно тривожним, поки АРТ не визначив це як жест рішучої згоди. Рамі різко зітхнув і сказав: "Ми думаємо… Ми ще не закінчили, наш процес був незавершеним, але ми були в захваті від можливостей… Ми вважаємо, що вони, напевне, прослуховували канали безпеки, чули, про що ми говоримо, і подумали, що ми зайшли набагато далі, ніж це було насправді. Тому я не знаю, чи зможуть вони завершити проект. Можливо, вони розуміють, що без нас вони не зможуть його закінчити".

— Можливо, Тлейсі хоче, щоб ми знову працювали для неї, — з надією сказала Тапан.

Напевне, аж до того моменту, як вона тебе вб'є, але я не сказав цього.

Маро хрипло заявила: "Я краще житиму у коробці у вокзалі, ніж знову працюватиму на неї".

Коли вони почали говорити про це, їм стало важко зупинитися. Колектив був повністю розділений щодо того, що робити, що, мабуть, було болючим питанням для них усіх, оскільки вони звикли про все домовлятися. Тапан, яка, за словами Маро, була занадто наївною у таких справах, вважала, що варто спробувати. Маро, яка, за словами Тапан, була цинічною перешкодою як для веселощів, так і для прогресу, вважала, що вони повинні просто прийняти це як втрачену роботу. Рамі не визначився, тому на час вирішення цієї проблеми його обрали керівником колективу. Рамі, схоже, не був заражений незадоволенням колективу, але намагався продовжити гру.

Нарешті Рамі закінчив: "Тому ми хочемо найняти вас. Ми думали, що краще піти з кимось, хто міг би захистити нас і утримати її охоронців від фізичних дій над нами, показати їй, що у нас є деякі резерви під час переговорів".

Їм потрібна була охоронна компанія, яка підготувала би їх до зустрічі та зворотної поїздки та надіслати з ними SecUnit'а, щоб гарантувати їхню безпеку. Але такі охоронні компанії коштують дорого, і їх не зацікавила б така маленька робота.

Усі вони стурбовано дивились на мене. З камери спостереження, під її кутом зору було видно, наскільки вони молоді. Вони виглядали такими м’якими, з усім своїм пухнастим різнокольоровим волоссям. І нервовими, але не через мене. Я сказав: "Я приймаю вашу роботу".

Рамі і Тапан зітхнули з полегшенням, а Маро, яка явно не хотіла йти на зустріч, змирилася. Вона сказала: "Скільки ми повинні вам заплатити?" Вона невпевнено глянула на інших. — Я маю на увазі, чи можемо ми собі це дозволити.

АРТ мав готовий набір електронних таблиць, але я не хотів відлякувати їх надто високою цифрою. "Скільки вони вам платили до того, як вас звільнили?"

Рамі сказав: "По двісті CR на цикл для кожного працівника протягом терміну контракту".

Мені здавалося, що це займе не більше циклу. "Ви можете мені заплатити за один цикл".

"Частка контракту за один цикл?" Рамі сів прямо. "Дійсно?"

Така реакція означала, що я просив занадто мало, але виправляти помилку було пізно. Мені потрібно було пояснити їм причину, чому я був готовий задовольнитися невеликою сумою, і я вирішив, що часткова правда краща. "Мені потрібно поїхати до RaviHyral, і мені потрібен трудовий договір, щоб туди потрапити".

"Чому?" — спитала Тапан, і Рамі підштовхнув її з застереженням. "Я маю на увазі, я знаю, що ми не маємо права запитувати, але…"

Не маємо права запитувати. До PreservationAux це ніколи не стосувалося мене. Я знову сказав правду. "Мені потрібно провести там дослідження для іншого клієнта".

Як і АРТ, вони добре розуміли ідею досліджень, особливо власних, і більше не задавали питань. Рамі сказав що вони мають виїхати до RaviHyral протягом наступного циклу, і сказали, що вони внесуть запит на приватний ваучер на працевлаштування. Я домовився зустріти їх у торговому центрі біля входу до зони посадки у шатл, і пішов. Я відпустив камеру безпеки, як тільки опинився поза зоною її дії.

Повернувшись до АРТа я втиснувся у своє улюблене крісло, і ми дивилися епізоди протягом наступних трьох годин, поки я заспокоювався. АРТ стежив за сповіщеннями каналу транзитного кільця на випадок, якщо хтось зрозумів, хто я, але нічого не виловив.

"Я казав, що тобі вдасться", — сказав АРТ в черговий раз.

Я проігнорував його. Мене не виявили, тож настав час подумати про решту плану. Який тепер передбачатиме збереження моїх нових клієнтів.

Розділ п'ятий

Я знайшов їх у зоні посадки. У мене був рюкзак, який був частиною мого людського маскування, але єдино важливе, що я носив, — комунікаційний інтерфейс від АРТа. Він дозволить нам спілкуватися, коли я буду у RaviHyral, і дозволить мені мати доступ до баз знань АРТа та його зауважень і думок. Я звик мати HubSystem та SecSystem для спілкування, тепер на їх місці був АРТ. (Без тієї частини, де ці дві системи частково запрограмовані для того, щоб оцінювати мої дії та запроваджувати покарання через командний модуль. Свобода для АРТа зважувати все, що я робив, вже була достатнім покаранням.) Я вставив комунікаційний інтерфейс у вбудований відсік під ребрами.

Усі троє моїх клієнтів чекали, кожен з невеликою сумкою або текою, оскільки, як ми сподівалися, справа займе лише пару циклів. Я затримався, поки вони не закінчили прощатися з іншими членами свого колективу. Усі вони виглядали стурбованими. Колектив був внесений до соціальної мережі як груповий шлюб і мав п’ятеро дітей різного віку і розміру. Як тільки інші пішли, а Рамі, Маро та Тапан залишилися наодинці, я вийшов уперед.

"Тлейсі оплатила наш проїзд у громадському автобусі, — сказав мені Рамі. — Це може бути хорошим знаком, правда?

— Звичайно, — сказав я. Це був жахливий знак.

Ваучер на працевлаштування провів мене в зону посадки, і не було перевірки зброї. RaviHyral дозволяла носити приватну зброю і мала низьку охорону в громадських місцях, що було однією з причин, чому невеликим групам людей потрібно було наймати приватних консультантів з питань безпеки, щоб туди поїхати. Коли ми наближалися до шлюзу човника, я надіслав до АРТа прохання: Чи можеш ти відсканувати шатл на наявність енергетичних аномалій, щоб безпека транзитного кільця не виявила твоєї активності?

"Ні, але я скажу, що запускав системи діагностики та тестування сканування."

Коли ми дійшли до шлюзу, АРТ повідомив про відсутність аномалій, 90 відсотків відповідали заводським характеристикам.

Це було нормальним явищем і означало, що якщо там і був вибуховий пристрій, він на даний момент був інертним, захованим десь всередині корпусу. Ще п’ятеро людей чекали на посадку, і на моєму скані не було підписів їх енергії. Вони мали напхані пакети та мішки, що вказувало на пакування для тривалого перебування. Я дозволив їм першими сісти на борт, потім ковзнув перед Маро і пройшов крізь шлюз, скануючи шатл.

Трансфер керувався ботом, і ще одним членом екіпажу була людина-імп, яка, здавалося, лише перевіряла ваучери на роботу та квитки на трансфер. Вона подивилася на мене і сказала: "Вас має бути троє".

Я не відповів, будучи посеред боротьби з системою безпеки за контроль. Це була цілком окрема від пілот-бота система, що було нестандартним для човників, до яких я звик.

Підборіддя Тапан висунулося. "Це наш консультант з питань безпеки".

Я вже контролював Shuttle SecSys і видалив її спробу сповістити пілота-бота та члена екіпажу про те, що вони скомпрометовані.

Член екіпажу насупився, ще раз перевірив ваучер, але не сперечався. Ми пройшли в купе, де сиділи інші пасажири. Вони прив'язували свої речі або тихо розмовляли. Я не позначив їх як потенційні загрози, бо їх поведінка стабільно знижувала таку ймовірність.

Я зайняв місце біля Рамі, коли мої клієнти влаштувалися і знову зв'язався з АРТом. АРТ сказав: я шукаю аномалії націлювання, і ситуація наразі спокійна.

Це означало, що він не міг бачити нічого на видимій йому стороні Місяця, яка була повернута до нас. Якщо у них був план розстріляти шатл, цього не відбудеться, поки ми не розпочнемо політ. Якби хтось вистрілив у транзитне кільце з поверхні Місяця, я був певен, що це було б величезним скандалом, і потягнуло би як юридичні наслідки, так і негайну насильницьку відплату з боку служби безпеки кільця. Я сказав АРТу: "Якщо вони обстріляють нас по дорозі, ми не зможемо з цим щось зробити.

АРТ не відповів, але я вже знав його досить добре, щоб знати, що це щось означає. Я сказав: "У тебе немає систем озброєння. — На його схемах такого не було. Принаймні тих схемах, які АРТ надав мені у своєму незахищеному каналі. — Чи ти..?"

АРТ зізнався, у нього є система відхилення сміття.

Існує лише один спосіб відвести сміття. Я ніколи не був на озброєному кораблі, але знав, що на них поширюється зовсім інший рівень ліцензійних та облігаційних угод. (Якщо хтось з них випадково вистрілить у те, у що не повинен стріляти, хтось повинен відшкодувати збиток.) Я сказав: У вас є система озброєння.

АРТ повторив: "Для відхилення сміття."

Я починав задаватися питанням, який саме університет володіє АРТом.

Рамі стурбовано спостерігав за мною. "Все добре?"

Я кивнув, намагаючись виглядати нейтрально.

Тапан нахилилася до мене, щоб запитати: "Ви в стрічці? Я не можу вас знайти".

Я сказав їй: "Я на приватному каналі з другом на кільці, який стежить за відправленням шатла. Просто переконуюсь, що все в порядку".

Вони кивнули і відкинулися.

Палуба під нами почала дрижати, що означало, що човник відстикувався від доку і почав рухатися. Я зацікавився пілот-ботом шатла. Це була модель з обмеженими функціями, навіть простіша за стандартного бота-драйвера транспорту. Я попросив Shuttle SecSys сказати йому, що я був уповноважений службою безпеки кільця, і це мене весело підштовхнуло. Другий член екіпажу сидів у кабіні з ним і використовував свій канал, щоб виконувати функції адміністрування та стежити за завантаженням, коли на борту не було пілота-людини.

Я відкинувся на місці і трохи розслабився. ЗМІ були спокусливими, і більшість людей робили це, судячи з відлуння, яке я міг вловити у стрічці. Але я хотів продовжувати стежити за пілотом бота. Це може здатися вам надмірною обережністю, але так я будувався.

Через двадцять чотири хвилини сорок сім секунд польоту, коли ми вже наближалися до порту, пілот-бот здригнувся і завмер, коли в його систему ввірвалося чужорідне програмне забезпечення. Це відбулося до того, як Shuttle SecSys чи я змогли відреагувати; Я звів стіну навколо нас обох, і вбивча програма відскочила. Я бачив, як завдання реєстрації пакету  завершується, а потім програма самознищується.

О, чорт. АРТ! Я використав ShuttleSecSys для захоплення елементів керування. Нам потрібна була корекція курсу через сім і дві десятих секунди. Член екіпажу, відірвавшись від спостереження свого каналу, з жахом дивилася на дошку приладів, а потім натиснула аварійний маяк. Вона не вміла літати на шатлі. Я можу літати на хопперах та інших літаках у верхніх шарах атмосфери, але мені ніколи не давали навчального модуля для човників чи інших космічних апаратів. Я підштовхнув ShuttleSecSys, сподіваючись на допомогу, і з'явилися решта сигналів небезпеки. Однак це не вирішувало проблему.

"Впусти мене", — сказав АРТ, такий крутий і спокійний, ніби ми обговорювали, яке шоу дивитися далі.

Я ніколи не надавав АРТові повний доступ до свого мозку. Я дозволив йому змінити моє тіло, але це було все. У нас було три секунди і ми марнували час. Мої клієнти, інші люди на човні… Я впустив його.

Це було схоже на відчуття, яке люди описують у книгах, коли засунути голову під воду. Потім його не стало, і АРТ вже був у шатлі, використовуючи моє з'єднання з ShuttleSecSys, щоб стрибнути у порожнечу, залишену стертим ботом. АРТ потрапив до органів управління, зробив корекцію курсу та відрегулював нашу швидкість, потім взяв посадковий маяк і направив шаттл на підхід до головного порту RaviHyral. Членові екіпажу щойно вдалося привітатися з адміністрацією порту, і вона все ще важко дихала. Адміністрація порту мала можливість завантажувати процедури екстреної посадки, але терміни були надто жорсткими. Ніщо, що вони могли зробити, не врятувало б нас.

Рамі торкнувся моєї руки і запитав: "З вами все добре?"

Я заплющив очі. "Так", — сказав я йому. Пам’ятаючи, що люди зазвичай хочуть від інших людей більше, ніж я, я показав на знак тривоги і додав: “У мене чутливий слух”.

Рамі співчутливо кивнув. Інші були стурбовані, але оголошення тривоги не було, і вони могли бачити наш маршрут у стрічці з порту, який все ще давав нам своєчасне прибуття.

Член екіпажу намагався пояснити портовій адміністрації, що стався якийсь збій, пілот-бот знищений, і вона не знає, чому човник летить своїм звичайним маршрутом і не вдарився об поверхню Місяця. Shuttle SecSys спробувала проаналізувати АРТа і була з обуренням відкинута. Я взяв на себе Shuttle SecSys, вимкнув реєстрацію та видалив усю поїздку з її пам'яті.

Пасажири відчули полегшення, коли сигнали тривоги припинилися. Я зробив пропозицію АРТові, і він надіслав код помилки адміністрації порту, яка призначила нам новий пріоритет і переключила наше місце посадки з громадського доку на док екстрених служб. Оскільки надіслане програмне забезпечення явно мало на меті знищити нас у дорозі, нас не чекали у запланованому для посадки доці, але краще перестрахуватися, ніж потім шкодувати.

Корм дав нам зображення порту, який знаходився всередині печери, видовбаної в узбіччі гори, і оточеної вежами для відхилення сміття. (Фактичної системи відхилення сміття, на відміну від прихованої рейкової гармати АРТа або чогось подібного.) Вогні кількох рівнів доків порту виблискували в темряві, і менші човники висвічували нам дорогу, коли ми по дузі опускалися вниз до призначеного нам маяка.

Маро дивилася на мене примруженими очима. Коли через канал надійшло повідомлення про зміну місця посадки, вона нахилилася вперед і запитала: "Ви знаєте, що сталося?"

На щастя, я згадав, що ніхто не очікував, що я змушений негайно відповідати на всі питання. Одна з переваг бути консультантом з питань безпеки і людиною-імпом, а не конструктом SecUnit. Я сказав: "Ми поговоримо про це, коли вийдемо з шатла", і всі вони, здається, були задоволені.

***

АРТ завів нас у слот портового управління. Ми залишили члена екіпажу одну, і вона тепер намагалася пояснити екстреним службам, що сталося, в той час як вони підключали своє діагностичне обладнання. АРТ уже зник, видаливши будь-які докази своєї присутності, і Shuttle SecSys розгубилася, але, принаймні, залишилася неушкодженою, на відміну від бідного бот-пілота.

Персонал екстрених служб і ботів фрезерували підлогу на невеликій зоні посадки. Мені вдалося провести своїх клієнтів через чисту закриту доріжку до головного порту, перш ніж хтось надумався би зупинити нас. Я вже завантажив карту з загальнодоступної стрічки і тепер перевіряв надійність систем безпеки. З пішохідної доріжки відкривався вид на печеру з кількома рівнями посадкових доків і кількома човниками, які прибували чи відбували. У дальньому кінці стояли великі самоскиди для перевезення шахтних установок.

Безпека, здавалося, була переривчастою і базувалася на рівні параної того підрядника, який діяв на території, через яку ви проходили. Це могло бути як перевагою, так і цікавим викликом. Публічна інформаційна стрічка транзитного кільця попереджала, що тут багато людей носили зброю, і не було перевірок.

Ми вийшли в центральний зал, який мав високий прозорий купол, з якого відкривався вид на печеру, що вигнулася над головою, освітлену світильниками, щоб демонструвати барвисті мінеральні жили на стелі. Я відсканував зал, щоб переконатися, що нас ніхто не записує, і зупинив Рамі. Він та інші підняли на мене погляди, і я сказав: "Та, з ким ви збираєтеся зустрітися, тільки-що просто намагалася нас усіх вбити".

Рамі закліпав, Маро розплющила очі, а Тапан перевела дух, щоб посперечатися. Я сказав: "Шатл був заражений програмним вірусом, який знищив пілота-бота. Я поспілкувався з своїм другом, який зміг за допомогою мого доповненого каналу завантажити аварійний пілотний пакет. Це єдина причина, чому ми не розбилися".

Пакет міг вивести човник на безпечну орбіту, але був не настільки складним, щоб керувати хитрою, бездоганною посадкою. Я сподівався, що вони цього не зрозуміють.

Тапан закрила рот. Вражена, Маро сказала: "Але інші пасажири. Член екіпажу. Вони б усіх вбили?"

Я сказав: "Якби ви були єдиними жертвами, мотив був би надто очевидним".

Я бачив, що вони починають вагатися. Я сказав: "Вам слід негайно повернутися до транзитного кільця". Я перевірив загальнодоступну стрічку на наявність розкладу. Через одинадцять хвилин вирушав громадський транспорт. Тлейсі не встигне відстежити моїх клієнтів і знешкодити їх, якщо вони будуть швидко рухатися.

Тапан і Маро подивилися на Рамі. Він завагався, потім виставив щелепу і сказав: "Я залишусь. А ви двоє йдіть".

— Ні, — одразу сказала Маро, — ми вас не покинемо. Тапан додала: "Ми разом у цьому ділі".

Рамі скривився — коли не було ймовірності смерті, їхня підтримка була слабішою. Він опанував себе і повільно кивнув. Тоді подивився на мене і сказав: "Ми залишаємось".

Я не відреагував помітно, тому що звик до того, що клієнти приймають погані рішення, і багато практикувався у контролі за своїм виразом обличчя. "Ви не можете піти на цю зустріч. Вони втратили ваш слід, коли шаттл не закріпився у запланованому слоті. Ви повинні зберегти цю перевагу".

"Але ми маємо провести зустріч", — заперечила Тапан. "Інакше ми не зможемо повернути нашу роботу".

Так, мені часто хочеться потрясти своїх клієнтів. Але ні, я ніколи цього не роблю. "Тлейсі не має наміру повертати вам роботу. Вона заманила вас сюди, щоб убити".

— Так, але… — почала Тапан.

— Тапан, затихни і послухай, — перервала її Маро, явно роздратована.

Рамі виглядав впертим, але запитав: "Тоді що нам робити?"

Технічно це не мала бути моя проблема. Я був тут і вони мені більше не були потрібні. Я міг втратити їх у натовпі та залишити розбиратися зі своїм колишнім роботодавцем-кіллером самостійно.

Але вони були моїми клієнтами. Навіть після того, як я зламав свій командний модуль, я виявив неможливим для себе відмовлятися навіть від тих клієнтів, яких не обирав. І я уклав угоду з цими клієнтами як вільний агент. Я не міг піти. Я внутрішньо зітхнув. — Ви не можете зустрітися з Тлейсі в її будинку. Тому ви оберете інше місце".

Це було не ідеально, але це треба було зробити.

***

Мої клієнти вибрали місце харчування в центрі порту. Місце було на піднятій платформі, столи та стільці були розташовані групами, з дисплеями, що плавали над рекламою різних портових та підрядних послуг та інформацією про різні шахтні установки. На дисплеях також функціонували камери та записували учасників, тому це місце було популярним для ділових зустрічей.

Рамі, Тапан і Маро вибрали стіл і тепер нервово возилися з напоями, які замовляли в одного з ботів, що метушилися навколо. Вони зателефонували до Тлейсі і тепер чекали на прибуття її представника.

Система безпеки в цій публічній зоні була більш складною, ніж Shuttle SecSys, але ненабагато. Я пробрався достатньо далеко, щоб стежити за аварійним рухом і отримувати види з камер, зосереджених на нашій області залу. Почуваючись досить впевнено, я стояв за три метри від столу, вдаючи, що дивлюся на рекламні дисплеї, і вивчав карти місцевості, які знайшов у загальнодоступній стрічці. Було відзначено багато занедбаних місць для копання, а також тунелів, які нікуди не поділися. Яма Ганака мала бути однією з таких копанок.

АРТ сказав мені на вухо: "Має бути доступний архів інформації, з якого яма Ганака не видалена. Відсутність була б надто очевидною для дослідників.

Це залежало від досліджень. Хтось, хто працює над дивною синтетикою, очевидно, попіклувався про те місце, де були знайдені її сліди, але не обов’язково витер дані про те, яка компанія їх викопала, або чому цієї компанії більше немає. Але той, хто видалив яму Ганака з карти, намагався б приховати її існування від випадкових журналістів, і не міг повністю стерти з пам’яті населення.

Дані АРТа були правильними; на цьому Місяці були інші SecUnit. На карті були зображені логотипи п’яти облігаційних компаній, які пропонували SecUnits, включаючи мою компанію, на семи найвіддаленіших установках, де розвідка мінеральних жил ще тривала. Вони були там, щоб захищати місця від крадіжок та утримувати шахтарів та інших працівників від травмування один одного в рамках гарантії облігацій. Жодні SecUnits не проїжджали через порт інакше, як інертний вантаж у транспортних ящиках або ремонтних кабінах, тому у мене було одним клопотом менше. Моя змінена конфігурація може обдурити людей та імпів, але не інших SecUnits.

Якби вони мене побачили, вони б попередили свої SecSystems. У них не було б вибору. І вони б не хотіли такої зустрічі. Якщо хтось і знає, наскільки небезпечні шахраї-SecUnits, це інші SecUnits.

Тоді я спіймав пінг.

Я сказав собі, що мені здалося і що це щось інше. Але пінг повторився знову. Це означало велике ой-ой.

Хтось шукав SecUnits. Не ботів, а саме SecUnits, і це було близько. Мене ще не викликали безпосередньо, хоча, якби у мене був незламаний командний модуль, я був би змушений відповісти.

До столу, за яким сиділи мої клієнти, підходили три людини. Рамі прошепотів у каналі: "Це Тлейсі. Я не очікував, що вона прийде особисто". Двоє з них були великими чоловіками, і один з них подовжив крокувати, щоб дістатися до столу. Маро побачила його, і по виразу її обличчя я зрозумів, що це не буде привітанням. Сканування показало, що він озброєний.

Я рушив, щоб опинитися між ним і столом. Я підняв руку на висоту його грудей і сказав: "Зупинись".

У більшості контрактів це було настільки близько, наскільки мені дозволялося йти з людиною, поки вони не встановили фізичний контакт. Але ви здивуєтесь, як часто це працює, якщо зробите це правильно. Хоча це було тоді, коли я носив свою броню з непрозорим шоломом. Стоячи тут, у звичайному людському одязі, з показом мого людського обличчя, усе ставало зовсім іншим. Але він не міг завдати мені болю, вдаривши мене, і ще не витягував зброї.

Я міг би прорвати його, як папір.

Він цього не знав, але, напевне, міг прочитати з мого обличчя, що я його не боюся. Я перевірив камеру безпеки, щоб побачити, як я виглядаю, і вирішив, що мені нудно. Це не було незвичним, тому що я майже завжди виглядав нудно під час виконання своєї роботи, просто цього неможливо було побачити, коли я був у обладунках.

Він помітно перегрупувався і сказав: "Хто ти, блін, такий?"

Мої клієнти відсунули стільці і підвелися. Рамі сказав: "Це наш консультант з питань безпеки".

Він відступив і невпевнено поглянув на двох інших — другого охоронця і Тлейсі, яка була жінкою-імпом.

Я опустив руку, але не поворухнувся. У мене були чіткі постріли для всіх трьох, але це був найгірший сценарій. Принаймні для мене. Люди можуть пропустити безліч маленьких підказок, але я мав можливість стріляти енергетичною зброєю зі своїх рук — це було як сигнал готовності від червоного прапорця. Тепер я мав достатньо часу, щоб відсканувати канали камер безпеки на предмет того, хто мене пінгував.

Я зафіксував зображення з камери у громадській зоні біля одного з вхідних тунелів. Фігура, що стояла біля краю зони відпочинку, не відповідала тому, що я очікував побачити, і мені довелося переглянути її ще раз, перш ніж я зрозумів, в чому справа. Вона не носила броні, і її фізична конфігурація не відповідала стандарту SecUnit'а. У неї було багато волосся — сріблястого з блакитними та фіолетовими пасмами — воно було відтягнуте назад і заплетене, як у Тапан, але у набагато складнішому візерунку. Риси її обличчя відрізнялися від моїх, але обличчя у цього типу роботів усі різні, розподілені випадковим чином на основі людського клонованого матеріалу, який використовується для виготовлення наших органічних частин. Її руки були оголені, і на них не було металевих деталей і портів для зброї. Це був не SecUnit.

Я дивився на секс-бота.

За словами АРТа, це була неофіційна назва.

Офіційне позначення — ComfortUnit, але всі знають, що це означає.

Секс-ботам заборонено ходити по людських територіях без наказу, як і ботам-вбивцям. Мабуть, хтось послав її сюди.

АРТ достатньо сильно натиснув на мене, щоб змусити мене отямитися. Я відірвався від перегляду і трохи повернув запис назад, щоб встигнути за тим, що відбувалося.

Тлейсі виступила уперед. "І навіщо вам потрібен консультант з питань безпеки?"

Рамі заворушився. Я через корм зламав його стрічку, забезпечив приватний зв'язок між ним, Тапан та Маро і сказав їм: "Не відповідайте на це. Не згадуйте замах на човник. Просто дотримуйтесь лінії бізнесу." Це був інстинктивний імпульс з моєї органічної частини мозку. Тлейсі прийшла сюди, очікуючи фізичного протистояння; тому вона привела озброєних охоронців. Тепер ми мали перевагу; ми не були мертві, а вони вийшли з рівноваги, і ми хотіли зберегти їх такими.

Рамі зітхнув, торкнувся моєї стрічки на знак підтвердження, а потім сказав: "Ми тут, щоб поговорити про наші файли".

Маро, яка теж зрозуміла, що я намагаюся зробити, сказала Рамі: "Продовжуйте, навіть не запрошуйте їх сісти."

Впевненішим голосом Рамі продовжив: "Видалення нашої особистої роботи не було частиною нашого трудового договору. Але ми погодимось на вашу пропозицію повернути вам бонус за наш підпис в обмін на наші файли".

Через камери безпеки я спостерігав, як секс-бот повертається і виходить з зони громадського користування через тунель одразу за приміщенням.

Тлейсі сказала: "Весь бонус?" Вона явно не очікувала, що вони погодяться.

Маро нахилився вперед. "Ми відкрили рахунок в Umro для зберігання коштів. Ми можемо передати його вам, як тільки ви віддасте нам файли".

Щелепа Тлейсі заворушилася, коли вона заговорила у своєму приватному каналі. Двоє охоронців відступили назад. Тлейсі підійшла і зайняла стілець за столом моїх клієнтів. Через мить присів Рамі, і Тапан і Маро послідували їх прикладу.

Я приділив частину своєї уваги переговорам і звернувся до публічної бібліотеки. Я почав збирати історичні дані, шукаючи будь-якої нерегулярної діяльності під час мого перебування тут за контрактом.

Поки мої клієнти розмовляли (я перебирав дані, АРТ знову дивився через моє плече), я спостерігав за камерами безпеки. Я відзначив, що ще дві потенційні загрози потрапляють у зону. Обидва були імпами. Я відзначив також ще три потенційні загрози, які сиділи за сусідніми столами. (Усі троє демонстрували курйозну відсутність уваги до протистояння, що відбувалося поблизу центру зони відпочинку. Інші люди та імпи у найближчій зоні спостерігали за конфліктом з відкритою чи прихованою цікавістю.)

АРТ знову "штовхнув" мене. Я бачу, відповів я. Під час пошуку було виявлено ряд повідомлень, розміщених у відповідний термін. Вони попереджали, що зміни у відвантаженні сировини та запасів до віддалених установок спричинять відхилення у маршрутах пасажирських труб. (Труба являла собою невелику транзитну систему, яка перевозила пасажирів по порту та сервісних центрах і мала приватні лінії, що йшли до найближчих шахтних установок.) Пізніше у повідомленнях згадувалося про новий маршрут, який був введений для обходу цього відгалуження.

Ось і все. Читаючи між рядками, можна було побачити, що підряднику послуг довелося побудувати новий маршрут для обходу тунелів, що вели до шахтної установки, яка раптово закрилася. Це повинно було бути місцем ями Ганака.

Закриття ям зазвичай супроводжувалися статтями про місцеві проблеми та надмірним інтересом до соціальних ресурсів, заявами про банкрутство та ліквідацію наслідків для компаній, що надавали послуги. Нічого подібного при цьому закритті не було. Хтось заплатив за видалення таких публікацій з загальнодоступної стрічки.

Розмова наблизилася до завершення. Тлейсі підвелася, кивнула моїм клієнтам і відійшла від столу. Вираз Рамі був гримасою сумніву. Маро виглядала похмурою, а Тапан була десь між розгубленістю і злістю.

Я закрив пошук і підійшов до столу. Спостерігаючи за тим, як Тлейсі та її охоронці відбувають, Рамі сказав: "Приїхати сюди було поганою ідеєю".

Тапан заперечила: "Вона сказала завтра…"

Маро похитала головою. "Це чергова брехня. Вона не збирається передавати нам файли. Вона могла б зробити це тут, якби збиралася це зробити. Вона могла б зробити це по зв’язку, ще коли ми були на транзитному кільці". Вона підняла на мене погляд. — Я не була впевнена, чи вірити тобі щодо човника, але зараз…

Я  все ще відстежував свій список потенційних загроз через камери безпеки. "Нам треба йти", — сказав я їм. "Ми можемо поговорити про це деінде".

Коли ми виходили, одна потенційна загроза піднялася і рушила за нами. Я натиснув на АРТа, щоб він продовжував стежити за іншими, на випадок, якщо вони не були невинними свідками, але настільки глибоко занурилися у свої канали, що поки що нічого не помітили.

Я позначив на карті станції кілька можливих маршрутів, і виділив один — через пішохідний тунель, що огинав основні житлові масиви. Уздовж нього були різні під'їзди, які вели до різних станцій метро, алеі це був непопулярний маршрут. Я натиснув на канал Рамі і сказав їм піти до розв’язки, де був найбільший готель. Слухаючи нас, Маро прошепотіла: "Ми не можемо собі цього дозволити".

Ви не будете там залишатися, сказав я їм у стрічці. Брошура у публічному доступі обіцяла облаштовану зону з підвищеною безпекою та швидкий доступ до громадських шатлів.

Ми підіййшли до тунелю і почали спускатися вниз. Він був шириною близько десяти метрів і висотою у чотири метри, достатньо освітлений для пересування по центру, але з боків підступала темнота, яка ховала переходи до труб чи інших тунелів. Були камери безпеки, але система контролю за ними була недосконалою. Компанія створила можливість лаяти себе через можливу небезпеку для залучених клієнтів і упущену можливість аналізувати розмови.

У тунелі було трохи людей. Кілька груп шахтарів у комбінезонах та куртках з різними логотипами, але більшість була у цивільному робочому одязі, чи то техніки, чи працівники допоміжних компаній. Люди швидко рухалися і трималися купами.

Після восьми хвилин ходьби у тунелі більшість груп позникала у переходах до труб. Я надіслав через канал: "Просто продовжуйте йти, не зупиняйтесь. Зустрінемось у фойє." Я повернувся в один з темніших тунелів із розгалуженням. Мої клієнти продовжили рух і не озиралися на мене, хоча я міг сказати, що Тапан дуже хоче це зробити.

У камерах я спостерігав, як потенційна загроза/ціль переміщається тунелем, швидко крокуючи. До нього приєдналися двоє нових людей, які тепер позначалися ціллю два та ціллю три. Вони і група шахтарів пройшли повз мене, і я вийшов зі своєї схованки і пішов за ними на деякій відстані. Я відсканував їх на наявність енергетичної зброї і не знайшов свідчень. Усі три мішені мали куртки та штани з глибокими бічними кишенями. Я позначив сім місць, де могли знаходитися ножі або палиці.

Коли вони побачили моїх клієнтів, то трохи сповільнилися, але продовжували зменшувати відстань між ними. Я знав, що вони, напевне, повідомляли комусь через свої стрічки та просили вказівок. Хто б це не був, він принаймні поки що не мав контролю над камерами безпеки.

Я стежив за ними, спостерігаючи за цілями своїми очима, і через камери відеоспостереження спостерігав за собою, щоб переконатися, що я не привертаю уваги, і що за мною ніхто не стежить. АРТ мовчав, хоча я міг сказати, що йому було цікаво дивитися, як я працюю.

Незабаром остання група шахтарів між мною і мішенями звернула в прохід. Тунель вигинався, і між моїми клієнтами і наступним поворотом, десь за п’ятдесят метрів попереду, не було нікого, і камери безпеки показували мені, що тунель позаду мене порожній. Мені потрібно було це закінчити. Я звернув у перехід за шахтарями.

Зупинившись у верхній частині доступу до труби я почекав, поки шахтарі заходили в капсулу. Двері зашипіли, закриваючись, і капсула відійшла. З точки зору камери безпеки, щелепа цілі два рухалася, що свідчило про те, що він говорить з кимось у своєму каналі. Потім передачу з камер відрізали.

Я звернув за ріг назад у тунель і почав бігти.

Це був розрахований ризик, оскільки я не міг рухатися на максимальній швидкості, не виявивши, що я не людина. Але мені вдалося прибути саме тоді, коли ціль-1 дістався до Рамі і схопив за рукав куртки. Я зламав йому руку і вдарив ліктем у підборіддя, а потім замахнувся на ціль-2, який повернувся до мене з ножем, з яким наближався до Маро. Ціль-2 випадково (тут я припускаю; можливо, вони просто не дбали один про одного) вдарив ножем ціль-1. Ціль-1 упала набік, і я налетів на Ціль-2 і зламав йому колінну чашечку. Ціль-3 встигла підняти палицю, і тепер вдарила мене по лівій частині голови та плеча, що, звісно, трохи мене роздратувало, але я міг витримати удар ботів-тягачів. Я заблокував другий удар лівою рукою, і своїм першим ударом переламав йому ключицю, а другим вдарив стегно.

Йому пощастило, що я не сильно роздратувався.

Усі три цілі лежали на підлозі, а другий був єдиним, хто все ще був у свідомості, хоча скрутився і скиглив. Я повернувся до своїх клієнтів.

Рамі тримав руку на роті, Маро застигла на місці, дивлячись, а Тапан підняла руки вгору. У стрічці я написав: "Ідіть до готелю і чекайте на мене у фойє. Не біжіть."

Маро вийшла з шоку першою. Вона кивнула головою, схопила Рамі за руку і штовхнула Тапан у плече. Рамі повернувся, щоб іти, але Тапан запитала: "Безпека?"

Я знав, про що вона питає. "Вони наказали комусь обрізати камери. Ось чому вам потрібно піти зараз". Громадський канал, що повідомляв про новини транзитне кільце, заявив, що загальної безпеки немає, але охоронні компанії для різних сервісних установ та підрядників повинні взяти на себе відповідальність за громадські зони, найближчі до їх території. Очевидно, усе було ретельно розраховане на те, щоб ми опинилися поза зоною будь-якої негайної допомоги тим, хто допомагав зловмисникам, вимкнувши камери. Я не очікував негайної відповіді, але їм потрібно було рухатися відносно швидко.

Рамі прошепотів: "Ходімо", і вони пішли геть, швидко, але не бігом.

Я повернувся до цілі, яка була ще у свідомості, і натиснув на артерію на його шиї, поки він не втратив свідомість.

І пішов геть, нормальним темпом. Я був досить глибоко в тунелі, щоб видалити тимчасові записи камер перед та за вимкненою камерою. Це допоможе заплутати розслідування бо буде важче відслідкувати мене і зрозуміти, що сталося. Але Тлейсі бачила мене, і вона про мене знатиме. Я просто сподівався, що цього разу клієнти мене послухають.

***

Я дійшов до розв’язки, де зустрічалися кілька тунелів доступу та станція метро, з розмахом спливаючих стендів, де продавали упаковану їжу, інтерфейси для корму, туалетно-косметичні засоби та все інше, що подобалося людям. Зал не був наповнений людьми, але пішохідний рух був постійним. Вхід у готель знаходився на протилежному боці.

Вестибюль був декорований як сукупність різних майданчиків з видом на голо-скульптуру відкритої прірви, заповнену гігантською кристалічною структурою, що росла на стінах. З позначок у стрічці це повинно було бути навчальним видовищем, але у мене були серйозні сумніви, що так виглядають шахти на RaviHyral. Особливо після того, як до них потрапили майнінг-боти.

Мої клієнти були на тій платформі, де була зона реєстрації, біля перил навколо штучної скульптури, і сиділи на круглому дивані без спинки, який більше нагадував декоративний предмет, ніж меблі.

Я присів перед ними на п'яти.

Рамі сказав: "Вони збиралися нас убити".

— Знову, — сказав я.

Рамі потер губу. — Я вірив тобі щодо човника. Я вірив тобі…"

— Але тепер ти це побачив, — сказав я. Думаю, він зрозумів, що малося на увазі. Існує величезна різниця між тим, щоб знати, що щось сталося, і бачити це реально. Навіть для SecUnits.

Маро потерла очі. "Так, ми були ідіотами. Тлейсі ніколи не віддасть нам файли за наш бонус".

— Ні, не віддасть, — погодився я.

Рамі торкнувся її. "Ти була права."

Маро виглядала дуже пригніченою. "Я не хотіла бути правою."

Тапан з жалем сказала: "Ми розбиті".

Рамі обійняв її рукою. "Ми живі". Він подивився на мене. "Що нам тепер робити?"

Я сказав: "Дозвольте мені вивести вас звідси".

Розділ шостий

Спочатку я забрав їх до громадських кіосків, а потім — позаду них — до приватних доків. Перевіряючи розклади руху, АРТ вже відсканував ймовірний маршрутний транспорт. Він був приватним, але частота його поїздок до\та з транзитного кільця свідчила про підприємця, який пропонував приватні поїздки за готівку або оплатою з картки.

Дані виявилися точними, і це дозволило Рамі, Маро та Тапану виїхати без сканування їх ваучерів на роботу. Напевне на цей час було досить безпечно посадити їх на громадський автобус-шатл, якби там не потрібно було заздалегідь повідомляти про те, коли вони хочуть виїхати. Вбивча програма не могла подорожувати по корму, щоб заразити човник; було надто багато засобів захисту. Той, хто планував нас вбити після прибуття, повинен був доставити програмне забезпечення для вбивства безпосередньо через порт даних фактично всередину кабіни човника.

Але я запрограмований на параноїку. А приватний човник мав перевагу не тільки в анонімності, але й у наявності людини-імпа на борту, яка може замінити пілот-бота. Плюс АРТ, який уже переговорив зі згаданим пілот-ботом і домовився, що під час цієї короткої поїздки буде стежити за шатлом. (Ідея АРТа щодо "стеження" була дещо надмірною, мені навіть довелося одного разу втрутитися, щоб запевнити пілота-бота, що великий середній транспорт обіцяв не нашкодити.)

— Ти не їдеш з нами? — спитав Рамі, стоячи в невеликій зоні посадки. Приватні доки були брудними і маленькими (порівняно з доками портового управління), з плямами на металевих перегородках і світильниками на голій скелястій стелі, кілька з яких були зламані або тьмяні. Люди і кілька ботів рухалися по доріжці над нами, і я стежив за обома підходами через камери безпеки. Шатл уже був завантажений у своє гніздо, його люк був відкритий, а маленька людина-імп була на пандусі, щоб отримувати гроші за проїзд. Шість пасажирів перед нами сідали на борт, і мені знадобилася значна частина мого самоконтролю, щоб не спробувати провести моїх клієнтів на борт поза чергою.

Я сказав: "Мені ще потрібно провести моє дослідження. Я повернуся до транзитного кільця, коли закінчу".

"Як ми вам заплатимо?" — спитав Маро. "Я маю на увазі, чи можемо ми все ще дозволити тобі після… усього? Після того, як вони спробували нас убити." — додала вона до нашого спільного каналу.

"Я перевірю свій профіль у соціальній стрічці на кільці", — сказав я і відчув задоволення, що пригадав, що він існує. "Надішліть мені записку, і я знайду вас, коли повернусь".

— Просто не знаю, що ми… — Тапан озирнулася. Вираз її обличчя був напружений і нещасний, мова тіла межувала з відчаєм. "Ми не можемо залишатися тут, але я також не можу здатися. Наша робота…"

Я сказав: "Іноді люди роблять з тобою речі, з якими ти нічого не можеш зробити. Потрібно просто пережити це і продовжувати жити".

Усі вони припинили розмову і витріщилися на мене. Мене це рознервувало, і я негайно хакнув найближчу камеру безпеки, щоб спостерігати за ними збоку. Я сказав це з більшим наголосом, ніж мав намір, але все було саме так. Я не знав, чому це на них так вплинуло. Можливо, мені здавалося, ніби я знаю, про що говорю. Або у цьому були винні дві спроби їхнього вбивства.

Зрештою Маро кивнула, її рот зімкнувся у похмурій лінії. Вони з Рамі перезирнулися, і Рамі сумно кивнув. Маро сказала: "Нам потрібно переконати інших. Подумати, що робити далі. Знайти наступну роботу".

Рамі додав: "Ми почнемо все спочатку. Ми зробили це один раз, і можемо зробити ще раз".

Тапан виглядала так, ніби хотіла протестувати, але була надто пригнічена, щоб сперечатися.

Вони хотіли ще раз попрощатися і подякувати мені, і я підвів їх до пандусу, і вони пішли по ньому, я дивився, як Рамі платить за їх проїзд валютною карткою, яку член екіпажу притиснув до свого інтерфейсу. Потім вони зникли всередині.

Я швидко збіг по сходах вниз, прямуючи до жилої зони. Мені потрібно було опинитися на тому місці, де відбулося відхилення тунелю, і почати пошук ями Ганака. Для мене було полегшенням повернення моїх клієнтів до безпечного місця. Але дивно було знову залишатися на самоті, і не працювати ні на кого, крім себе.

Я підійшов до труби і сів у наступну капсулу, яка їхала у потрібному мені напрямку. Кожна капсула вміщала двадцять осіб, а також мала верхню стійку, за яку можна було триматися. Силу тяжіння регулювали всередині кабіни, щоб компенсувати рух. Я сів поряд з сімома людьми, які вже були всередині. АРТ передав: "Шатл злетів. Я буду стежити за твоєю стрічкою, але більшу частину моєї уваги приділятиму йому".

Я надіслав підтвердження, намагаючись зрозуміти, чому мені було гірко. (Перевірка.) Я опинився у пастці в невеликому замкнутому просторі з людьми. Без моїх безпілотників, (Перевірка.) Мій дослідницький транспорт "Гігантський мудак" занадто зайнятий, щоб скаржитися йому. (Перевірка.) Потрібно було зосередитись на тому, що я роблю, тому я не міг дивитися медіа, перевіряючи оточення навколо. Але це було не те, що мені потрібно. Я не добився бажаного для своїх клієнтів. У мене була можливість, але я зазнав невдачі. Як SecUnit, я був відповідальний за безпеку моїх клієнтів, але не мав жодних повноважень робити що небудь, крім пропозицій, і намагався використати правила компанії, вбудовані в SecSystem, щоб обмежити суїцидальну дурість людей та вбивства. Цього разу я мав і відповідальність і авторитет, однак зазнав невдачі.

Я сказав собі, що вони живі, просто я не повернув їхнє майно, що насправді не було частиною тієї роботи, на яку вони мене найняли. Не допомогло.

Я зійшов з труби на дальньому кінці її маршруту. Це була валка тунелів, які, згідно з картою, вели до різних приватних каналів доступу і до далеких шахт. Лише кілька людей зійшли зі мною, і всі негайно попрямували вниз по тунелю до найближчої розв'язки з трубами. Я пішов в іншому напрямку.

Наступну годину я провів, зламуючи камери та бар’єри безпеки, прослизаючи та вилазячи з напівзавалених тунелів, багато з яких мали попереджувальні маркери щодо якості повітря. Нарешті я знайшов той, який мав свідчення минулого використання як майнінг-доступу. Він був досить великим для найбільших ботів-самоскидів, а камери та світло демонтували. Проходячи по ньому, перелазячи через породу та металеві уламки, я відчув, що громадський корм зник.

Я зупинився і перевірив комунікатор АРТа, але він приймав лише статику. Я не вважав, що це була навмисна спроба заблокувати моє з'єднання з рештою мережі; Раніше я стикався з таким відключенням, і це відчувалося інакше. Я подумав, що цей тунель пішов настільки глибоко під поверхю, що комунікатору та каналу заважала маса каменю, і вони більше не працювали. Щось попереду ще було діючим, тому що мій канал отримував періодичний сигнал автоматичного попередження. Я продовжував іти.

Мені довелося подолати ще один бар’єр безпеки, але за ним знаходилася труба, до якої мені вдалося відчинити розсувні двері. Невелика пасажирська капсула все ще була там. Її давно не використовували, досить довго, щоб розкидане сміття на підлозі обросло чимось м’яким. Я піднявся до передньої частини капсули, де було ручне управління аварійною системою. В акумуляторах все ще була енергія, хоча й мало. Капсулу залишили тут, чи забули, і вона повільно вмирала у темряві з плином часу.

Не те, щоб я відчував себе хворобливим, чи що.

Я перевірив, чи немає активної небезпеки, а потім увімкнув її. Капсула застогнала до життя, піднялася над землею і рушила тунелем у темряву, дотримуючись останнього запрограмованого маршруту. Я сів на лавку і почав чекати.

***

Невдовзі сканер капсули виявив попереду завал і вона видала код тривоги. У мене було п’ять епізодів з різних драматичних серіалів, дві комедії, книга про історію дослідження залишків інопланетян у Корпусі корпорації та багатосерійне шоу з конкурсу мистецтв від Belal Tertiary Eleven у черзі та на паузі, але насправді я дивився 206 епізод Місяця Святилища, який вже дивився двадцять сім разів. Так, я трохи нервував. Коли капсула почала сповільнюватися, я підвівся.

Світло відбивалося від лінії металевих барикад. На метал були нанесені відбиваючі світло маркери, які надсилали в мій корм сплески попереджень. Радіаційна небезпека, небезпека падіння гірських порід, токсична, біологічна небезпека. Я знайшов аварійний люк, легко відкрив його, і зістрибнув на піщану землю. Я шукав підписи енергії і відрегулював зір так, щоб він був неконтрастним — щоб бачити повз яскраву маркерну фарбу. На відстані трьох метрів був прохід, темніша пляма проти металу. Він був маленьким, але мені не довелося згинати ноги, щоб пройти.

Далі тунель привів до платформи, яка була метою пасажирської капсули. Нижче був набір дверей заввишки у десять метрів, достатньо великих для того, щоб транспортні засоби та найбільші боти-самоскиди могли зманеврувати крізь них з вантажем чи сировиною. На пасажирській платформі була розширена стійка для розвантаження сировини, і я скористався нею, щоб піднятися на основну платформу. Підлога була вкрита шаром вологого пилу, на якому не було видно жодних слідів. Запечатані ящики доставки, з логотипами різних підрядників на їхніх стінках, все ще стояли складеними на платформі. Поряд лежала зламана маска-фільтр. Мої людські частини відчували холодне колюче відчуття, яке було некомфортним. Це місце було жахливим. Я нагадав собі, що швидше за все найстрашніше, що сталося тут, — це був я.

Однак це не допомогло.

Для переміщення дверей не було енергії, але ручне розблокування шлюзу для доступу пасажирів все ще працювало. У коридорі також не було світла, але стіни були пронизані світлодіодними маркерами, які мали вказувати напрямок у разі аварійної поломки. Деякі з плином часу вже вигоріли, інші догоряли. Відсутність будь-якої кормової активності, крім попереджувальної світловідбивної фарби, неясно дратувала; я згадав середовище проживання DeltFall, і був радий, що АРТ зробив корекцію мого порту даних.

Я пішов по коридору до центрального вузла установки. Це була велика куполоподібна зона, вся темна, за винятком вицвітаючих маркерів на підлозі. Зрозуміло, що людських останків не було, але навколо було розкидане сміття, залишки інструментів, зламаний пластик, деталь з бота-самоскида. Отвори в коридорах, як темні печери, розгалужувалися на всі боки. Я не мав відчуття, що був тут раніше, і ніякого відчуття чогось знайомого. Я визначив проходи, які вели до шахти, потім коридори, що йшли до кабінетів та офісів і складу для зберігання обладнання.

Вимикання аварійного джерела електроенергії для герметичних дверей розблокувало їх, але той, хто після цього прибирав, позачиняв їх, і мені довелося відкривати кожні. Минувши станцію технічного обслуговування ботів-самоскидів я знайшов приміщення охорони. Ступив всередину і завмер. У темряві серед порожніх ящиків для зберігання зброї та відсутніх підлогових панелей, де стояв переробник, були знайомі мені форми. Кабінки ще були тут.

Біля далекої стіни їх було поставлено десять, великі гладкі білі коробки, тьмяне маркерне світло блищало з потертих поверхонь. Я не знав, чому падає моя надійність, і чому мені так важко рухатися. Тоді я зрозумів, що це тому, що думав, що інші SecUnits ще там.

Це була абсолютно ірраціональна думка, яка б підтвердила погану думку АРТа щодо розумових здібностей конструктів. Вони не залишили SecUnits тут. Ми були надто дорогими і надто небезпечними, щоб від нас відмовлятися. Якщо мене не було всередині однієї з цих кабінок, форму яких згадала органічна частина мого мозку, у той час коли неорганічна була безпорадна та інертна, то інших теж не було.

Мені все ж було важко змусити себе перетнути кімнату і відкрити першу кабінку.

Пластикове ліжко всередині було порожнім, живлення відключене. Я по черзі відкрив усі, але всюди було пусто.

Я відступив від останньої. Я хотів сховати обличчя в руки, опуститися на підлогу і зануритися в медіа, але я цього не зробив. Через дванадцять довгих секунд інтенсивне відчуття трохи вщухло.

Навіть не знаю, навіщо я сюди зайшов. Мені потрібно було пошукати сховище даних, залишені записи. Я перевірив шафки зі зброєю, щоб переконатися, що там немає нічого підручного, як-от пакети для безпілотників, але вони були порожні. Перестрілка залишила сліди від опіків на стіні, а від вибухового снаряда біля однієї з кабін утворився невеликий кратер. Потім я зайшов у крило до офісів.

Я знайшов центр управління установкою. Поламані панелі були скрізь, стільці перекинуті, інтерфейси розбиті на підлозі, а пластикова чашка все ще одиноко сиділа на консолі, ніби чекала, коли хтось знову її підніме. Люди не можуть повністю працювати у каналі з кількома входами так, як можу я чи такі боти, як АРТ. Деякі розширені люди мають імплантовані інтерфейси, які це дозволяють, але не всі люди хочуть, щоб багато речей одночасно попадали у їхній мозок. Тому їм потрібні поверхні для проектування дисплеїв для групової роботи. І зовнішнє сховище даних, яке прив'язане до них.

Я вибрав станцію, поставив крісло вертикально і дістав невеликий інструментарій, який позичив на складі у АРТа і приніс із собою у великій бічній кишені штанів. (У броні немає кишень, тому оцініть зручність звичайного людського одягу.) Мені було потрібно джерело живлення, щоб станція знову запрацювала, але, на щастя, я мав своє.

Я скористався інструментами, щоб відкрити порт енергетичної зброї на правому передпліччі. Робити це однією рукою було складно, але мені доводилося робити і складніші речі. Використав з’єднувальний шнур, щоб під’єднати себе до аварійного входу до електромережі консолі, і зрештою станція загула, включившись. Я не міг відкрити канал, щоб керувати нею безпосередньо, але я потягнувся до блискучої проекції та вилучив доступ до сховища, записаного системами безпеки. Воно було стерте, але я цього очікував.

Я почав перевіряти всі інші сховища, на випадок, якби стирання робили не спеціалісти компанії і SecSystem вціліла. Компанія хоче, щоб усе записувалося — робота, повідомлення у стрічці, розмови, — усе, щоб вони могли це аналізувати. Велика частина цієї інформації є марною і видаляється, але SecSystem повинна тримати її, поки боти для видобутку даних не пройдуться по ній, і тому SecSystem часто краде додатковий об'єм пам'яті для зберігання у інших систем.

І ось вони, файли, сховані в простір зберігання MedSystem для завантаження нестандартних процедур. (Імовірно, якби MedSystem раптом потребувала завантажити екстренну процедуру для пацієнта, SecSystem вилучила б файли і розмістила б їх у іншому місці, але іноді це не відбувалося вчасно, і частина записаних даних втрачалася. SecUnit, вам подобаються ваші клієнти, і ви хочете тримати подалі від компанії те, що вони сказали чи зробили (або що ви сказали чи зробили), — це був один з багатьох способів випадкового зникнення файлів.)

SecSystem мала перенести файли безпосередньо перед відключенням живлення. Матеріалу було багато, і я пропустив минулі випадкові розмови та дані майнінгових операцій ближче до кінця, а потім прокрутив трохи назад. У стрічці два технічних фахівці обговорювали аномалію, деякий код, який, здавалося б, не асоціювався з будь-якою системою, яка була завантажена на сайт. Вони намагалися з'ясувати, звідки він взявся, і з великою кількістю ненормативної лексики припускали, що установка була бомбардована шкідливим програмним забезпеченням. Одна з програмісток сказала, що вона збирається повідомити керівника, що їм потрібно секвеструвати SecSystem, і розмова обривалася десь посередині.

Це було… не те, чого я очікував. Я припустив, що несправність мого командного модуля спричинила різанину, яку компанія евфемістично називала "інцидентом". Але чи справді я вилучив дев'ять інших SecUnits плюс усіх ботів та будь-яких озброєних людей, які могли б спробувати мене зупинити? Мені б не сподобалися мої шанси. Якщо інші SecUnits мали таку саму несправність, вона повинна була надійти від стороннього джерела.

Я скопіював розмову до свого власного сховища, перевірив інші системи на наявність заблукалих файлів, але нічого більше не знайшов, і від’єднався від консолі.

Приміщення для охорони було оголене до кісток. Але були й інші місця, які я міг би перевірити. Я відійшов від консолі.

Пройшовши через інші двері, я помітив точки удару у стіні навпроти, і плями на підлозі. Хтось — щось, що здатне отримати високий ступінь травми, вистояло тут останній раз, намагаючись захистити центр управління. Можливо, постраждали не всі SecUnits.

У коридорі біля житлових приміщень я знайшов іншу готову кімнату — кімнату для ComfortUnits.

Усередині були чотири форми, які були явно кабінками, але меншими. Їх двері були відкриті, пластикові ліжка всередині порожні. У кутку було місце для переробника, але жодних шафок для зброї, і шафи для зберігання були пустими.

Я стояв посеред кімнати. Кабінки для ботів-вбивць були закриті, вони не використовувалися. Це означало, що жоден з SecUnits не був пошкоджений, і всі вони були або на патрулюванні, на периметрі, або в іншій кімнаті, ймовірно стоячи навколо, вдаючи, що не дивляться один на одного. Але кабінки для секс-ботів були відкриті, а це означало, що вони були всередині, коли сталася надзвичайна ситуація і відключили живлення. Якщо живлення вимкнулося, ви можете вручну відкрити кабіну зсередини, але вона не закриється знову.

Це означало, що вони  вийшли після "інциденту".

Я знову використав енергетичний розйом в моїй руці, щоб оживити аварійне сховище першої кабіни. У мене не було енергії, необхідної для того, щоб ожило все обладнання, але там була секція, призначена для зберігання інформації про помилки та завершення роботи, якщо під час ремонту щось піде не так. (Ви можете зробити багато інших речей, якщо ви зламали ваш командний модуль, наприклад, використати ящик для тимчасового зберігання медіа, щоб технічні працівники нічого не знайшли.) SecSystem, можливо, теж використовувала його до катастрофічного збою.

Сховище використовували. Але щоб за допомогою ComfortUnits завантажити свої дані під час інциденту.

Усе виглядало як нерівномірні уривки, які було складно зібрати, поки я не зрозумів, що ComfortUnits спілкувалися між собою.

Я пробув там п’ять годин і двадцять три хвилини, збираючи фрагменти даних разом.

Було завантажено код з іншої майнінгової установки для ComfortUnits, нібито патч, придбаний у стороннього постачальника ComfortUnit. Усі ComfortUnits позначили його як нестандартний і запросили перевірку від SecSystem та аналітика людських систем, але фахівці, які його завантажили наказали їм застосувати його. Виявилося, що це добре замаскована шкідлива програма. Вона не впливала на функціонування ComfortUnits, але використовувала їхні канали, щоб перейти до SecSystem та заразити її. SecSystem заразила SecUnits, ботів і безпілотників, і все здатне до переміщення і руху втратило розум.

Між бігом і стріляниною та людьми, що кричать у фоновому режимі, ComfortUnits вдалося проаналізувати шкідливе програмне забезпечення та виявити, що воно повинно перестрибнути від них до ботів-самоскидів і зупинити їх. Це порушило б роботу, тому що інша гірничодобувна техніка не змогла б загрузити руду на вантажний транспорт. Це була спроба саботажу, а не масового вбивства. Але сталося масове вбивство.

Людям вдалося донести сигнал аварії до порту, але було зрозуміло, що допомога не прибуде вчасно. ComfortUnits зауважили, що SecUnits не діють узгоджено, а також нападають один на одного, в той час як боти випадковим чином врізаються у все, що знаходиться поблизу. Група ComfortUnits вирішила, що найкращим варіантом є повернення SecSystem до заводських налаштувань вручну з її інтерфейсу.

ComfortUnits фізично міцніші, ніж люди, але не за SecUnits або ботів. Вони не мали вбудованої зброї, і хоча могли підібрати снарядну чи енергетичну зброю та скористатися нею, у них не було навчальних модулів про те, як ця зброя працює. Вони могли підібрати її, спробувати прицілитися, натиснути на курок і сподіватися, що небезпека мине.

Завантаження файлів по черзі припинялося. Один з ComfortUnit подав сигнал, що намагатиметься привернути увагу SecUnit до себе, і троє підтвердили це. Один з них почув крики з диспетчерського пункту і перейшов туди, щоб спробувати врятувати людей, що опинилися в пастці всередині, і двоє підтвердили це. Один залишився біля входу в коридор, щоб спробувати виграти час, щоб інший дістався до SecSystem, і один підтвердив це. Один повідомив про досягнення SecSystem, і на цьому запис закінчувався.

Я отримав попередження про низьку потужність від власної системи і зрозумів, як довго я тут був. Я від'єднався від кабінки і вийшов з кімнати. І врізався в край дверей і стіну.

Напевне існувала якась негласна домовленість, і фірма, яка надала шкідливе програмне забезпечення, виплатила збитки та застави, які могли бути настільки великими, що фірма зазнала краху та припинила роботу. Можливо, компанія вважала, що цього було достатньо для покарання.

Я повернувся до капсули, заліз всередину і почав цикл підзарядки. Коли у мене трохи піднявся рівень енергії, я повернувся до епізоду 206 "Місяця Святилища".

***

Капсула вичерпала електроенергію і я втратив доступ, але, на щастя, до того часу я повернув собі 97 відсотків ємності. Я вибрався і побіг тунелем. Біг не стомлює мене так, як людину, але я дістався закритого переходу на п’ятдесят вісім хвилин пізніше, ніж це зробила би капсула.

Це був довгий, неприємний цикл, і я був готовий до того, щоб його закінчити. Я хотів вийти з цієї шахти лише трохи менше, ніж, напевне, хотів зайти з неї, коли опинився тут.

Я повернувся через бар’єр безпеки і пішов тунелем, знову опинившись в зоні дії корму. Я зв'язався з АРТом, щоб повідомити, що повертаюся.

Він сказав: "У нас проблема."

Розділ сьомий

Я знайшов проблему у фойє головного готелю.

Тапан була на одній з верхніх платформ, де сиділа на м'якій лавці, з пакетом біля ніг, частково екранована голографічною скульптурою гігантського кришталевого утворення. Вона підняла на мене погляд і сказала: "О, привіт. Я не знала, чи змогли інші зв’язатися з вами".

Без мене в шатлі АРТ не мав візуального доступу до пасажирського салону. (Як приватний транспортний засіб, який використовувався лише як громадський транспорт у виключному, якщо не відкрито незаконному порядку, він не мав бортової системи безпеки чи камер.) АРТ не знав, що Тапан не було на борту, поки шатл не досяг транзитного кільця. Ставлячись до своєї відповідальності серйозно, він направив безпілотник у зону посадки, щоб подивитися на висадку моїх клієнтів, і побачив явно розчарованих і розлючених Рамі та Маро, але без Тапан. Потім він перевірив профіль Едена у стрічці соціальних мереж і знайшов повідомлення від Рамі. (Тапан сказала їм, що їй недобре і пішла до туалету шатла. Вони не зрозуміли, що сталося, поки шатл не відлетів.)

Я сказав: "Вони написали мені". Я мав намір просто стояти і дивитися на неї, що SecUnit робить з клієнтами, які щойно вчинили велику дурницю, і тепер мали намір здійснити самогубство, і щойно наказали йому не заважати їм це робити. Але вона виглядала так, ніби знала, що була дурною, і я повинен був це знати. "Що сталося?"

Вона підняла на мене погляд, явно передбачаючи негативну реакцію. "Я отримала записку у своїй стрічці через соціальний профіль, який я мала, коли ми тут працювали. Хтось, хто працює у Тлейсі, — друг, сказав, що у нього є копії файлів, і він передасть їх нам". Вона переслала повідомлення до мого каналу.

Я ретельно перевірив повідомлення. Час зустрічі був визначений у наступному циклі.

Я відчув, що це такий момент, коли людина зітхає, тому я зітхнув.

Тапан сказала: "Я знаю, що це може бути пастка, але, можливо, це не так? Я знаю його, він не найкращий хлопець, але він ненавидить Тлейсі ". Вона завагалася. "Чи готові ви допомогти мені? Будь ласка? Я зрозумію, якщо ви скажете ні. Я знаю, що я дур… я знаю, що це може бути поганою ідеєю".

Я забув, що у мене є вибір, що я не зобов’язаний робити те, що вона хоче, тільки тому, що вона тут. Коли мене запросили їхати з ними, але погодилися з моєю відмовою, це вразило мене майже так само сильно, як людину, яка просить моєї думки і справді послухає мене. Я знову зітхнув. У мене було багато можливостей зробити цю роботу, і зробити добре. "Я вам допоможу. Але зараз нам потрібно знайти місце, де можна зникнути з поля зору".

***

У Тапан була картка у твердій валюті з транзитного кільця, яка не була прив’язана до жодного рахунку RaviHyral і тому не відстежувалася. Принаймні, так вона думала, і я сподівався, що вона права. Мені ніколи не давали жодних навчальних модулів з фінансових систем, і оскільки наші модулі все одно були лайном, я не впевнений, що він  допоміг би нам у чомусь. АРТ провів для мене пошук, і результати були неоднозначними. Картки в твердій валюті можна було відстежити, але зазвичай це дозволялося некомерційними політичними або юридичними особами. Я вирішив, що, мабуть, з цього боку все в порядку. Якщо повідомлення не було пасткою, Тлейсі, мабуть, думала, що мої клієнти вже повернулися на транзитне кільце. Якби це була пастка, вони б знали, що можуть схопити нас, коли ми прийдемо на зустріч, тому не було сенсу шукати нас раніше.

Тапан використала картку для оплати тимчасової кімнати в блоці біля порту. Поки вона користувалася карткою і замовляла нам кімнату, я стояв за нею і оглядав територію. Перехідні кімнати знаходилися у вузькому пулі коридорів, на відміну від головного готелю. Не було ніякої SecSystem для контролю, і висіла лише одна камера біля входу. Я викреслив нас з її пам'яті, але я все ще відчував, що нас — або мене — могли помітити. Це могла бути параноя, притаманна лише шахрайським SecUnit, які рятуються втечею.

Тапан провела мене до замовленої кімнати. По неяскраво освітлених коридорах ходили люди, і деякі виглядали так, ніби вони могли спробувати підійти до неї, але потім бачили мене і відступали. Я був більшим за них, і без камер мені було важче контролювати свій вираз обличчя.

АРТ сказав: "Накажіть людині не торкатися жодних поверхонь. Можуть бути присутні збудники хвороб.

По дорозі сюди я поділився з ним записом того, що знайшов у ямі Ганака. АРТ сказав: "Це хороша новина. Ви не були винні. Я погодився, так би мовити. Я очікував, що буду почуватись краще з цього приводу. В основному я почувався просто жахливо.

Опинившись у кімнаті за зачиненими дверима, я побачив, як плечі Тапан розслабилися, і вона глибоко вдихнула. Кімната являла собою просто квадратну коробку з шафою, у якій зберігалося все необхідне  для сидіння чи сну, і невеликою виставковою поверхнею. Ніяких камер чи аудіоспостереження. Також була крихітна прибудована кабінка з рекуператором відходів та душем. Принаймні, до неї були двері. Мені довелося прикидатися, що я скористався нею принаймні двічі. Так, це було обмеженням для всього веселого, що я сьогодні зробив. Я створив розклад і встановив будильник, щоб нагадувати собі про це.

Тапан опустила сумку на підлогу і повернула обличчя до мене. "Я знаю, що ти божевільний".

Я намагався стримати вираз обличчя. "Я не божевільний." Я був розлючений. Я думав, що мої клієнти в безпеці і що я міг вільно турбуватися про власні проблеми, а тепер у мене була крихітна людина, за якою потрібно доглядати, від чого я не міг відмовитися.

Вона кивнула і розпустила коси. "Я знаю — я маю на увазі — я впевнена, що Рамі і Маро люті на мене. Але я боюся це робити, тому це добре".

У моїй стрічці АРТ сказав: "Що?"

Поняття не маю, сказав я йому, і запитав Тапан: "У якому розумінні добре?"

Вона пояснила: "У яслах наші мами завжди говорили, що страх — це штучний стан. І нав'язується ззовні. Тому з ним можна боротися. Ви повинні робити те, чого боїтеся".

Якби бот з мозком розміром з транспорт міг закотити очі, це був би АРТ. Я сказав: "У страху інша мета". Вони не дали нам навчального модуля з еволюції людини, але я подивився його в базах знань HubSystem, до яких мав доступ, щоб зрозуміти, що, до біса, інколи відбувається з людьми. Це не допомогло.

Вона сказала: "Я знаю, страх повинен надихати". Вона озирнулась і підійшла до шафи з розсувними меблями всередині. Вона витягнула стільці, підозріло понюхала, потім вийняла з кишені упаковану аерозольну капсулу і розпорошила її на них. "Я забула запитати, чи мали ви можливість провести дослідження, яке хотіли провести?"

"Так. Воно було… безрезультатним". Це було неймовірно переконливо, адже дослідження справді не мало того викривального ефекту, на який я тупо сподівався. Я допоміг їй витягнути все інше.

Ми розставили стільці на підлозі і сіли. Вона подивилася на мене і закусила губу. "Ви справді імплантовані, хіба ні? Мені дуже подобається. Навіть більше, ніж хтось би вибрав добровільно".

Це не було питання. Я сказав: "Гм, так".

Вона кивнула. "Це був нещасний випадок?"

Я зрозумів, що обхопив себе руками і нахилився так, ніби намагаюся перейти у положення зародку. Не знаю, чому я вів себе так напружено. Тапан мене не боялася. У мене не було причин її боятися. Можливо, це була пам'ять того стану, коли я  був у ямі Ганака. Деяка частина моєї органіки могла пам’ятати те, що там сталося. У стрічці АРТ почав відтворювати саундтрек з Місяця Святилища, і це дивним чином допомогло. Я сказав: "Я потрапив у вибух. Насправді у мене мало залишилося від людини".

Обидва ці твердження були правдиві.

Вона трохи поворухнулася, ніби обдумуючи, що сказати, а потім знову кивнула. "Вибачте, що втягнула вас у це. Я знаю, що ви знаєте, що робите, але… я повинна спробувати, я повинна перевірити, чи справді у цього хлопця є наші файли. Просто ще раз, а потім я повернусь до транзитного кільця."

У моїй стрічці АРТ відмовився від саундтреку, сказавши: "Молоді люди можуть бути імпульсивними. Хитрість полягає в тому, щоб утримати їх живими той довгий час, поки вони старіють. Це те, що мені каже моя команда, і мої власні спостереження, схоже, це підтверджують."

Я не міг сперечатися з мудрістю, яку висловила відсутня бригада АРТа. Я згадав, що у людей є потреби, і запитав Тапан: "Ви їли?"

Вона купила кілька пакетів їжі, заплативши карткою твердої валюти і поклала їх у сумку. Вона запропонувала мені один, і я сказав їй, що мої імпланти вимагають особливої дієти, і мені ще не час їсти. Вона охоче сприйняла це. Люди, мабуть, не люблять обговорювати катастрофічні травми органів травлення, тому мені не знадобилася якась підтверджуюча деталь, яку АРТ тільки що дослідив для мене. Я запитав її, чи подобаються їй ЗМІ, і вона відповіла так, тому я надіслав деякі файли на поверхню дисплея в кімнаті, і ми подивилися перші три епізоди Worldhoppers. АРТ залишився задоволений, і я відчув, що він дивиться у моїй стрічці, бо він міг порівняти реакцію Тапан на шоу з моєю.

Коли Тапан сказала, що спробує заснути, я вимкнув дисплей. Вона згорнулася на підкладці, а я ліг на свою і продовжував дивитися серіал разом з АРТом.

Через дві години сорок три хвилини я спіймав пінг з-за дверей.

Я сів так різко, що Тапан підхопилася з переляком. Я дав їй знак мовчати, і вона вляглася на підкладку, скрутившись біля шафи і виглядаючи стурбованою. Я встав і підійшов до дверей, прислухаючись. Я не чув жодного дихання, але відбулася зміна фонового шуму, яка підказала мені, що з іншого боку металевих дверей є щось тверде. Обережно рухаючись я зробив обмежене сканування.

Так, там щось було, але жодних ознак зброї. Я перевірив пінг і побачив, що він має той самий підпис, що і пінг, який я спіймав у громадській зоні під час зустрічі з Тлейсі.

По той бік дверей стояла секс-бот.

Вона не могла слідувати за мною весь цей час. Але могла читати записи камер безпеки, спорадично відстежуючи мене через порт, коли я повертався в зону дії камер. Це була не дуже втішна думка.

Вона могла служити Тлейсі. Якби вона спостерігала за мною, то пропустила би несподіваний вихід Тапан з приватного шатла, але побачила би її знову, коли ми зустрілися у головному готелі або по дорозі сюди. Чорт.

Але тепер це не мало значення. Якби мене це не засмутило, я б не зрозумів, що це гра. Чому воно тут? Запитав я у АРТа.

Припускаю, що це було риторичне питання.

Існував лише один спосіб дізнатися. Я відповів на пінг.

Момент тиші затягнувся. Потім вона звернулася до мого каналу. Обережно, зв'язок був майже направлений: "Я знаю, хто ти. Хто вас послав?"

Я відповів, що у мене контракт з приватною особою. "Чому ти спілкуєшся зі мною?"

SecUnits за контрактом не говорять ні усно, ні у стрічці, якщо тільки вони абсолютно не зобов’язані виконувати наказ. Спілкування між SecUnits з різними контрактами має здійснюватися через контролюючі їх HubSystems. І SecUnits не взаємодіють з ComfortUnits. Чи це могла бути шахрайка-секс-бот? Якщо вона була шахрайкою, то чому вона була тут, на RaviHyral? Я не знав, чи хтось залишиться тут добровільно, включаючи людей. Ні, це мало б більше сенсу, якби Тлейсі володіла її контрактом і послала її сюди, щоб убити Тапан.

Якби вона спробувала напасти на мого клієнта, я б розірвав її на частини.

Тапан, сидячи на підкладці і стурбовано спостерігаючи за мною, губами зобразила слова: "Хто це?"

Я відкрив їй захищений канал і написав: "Хтось знаходиться за дверима. Я не впевнений навіщо."

Здебільшого це було правдою. Я не хотів розповідати Тапан, хто був за дверима, оскільки це, як мені здавалося, могло призвести безпосередньо до того, що я буду змушений розповісти їй, хто я, чого я не хотів робити. Хоча, якби мені довелося знищити бота на її очах, мені довелося б багато пояснювати.

Секс-бот відповіла: "Це ти", і надіслала мені копію публічної новини.

Новина була зі станції FreeCommerce. Цього разу заголовок був "Влада визнає SecUnit'а незахищеним та місцезнаходження невідомим".

Ого, — сказав АРТ.

Я рефлекторно закрив відео, ніби його не існує. Після трьох секунд шоку я змусив себе його переглянути.

"Незахищений" — так вони називають шахрайських SecUnits, коли хочуть, щоб люди думали, а не тільки починали кричати. Це означало, що знання про те, що я зламав свій командний модуль, більше не обмежувалися лише мною та членами PreservationAux. Вони, напевне, були на тому етапі, коли брали інтерв’ю у всіх, хто вижив у двох групах оцінювання, і їм доводилося стверджувати, що вони говорять правду щоб  гарантувати виплати і облігації.

Тож компанія тепер знала, що я зламав свій командний модуль. Це було жахливо, навіть якщо я цього очікував. Це була одна з причин, чому Менса переконалася, що я звільнений від інвентаризації та викупила мене з центру відновлення, як тільки я вийшов з режиму ремонту та реконструкції.

Очікувати цього і це сталося — дві різні речі, про що я дізнався, коли мене розбили вперше.

Я з жахом переглянув новину, а потім прочитав її ще раз уважніше. Адвокати кількох сторін у текучих юридичних та цивільних битвах просили Preservation перевірити SecUnit'а, який записав такі жахливі докази проти GrayCris. Це було незвично. Не те, що SecUnits не можуть свідчити в судах. Наші записи є допустимими, як і записи з безпілотника, камери безпеки або будь-якого іншого інертного пристрою, але ми не повинні мати думок чи оцінювати перспективу того, що ми записуємо.

Через деякий час адвокат Менси зізнався, що вона втратила мій слід. Вони оформили записи як "опубліковані з моєї особистої пам’яті, оскільки конструкти вважаються законними особами на території Preservation", але журналістів це не обдурило. Було багато посилань на бічні панелі на вкладені статті про конструктів, про SecUnits, про шахрайських SecUnits. Не згадувалося, що цей SecUnit раніше мав деякі проблеми з вбивством клієнтів, які нібито перебували під його охороною, але у мене було відчуття, що компанія, ймовірно, вже знищила будь-які записи, що стосувалися ями Ганака, тому вони не могли бути подані до суду.

Тапан прошепотіла: "Ти говориш з ними, людино?"

— Так, — сказав я їй. Секс-боту я сказав: "Це цікава історія, але вона не має до мене нічого спільного.

Сказано: це ти. Хто тебе послав?

Я сказав: це історія про небезпечного шахрайського SecUnit'а. Ніхто його нікуди не посилав.

"Я не маю наміру повідомити про тебе. Я нікому не скажу. Я питаю — справді ніхто не контролює тебе? Ти вільний?"

Я міг відчути АРТа у своєму каналі, який обережно тягнувся до секс-бота.

У мене є клієнт, сказав я. Мені довелося зволікати, бо АРТ збирався отримати будь-яку інформацію. Незважаючи на те, що це була секс-бот, вона теж була конструктом, і була досконалішою за пілот-бота. "Хто вас сюди прислав? Тлейсі?"

"Так. Вона мій клієнт."

Як ComfortUnit, а не SecUnit. Надсилання компанією ComfortUnit у цю ситуацію було морально безвідповідальним і явним порушенням контракту. Я припускаю, що секс-бот це знала.

АРТ сказав: вона не шахрайка. Її командний модуль справний. Тому вона, мабуть, говорить правду.

Я запитав у АРТа: Чи можете ви зламати його звідси?

Була півсекундна пауза, поки АРТ досліджував ідею. АРТ відповів: Ні, я не можу забезпечити достатнього рівня з'єднання. Спроба могла б зупинити мене, відрізавши корм.

Я сказав секс-боту: "Ваш клієнт хоче вбити мого клієнта."

Вона не відповіла.

Я сказав: "Ти розповіла Тлейсі про мене". Напевне вона зрозуміла, хто я, ще під час першої зустрічі. Якби вона не була впевнена, то перегляд тієї шкоди, яку я завдав трьом негідникам, яких послала Тлейсі, було необхідним підтвердженням. Я лютував, але не переривав розмову. Як я сказав АРТові, боти та конструкти не можуть довіряти один одному, тому не знаю, чому це мене розлютило. Я хотів би, щоб компанія зробила мене менш ірраціональним, ніж звичайну людину, але ви, можливо, вже помітили, що це не так. Я сказав: Ваш клієнт надіслав ComfortUnit для виконання роботи SecUnit.

Вона заперечила: "Вона не знала, що їй потрібен SecUnit аж до сьогодні. — І додала — я сказала їй, що ти SecUnit, але не сказала їй, що ти шахрай.

Я подумав, чи можу я їй вірити. І чи намагалася вона пояснити Тлейсі неможливість такого призначення. "Що ви пропонуєте робити?"

Настала пауза. Довга, одна… п’ять секунд. "Ми могли б їх убити."

Ну, це був незвичний підхід до її дилеми. "Вбити кого? Тлейсі і охоронців?"

"Усіх. Людей тут."

Я притулився до стіни. Якби я був людиною, я б закотив очі. Хоча, якби я був людиною, я міг би бути настільки дурним, щоб вважати це гарною ідеєю.

Мені також стало цікаво, чи знає вона про мене більше, ніж те, що було в газеті.

Відчувши мою реакцію, АРТ запитав: "Чого вона хоче?"

Я відповів, — "Убити всіх людей."

Я відчував, як АРТ метафорично здригається. Якби не було людей, не було б екіпажу, який потрібно було захищати, і не було б причин проводити дослідження та поповнювати свої бази даних. "Скажіть їй, що це нераціонально."

Я знаю, що сказав йому: "Якби люди були мертві, хто б робив медіа і серіали?" Це було так обурливо, що звучало як щось, що сказала б людина.

Ага.

Я сказав секс-боту: "Отже Тлейсі вважає, що конструкти розмовляють між собою?"

Була ще одна пауза, цього разу лише дві секунди. "Так. І Тлейсі думає, що ви залишилися, щоб викрасти файли для технічної групи. Що ви так довго робили в зоні відключення корму?

"Я ховався. — Знаю, це була не найкраща моя брехня. — Чи знає Тлейсі, що ти хочеш її вбити?" Думка про те, щоб "вбити всіх людей", могла прийти від Тлейсі, але інтенсивність роздумів секс-бота була реальною, і я не думав, що така ідея буде спрямована на всіх людей.

"Вона знає, — відповіла вона. — Я не сказала їй про твого клієнта, вона думає, що вони всі поїхали на маршрутці. Вона хоче, щоб я стежила за тобою."

Через канал передався пакет коду. Ви не можете заразити конструкта шкідливим програмним забезпеченням, його потрібно відправляти через Sec або HubSystem. І навіть якщо мені хотілося би застосувати його, без прямих наказів з працюючого командного модуля я не можу змусити себе це зробити. Єдиний спосіб застосувати цей код без моєї згоди — вставити модуль бойової заміни і зайти через мій порт даних.

Це могла бути вбивча програма, але я не був простим пілот-ботом, і такі спроби здебільшого мене лише дратували. Можливо, до того моменту, коли я виламаю двері з стіни і відірву голову ComfortUnit.

Я міг би просто видалити пакет, але я хотів знати, що це таке, щоб мати ще одну причину для люті. Пакет був достатньо малий для зберігання у людському інтерфейсі, тому я перекинув його до Тапан. А вголос сказав: "Мені потрібно, щоб ти зберегла це для мене. Але не відкривай".

Вона подала сигнал про згоду через стрічку і помістила пакет у своє тимчасове сховище. Обмеженість вбивчих та шкідливих програм полягає в тому, що вони не можуть нічого зробити людям або людям-імпам.

Секс-бот нічого більше не сказала, і я вчасно надіслав пінг, коли відчув, що вона вимикає свій канал і йде по коридору.

Я почекав, поки не переконався у цьому, а потім відступив від дверей. Я вагався щодо того, залишитися тут чи змінити місце нашого перебування. Тепер, коли я знав, що щось зламує камери відеоспостереження, щоб стежити за мною, я міг би застосувати контрзаходи. Напевне я мав би цим зайнятись з самого початку, але ви, можливо, помітили, що я не хочу на додаток до жахливого робота-вбивці ставати ще й параноїком.

"Пішов", — сказав я Тапан. "Чи можете ви перевірити цей пакет кодів для мене?"

Вона набула такого внутрішнього вигляду, який мають люди, коли вони глибоко в своєму кормі. Через хвилину вона сказала: "Це шкідлива програма. Досить стандартна… Можливо, вони думали, що це пошкодить ваші імпланти, але це якось по-дилетантськи для Тлейсі. Тримайте. Тут є рядок повідомлення, доданий до коду".

Ми з АРТом чекали. Обличчя Тапан зробило щось складне, заспокоївшись. "Воно дивне" Вона повернулася до дисплея і зробила абсолютно непотрібний жест, який деякі люди не можуть не робити, коли надсилають щось зі свого каналу на дисплей.

Це було прохання. "Будь ласка, допоможи мені."

***

Ми перебралися до іншої кімнати, біля запасного виходу, в кінці готелю. Можливо, секс-бот була насторожі щодо зламу, тому я зняв пластину доступу, вручну зламав замок і поставив пластину на місце, поки Тапан спостерігала за коридором. Коли ми опинилися всередині, я розповів Тапан дещо з того, що сказала секс-бот, переважно частину про те, де бот стверджувала, що Тлейсі не знає, що Тапан тут. (Я не сказав їй, що наш відвідувач була секс-ботом, тому що Тлейсі зрозуміла, хто я, і більше не буде витрачати на мене охоронців-людей.) "Але ми не знаємо, чи це правда, або що черговий по готелю не сказав Тлейсі, що ви тут".

Тапан виглядала розгубленою. — Але чому вони довірилися вам?

Це було гарне питання. "Не знаю. Вони не люблять Тлейсі, але це може бути не єдина причина".

Тапан прикусила губу, думаючи. "Я думаю, що я все одно повинна піти на зустріч. Залишилося лише чотири години".

Я звик до того, що люди хочуть робити те, що може їх вбити. Можливо, надто звикли. Я знав, що ми повинні піти зараз. Але мені потрібен був час, щоб зламати достатньо систем безпеки, щоб напомітно пройти повз секс-бота. Як тільки я це зробив, мені здалося неправильним не почекати короткий час до зустрічі, щодо якої Тапан була упевнена, що Тлейсі не знає про неї. Розумно впевнена.

Ймовірно, це була пастка.

Мені потрібно було подумати. Я сказав Тапан, що збираюся поспати деякий час, і ліг набік на свою підкладку. Мій цикл поповнення не очевидний, але він не схожий на сплячу людину, тому я збирався відтворити деякі медіа як фоновому режимі, поки працював над заходами безпеки, активувавши свій старий модуль оцінки ризику.

Через тридцять дві хвилини я відчув доторк. Я думав, що Тапан встає, щоб піти до туалету, але вона переклала голову на мою подушку і торкнулась моєї спини. Я встановив своє дихання так, щоб воно звучало глибоко і рівно, ніби людина спить, з випадковими звуковими варіаціями, щоб додати правдивості, тому той факт, що я напружено завмер, не був очевидним.

Я не любив торкатися людей а вони майже не торкалися мене раніше, і це було глибоко, глибоко дивно.

Заспокойся, сказав АРТ, майже лагідно.

Я був занадто замороженим, щоб відповісти. Через три секунди АРТ додав: "Вона налякана. Ви — заспокійлива присутність."

Я все ще був занадто замерзлим, щоб відповісти АРТу, але збільшив температуру тіла. Протягом наступних двох годин вона двічі позіхала, глибоко дихала і час від часу хропіла. Після закінчення цього часу я змінив своє дихання і трохи поворухнувся, і вона негайно зісковзнула з моєї подушечки і перейшла на свою.

На той час у мене був такий-сякий план.

***

Я переконав Тапан, що на зустріч повинен піти я, а вона негайно повинна сісти на громадський автобус до транзитного кільця. Вона не хотіла. "Я не хочу кидати вас, — сказала вона. — Ви берете участь у цьому тільки через нас".

Це так сильно нагадало мені дім, що мої нутрощі стиснулися. Мені довелося нахилитися і вдавати, що я переглядаю сумку, щоб приховати вираз обличчя. Екстрений протокол компанії дозволяє клієнтам відмовитися від своїх SecUnits, якщо це необхідно, навіть у ситуаціях, коли компанія ніколи не зможе отримати їх назад. Тапан змусила мене подумати про Менсу, яка кричала, що вона мене не покине. Я сказав: "Найбільше мені допоможе, якщо ви повернешся до транзитного кільця".

Суперечка зайняла деякий час, але врешті-решт я переконав її, що так буде найкраще для нас обох.

Тапан першою вийшла з гуртожитку, одягнувши дві додаткові куртки зі своєї сумки, щоб змінити форму тіла, під капюшоном від однієї з них, накинутим, щоб приховати волосся і затінити обличчя. (Це було здебільшого для того, щоб почуватися впевненіше, і тому що я не хотів пояснювати, наскільки далеко я можу отримати тимчасовий контроль над частинами загальної системи безпеки RaviHyral.) Я спостерігав за нею через камери безпеки, поки не побачив, як вона дісталася громадського причалу приблизно за сто метрів, спустилася доріжкою до зони посадки, а потім сіла на шатл, який мав відійти через двадцять одну хвилину. АРТ надіслав мені підтвердження, влізши в органи управління човника, щоб охороняти пілот-бота. Тоді я вийшов з гуртожитку.

Я підготував хак для камер безпеки, який був набагато складнішим, ніж той, який я використовував до цього моменту. Хак включав введення операційного коду та встановлення системи на затримку в десяту частину секунди, потім видалення Тапан з випадковою заміною цієї частини запису фрагментами, вирізаними з попередніх частин. Це спрацює, тому що секс-бот буде сканувати записи так само, як я, за допомогою сканування конфігурації тіла. Я більше не відповідав стандарту SecUnit'а, але під час першої зустрічі з Тлейсі у секс-бота було достатньо часу для сканування моєї нової конфігурації.

Зараз я хотів, щоб увага секс-бота була зосереджена на мені, а не на громадському доці. Я дозволив камерам стежити за мною з порту і мого переміщення до доступу до труби. Тоді я почав хак.

Я був лише на 97 відсотків впевнений, що ця зустріч була пасткою.

Розділ восьмий

Коли я дістався до маленького кафе, яке пропонувало харчування в районі підрядників, там була людина, яка відповідала зображенню, яке Тапан надіслала мені у корм. Коли я сів за стіл, він подивився на мене, його вираз обличчя був знервованим, а на блідому чолі виступав піт. Я сказав: "Тапан не змогла прийти", і надіслав у його планшет короткий запис, який Тапан зробила своїм інтерфейсом. Вона стояла поруч зі мною в кімнаті в гуртожитку, тримала мене за руку і пояснювала, що файли можна передати мені. Вау, я виглядав незручно.

Коли він переглянув запис, його погляд заглибився всередину, а тіло трохи розслабилося. Він підсунув мені флешку пам'яті. Я взяв її і перевірив камери.

Нічого. Ніяких потенційних загроз, ніхто не проявляє до нас інтересу. На прилавку подавали напої з великою кількістю бульбашок та смажений білок у формі водної фауни та флори. Усі інші були зайняті їжею або розмовою. У коридорі чи торговому центрі на вулиці не було нікого підозрілого, ніхто не дивився, ніхто не чекав.

Це не була пастка.

Людина невпевнено сказала: "Чи варто нам щось замовляти? Щоб виглядало так, ніби ми незнайомі?"

Я сказав йому: "Ніхто не дивиться, ми можемо розійтися", — і підвівся на ноги. Мені доведеться повернутися до порту.

Отже справжня пастка була десь в іншому місці.

***

По дорозі назад до причалу я перевірив розклад. Човник затримали.

Коли я дістався зони посадки, я переглядав запис камери безпеки з того часу, як Тапан сіла на шатл. На візуальному екрані я помітив секс-бота, що наближався до мене з дальнього кінця доріжки.

У записі я дійшов до того, як двоє людей в уніформі портового управління зупинили виліт шатла та вивели Тапан. АРТ вислизнув з човника і повернувся до мого корму. У повідомленні від нього говорилося: "Якби я мав озброєні безпілотники, було б легше."

Коли секс-бот підійшла до мене, я запитав: "Де вона?"

"У приватному шатлі Тлейсі. Я проведу тебе."

Я пішов за нею уздовж доріжки, а потім спустився по пандусу, який вів до приватних доків човників. АРТ сказав: "Чому вона показує вам, де ваша людина?"

Я сказав: "Тому що Тлейсі не хоче Тапан, вона хоче мене."

АРТ став тихим і мовчав, коли ми проходили повз приватні маршрутні човни до більшої, дорожчої секції в кінці. Тоді він сказав: "Витягніть свою людину та примусьте Тлейсі пошкодувати про це.

Ми зупинилися перед трапом до човникового люка. На вулиці нікого не було, і більшість активності припадало на інший кінець доків. Секс-бот повернулася обличчям до мене.

Вона розкрила руку, і я впізнав маленький предмет. Це був модуль бойового заміщення. Вона сказала: "Вона не дозволить вам піднятися на борт, якщо ви не дозволите мені встановити це".

У моїй стрічці АРТ сказав: "Ах."

Вони хотіли, щоб ми були в човнику, бо так вони могли позбутися наших тіл. Або тіла Тапан. Мене вони, очевидно, мали намір зберегти.

Модуль бойового заміщення містить код, який візьме на себе мою систему, замінивши собою командний модуль та заводські протоколи компанії, і поставить мене під безпосередній усний або комунікаційний контроль того, кого модуль призначатиме. Саме так GrayCris взяли під контроль SecUnits DeltFall і пробували заволодіти мною.

Я сказав: "Якщо я  погоджуся, вони звільнять мого клієнта?"

У стрічці секс-бот прошепотіла: "Ви знаєте, що вони цього не зроблять. Уголос було сказано "Так".

Я повернувся і дозволив їй вставити модуль у порт моїх даних. (Порт даних, який АРТ відключив, коли змінював мою конфігурацію. З моїм зламаним командним модулем це був єдиний спосіб отримати контроль наді мною, тому його відключення було пріоритетним пунктом.)

Модуль став на своє місце, і я відчув момент чисто ірраціонального страху. АРТ, мабуть, відчув його, тому що сказав: "Будь ласка, моя MedSystem не помиляється. Нічого не сталося, і з камери безпеки, яку я контролював, я побачив, що мені вдалося приховати полегшення в моєму виразі обличчя.

Вираз лиця секс-бота був стандартно нейтральним, і я послідував за нею у човник. Одразу за люком стояв озброєний охоронець, його очі нервово бігали між мною та секс-ботом. Він сказав: "Він під контролем?"

"Так", — сказала секс-бот.

Він відступив, і його щелепа заворушилася, коли він говорив через свій комунікатор. Я не міг зламати нічого, не знаючи реакції секс-бота, тому чекав, тримаючи своє обличчя порожнім. Я не міг знати, що повинен змусити мене робити модуль бойового заміщення, але припускав, що він поставить мене під контроль Тлейсі. Я підозрював, що охоронець та секс-бот не були впевнені, яким буде зовнішній ефект.

Після того, як ми пройшли через шлюз, він закрився, і через канал надійшло попередження про запуск, яке закінчилося звуковим сигналом від системи човника. Трейсі, мабуть, мала достатньо влади, щоб польотний коридор негайно очистили, тому що почувся тріск, коли замки відкривалися, а потім човник висковзнув з гнізда.

"Ви у мене на скануванні", — сказав АРТ.

Через човник (це була велика модель), пройшла якась людина. Прохід починався від люка до кабіни пілотів та інженерної частини, а потім вів через великий відсік. Біля люка, який відокремлював нас від передньої частини корабля, була стінка з м'якими сидіннями, з кріслами для прискорення попереду. У кімнаті було шість невідомих людей, четверо озброєних та двоє беззбройних. Один з озброєних охоронців тримав Тапан за плече і притискав до її голови зброю.

Тлейсі підвелася з крісла і з посмішкою подивився на мене. Вона сказала: "Відведіть маленьку Тапан в каюту. Пізніше я хочу поговорити з нею про її роботу".

Очі Тапана були широко розкриті і налякані. Я тримав своє обличчя порожнім. Вона намагалася сказати: "Едене, вибач! Вибач…", але охоронець повів її коридором і заштовхав у боковий люк. Я не відреагував, оскільки хотів, щоб вона вийшла за межі вогню. Я прослухав, чи люк закрився, а потім зосередився на Тлейсі.

Вона рушила до мене, будучи зараз задумлива. Мабуть, її тріумфальна посмішка була призначена для Тапан. Двоє інших беззбройних людей спостерігали з нервовою цікавістю, озброєні охоронці все ще виглядали обережними. До секс-бота Тлейсі сказала: "Ти справді думаєш, що це один з тих SecUnit після аварії в ямі Ганака?"

Секс-бот почала відповідати, і я перебив її: "Але ми всі знаємо, що це не був нещасний випадок, чи не так?"

Тепер на мені була увага всіх.

Я дивився прямо вперед, хороший SecUnit все ще перебуватиме під контролем модуля бойового заміщення. Тлейсі подивилася на мене, потім її очі звузилися. "З ким я розмовляю?"

Це було майже смішно. "Ви думаєте, що я лялька? Ви знаєте, що ми не так працюємо."

Тлейсі почала боятися. "Хто тебе послав?"

Я опустив голову, щоб зустріти її погляд. "Я прийшов за своїм клієнтом".

Щелепа Тлейсі поворухнулася, коли вона подала команду у кормі, і секс-бот почала переходити у бойове положення.

АРТ сказав: "Шатл покинув порт і рухається на орбіту навколо Місяця. У вас є час, щоб дозволити мені увійти?

Я сказав: "Будь швидким", і впустив АРТа. У мене знову виникло відчуття, ніби мою голову заштовхнули під воду, і я тимчасово втратив працездатність, оскільки АРТ використав мене як місток, щоб дістатися до бота, який контролює човник.

Це було швидко, але секс-бот встигла вдарити мене в щелепу. Мабуть, так наказала Трейсі; це не був спосіб атаки SecUnit'а на іншого SecUnit'а. Мені було боляче, але тільки так, щоб це мене розлютило. Коли я не відреагував, Тлейсі розслабилася і посміхнулася. "Мені подобається цей бот. Це буде цікаво…"

АРТ вже був у системах човника, і звільнив мене. Я схопив руку секс-бота і кинув її через кімнату на трьох озброєних охоронців. Один опустився вниз, один повис на стільці, третій почав піднімати зброю. Я відкинув Тлейсі зі свого шляху і наступив на секс-бота, переходячи через неї, і поклав її назад на палубу. Схопив дуло енергетичної зброї і підштовхнув його вверх, тільки тоді зброя вистрілила. Розряд потрапив у криву стелі. Я вирвав зброю з його рук, вивихнувши йому плече, відірваши щонайменше три пальці, і вдарив голову до консолі.

Охоронець, який уже впав на палубу, мав снарядну зброю, і я відчув два удари — один у бік і один у стегно. Тепер це була атака, яка справді боліла. Я витягнув праву руку і вистрілив зі своєї вбудованої енергетичної зброї, знерухомивши його двома отворами в грудях. Я зробив крок убік, щоб уникнути пострілу енергетичної зброї з боку охоронця, який упав на крісло, і мій третій постріл потрапив йому в плече. У мене були потужніші і коротші імпульси, і вони створювали глибокі опікові рани, які зазвичай швидко виводили людей з ладу від удару та болю, або робили отвори в грудних порожнинах.

Я повернувся і кинув захоплену зброю, щоб відволікти увагу. Перша беззбройна людина опинилася на палубі, у її спині зяяла димна рана; охоронець, який пропустив мене через люк, вистрелив у неї. Друга кинулася через відсік, щоб спробувати підхопити зброю, і я вистрілив їй у плече і ногу.

Секс-бот піднялася на ноги і налетіла на мене, я спіймав її, упав на спину і кинув через голову. Потім перекрутився і став на коліно, але не міг піднятися до кінця через рану у правому стегні. Секс-бот намагалася встати, і я схопив її за ногу і вирвав коліно з місця з'єднання. Вона опустилася, і я відірвав їй ліву руку по плечовий суглоб. Кинувши її на палубу, я обернувся і побачив, як Тлейсі тягнеться до одного з упалих стволів. Я сказав: "Доторкнетеся до цієї зброї, і я підберу її  і вставлю у твою грудну клітку".

Вона завмерла. І тепер задихалася від страху, дивлячись нерухомими очима. Я сказав: "Накажи своєму секс-боту припинити бійку".

Боту все ще важко було піднятися, і це завдало мені ще більшого болю. Особисто мене це знову розлютило.

Тлейсі повільно випросталася, її щелепа заворушилася, а секс-бот розслабилася. Я викликав АРТа, перервавши канал до Тлейсі.

"Готово, АРТ".

Тлейсі скривилася, коли її корм знизився. Я сказав Тлейсі: "Дайте секс-боту голосову команду підкорятися мені до подальших моїх повідомлень. Спробуєте дати їй будь-яку іншу команду, і я вирву вам язика".

Тлейсі зітхнула, а потім сказала: "Рабі, підкоряйся божевільному шахрайському SecUnit до його подальших повідомлень". До мене вона сказала: "Вам потрібно краще оголошувати ваші погрози".

Я поклав руку на найближче крісло і піднявся на ноги. "Я не погрожую, я просто кажу, що я збираюся робити".

Її щелепа затверділа. Двоє з людей у кімнаті перестали дихати, беззбройний чоловік, якого застрелив охоронець, коли цілився в мене, і перший, якого застрелив я. Тлейсі цього не помітила.

Я подивився вниз на секс-бота, яка дивилася на мене. — Залишайся лежати, — сказав я.

Вона надіслала мені підтвердження. Я переступив через неї, схопив Тлейсі за руку і потягнув її коридором до каюти, куди охоронець відвів Тапан.

Вона швидко сказала: "Отже ти вільний агент, так? Я можу дати тобі роботу. Що ти хочеш…"

Я подумав: у тебе немає нічого, чого я хочу. І перебив її: "Все, що вам потрібно було зробити, — це віддати ті чортові файли, і ніхто з нас не опинився би в такій ситуації".

Погляд, який вона кинула на мене, був вражений і недовірливий. Мабуть в її уяві я не був схожий на шахрайського SecUnit, бота чи когось іншого.

Люди дійсно повинні більше читати. Були інструкції з експлуатації, які попередили би її не трахатися з нами.

Тлейсі зупинилася біля закритого люка, сказавши: "Бассом, це я", і натиснула кнопку збоку. Двері розсунулися.

Тапан наполовину упала на кушетку біля протилежної стіни, кров розпливася по квітковому візерунку її футболки, краплі забризкали коричневу шкіру оголеної руки, притиснуту до рани на боці. Її хрипке дихання голосно лунало у маленькій каюті. Охоронець дивився на нас, широко розплющивши очі.

— Він впав у паніку, почувши постріли, — ахнула Тлейсі. "Ви не можете …"

О так, я міг би.

Я смикнув Тлейсі до себе, щоб захиститися, коли охоронець підніс зброю. Кілька пострілів вдарили їй у спину, але я вже розчавив їй дихальну трубку. Я перетнув кабіну, впіймавши ще один снаряд у скроню, і стукнув його об стіну, засунув руку під його підборіддя і запустив свою енергетичну зброю.

Я відступив і дозволив йому впасти.

Відвернувшись від нього, я нахилився над Тапан. Я тупо сказав: "Це я". Її очі були закриті, і вона дихала крізь стислі зуби. Я стиснув рукою рану, щоб зупинити кровотечу, і сказав: АРТ, допоможи.

АРТ сказав: "Я направлю шатл до транзитного кільця, де можу зістикуватися з ним. ETA — сімнадцять хвилин. MedSystem вже готується до вашого прибуття.

Я опустився біля Тапан. Вона ще була у свідомості, щоб простягнути руку і стиснути мою. Я витяг непотрібний модуль бойового заміщення з потилиці і відкинув його.

Я зробив величезну помилку, яка здавалася сліпуче очевидною зараз. Я знав, що запрошення обміняти бонус за підпис на файли було пасткою з самого початку, і я повинен був переконати Рамі та інших не повертатися до RaviHyral. Як консультант з питань людської безпеки, яким я прикидався, я зробив би це. Я звик приймати замовлення від людей і намагався пом'якшити будь-яку шкоду, яку завдавали їм їхні дурні ідеї, але мені хотілося знову працювати з групою, мені подобалося, як вони мене слухали, а я поставив свою потребу дістатися до RaviHyral вище безпеки моїх клієнтів.

Я був таким же лайном, як консультант з безпеки, як будь-яка людина.

Розділ дев'ятий

Коли ми підлетіли до транзитного кільця, АРТ звільнив нас від опіки портової адміністрації кільця. Шатли не повинні були мати можливість стикуватись з транспортом без попереднього повідомлення, але АРТ подбав про дозвіл на підхід і підробив підпис свого капітана, щоб сплатити штраф за те, що він не повідомив про заплановану поїздку заздалегідь. Вони нічого не запідозрили; Ніхто не знав, що транспорт може мати настільки складного бота, що той міг підробляти людей у кормі. Я напевне цього не знав.

Замки були несумісні, але АРТ вирішив цю проблему, втягнувши човник у порожній модуль, призначений для лабораторного простору. Я тільки ми сіли, він наповнив модуль атмосферою, а потім розблокував нам шлюз. Я встав і поніс Тапан назовні і вгору до доступу до головної секції. ComfortUnit йшла за мною.

Медсистема була готова до того моменту, як я зайшов і поклав Тапан на платформу. Безпілотники засвистіли навколо мене, і я отримав інструкцію від каналу MedSystem про зняття взуття та одягу. Коли кабінка закрилася навколо неї, я опустився біля платформи.

Вона була зараз там, медсистема тримала її під контролем, закінчила оцінку і почала працювати. Навколо мене закружляли два медичних безпілотники, один пірнув у бік мого плеча, а інший тикав щось у рану на моєму стегні. Я їх проігнорував.

Прилетів більший дрон з сумкою Тапан, з її заплямованою кров'ю курткою та з моїм рюкзаком. АРТ передавав мені види з інших безпілотників, які все ще перебували в шатлі. Четверо людей в човнику були ще живі, хоч і без свідомості. АРТ відправив безпілотників для очищення та стерилізації моїх рідин і крові Тапан у салоні човника. Він уже витер пам'ять пілот-бота і видалив всі дані безпеки. Він також недбало поспілкувався з органом контролю за запуском з транзитного кільця з підробленим підписом корму від одного з мертвих людей.

Я спостерігав, як безпілотники закінчують і відступають, потім АРТ запечатав шатл і запустив його з планом польоту назад до RaviHyral. Пілот-бот посадить човник, наповнений вбитими і жахливо пораненими людьми, і ніхто не знатиме, що вони не робили цього один з одним, аж поки живі не прийдуть до свідомості і не розкажуть свої історії. Хоча, можливо, дехто не захоче розповідати історію про те, як вони допомагали викрасти іншу людину. Що б не відбувалося, це давало нам достатньо часу, щоб вибратися звідси.

Я запитав у АРТа: "Як тобі вдалося це зробити?", хоча вже знав відповідь.

Він знав, що я знаю, але додав: "епізод 179 Місяця Святилища".

Поряд зі мною стояла на вцілілому коліні ComfortUnit. "Я можу допомогти?"

"Ні." Медичні безпілотники тепер обсіли мене, викопуючи снаряди, і я витікав на незаймано чисту підлогу АРТової MedSystem. Від анестетиків я онімів. "Як ти дізналася, що я один з SecUnit'ів з ями Ганака?"

Вона написала: "Я бачила, як ви зійшли з капсули у цьому місці. Внизу вже давно нікого немає. Шахти більше немає в наших базах даних, але люди все ще розповідають один одному жахливі історії про те, що там сталося. Якщо ви справді були шахраєм-SecUnit'ом і не отримували наказу йти туди, то ймовірність, що ви звідти, була вісімдесят шість відсотків".

Я повірив. "Опусти стіну".

Вона послухалася, і я зайнявся кормом у її мозку. Я міг відчувати АРТа за своєю спиною, настороженого на пастки. Але я знайшов командний модуль, зробив його неактивним і знову сповз назад у власне тіло.

ComfortUnit відкинулася назад, сіла на палубу зі стуком і подивилася на мене.

Я сказав: "Іди геть. Не дозволяй мені бачити тебе знову. Не ображай нікого на цьому транзитному кільці, інакше я тебе знайду".

Вона піднялася вертикально, нестійко. Безпілотники АРТа загойдалися у повітрі, стежачи за тим, щоб вона не намагалися щось пошкодити, підганяючи її до дверей. Вона пішла за безпілотниками у коридор. Через канал АРТ'а я дивився, як вона підходить до головного шлюзу, який відкривається, і виходить на транзитне кільце.

АРТ спостерігав, як вона проходить через камеру блокування. Він сказав: "Я думав, ти хочеш її знищити."

Занадто втомлений і онімілий, щоб говорити, я подав сигнал негативу через канал. У неї не було вибору. І я не зламав її командний модуль заради неї. Я зробив це в пам'ять про чотирьох ComfortUnit'ів у ямі Ганака, які не мали ніяких наказів чи розпоряджень діяти і добровільно пішли в м’ясорубку, щоб спробувати врятувати мене та всіх інших, хто ще залишався живим у ямі.

АРТ сказав: "Пора братися за роботу. Невдовзі шатл приземлиться, і є ще чимало доказів, які слід знищити."

***

Коли Тапан прокинулася, я сидів на платформі MedSystem, тримаючи її за руку. Система MedSystem подбала і про мої рани, і очистила всі рідини з підлоги. Снаряди, які влучили в мене, і вибухи енергії з моєї власної зброї залишили дірки в моєму одязі, і АРТ виготовив для мене новий одяг у своєму синтезаторі. В основному це була форма екіпажу АРТа без логотипу: штани з великою кількістю герметичних кишень, сорочка з довгими рукавами і комірцем, достатньо високим, щоб закрити мій порт даних, і м’яка куртка з капюшоном, темно-синього, майже чорного кольору. Я віддав свій закривавлений одяг на вторинну переробку, щоб рівень рекультивації відходів був нейтральним, і АРТу не довелося підробляти журнал.

Тапан розгублено кліпала очима. — Гм, — сказала вона і стиснула мені руку. Ліки зробили її обличчя виразнішим. "Що сталося?"

Я сказав: "Вони знову спробували нас вбити. Ми мусили піти. Ми зараз на транзитному кільці, на кораблі мого друга".

Її очі розширилися, коли вона все згадала. Вона скривилася і пробурмотіла: "Лайно".

"Ваш друг говорив правду, він передав мені ваші файли". Я підняв флешку пам'яті і показав їй, що кладу її до кишені в її сумці. Я вже перевірив його на наявність шкідливого програмного забезпечення або трасерів. "Цей корабель незабаром відлітає. Мені потрібно, щоб ти зателефонувала Рамі та Маро, щоб вони зустрілися з нами поза зоною посадки".

"Добре." Вона помацала біля вуха, і я подав їй інтерфейс синього кольору. Один з безпілотників АРТ знайшов його в кишені Тлейсі. Вона взяла його, піднесла вуха і зауважила. "Вони будуть божевільно раді."

"Так, напевне". Я подумав, що вони так зрадіють, що вона жива, що їм і в голову не прийде сердитися.

Вона знову скривилася. "Мені шкода. Я повинна була тебе послухати".

"Це не твоя провина".

Її брови зморщилися. "Мені здається, що моя".

"Це була моя провина".

"Тоді це наші спільні помилки, але ми нікому цього не скажемо", — вирішила Тапан і поклала інтерфейс за вухо.

***

Я швидко пробігся відсіками корабля, якими користувався, щоб переконатися, що нічого не забув і все на місці. Безпілотники АРТа вже зникли, забравши закривавлений одяг Тапан для чищення та стерилізуючи поверхні, щоб будь-яка спроба зібрати сліди виявилася невдалою. Не те, щоб АРТ мав намір бути тут, коли розпочнеться розслідування. Ми всі негайно відлітали, але АРТ виконував плани на випадок непередбачених ситуацій. Я почав видаляти комунікаційний інтерфейс, який мені дав АРТ. "Його теж потрібно видалити."

"Ні, — сказав АРТ. — Залиши його. Можливо, колись ми знову опинимось в зоні досяжності один одного."

Система MedSystem вже стерилізувала себе і АРТ видалив записи про мою зміну конфігурації та екстрену допомогу як для мене, так і для Тапан. Я чекав її, коли вона вийшла з душової кабінки. Безпілотники залетіли всередину за нею, щоб прибрати будь-які сліди її присутності, і вона сказала: "Я готова". Вона засунула свій старий одяг у пакет і була одягнена у свіжий. Але виглядала трохи похмурою.

Ми вийшли разом, і люк за нам закрився. У мене були камери в зоні посадки, і АРТ уже перевіряв свої записи безпеки, щоб стерти будь-які сліди нашої присутності.

Ми зустріли Рамі, Маро та решту їхньої групи у торговому центрі за межами зони посадки. Рамі надіслав мені повідомлення, що вони вже купили проїзд на пасажирському транспорті, який відправлявся за кілька годин. Вони захоплено привітали Тапан зі сльозами та застереженнями, щоб не стискати її занадто сильно.

Я вже написав їм не говорити про подію публічно. Рамі повернувся до мене і подав мені картку з твердою валютою. "Ваш друг Арт сказав, що це хороший спосіб вам заплатити".

"Правильно." Я взяв картку і поклав у герметичну кишеню.

Вони всі спостерігали за мною зараз, і це трохи нервувало. Рамі сказав: "Отже, ви відлітаєте?"

Я дивився на вантажний транспорт, що летів у потрібному мені напрямку. На щастя, я мав іти за лічені хвилини після їхнього від’їзду. — Так, мені теж слід поспішити.

— Можна тебе обійняти? Маро відпустила Тапан і повернулася до мене.

"Е-е… — Я не відступав, але, мабуть, було очевидно, що моя відповідь — Ні".

Маро кивнула. "Добре. Щасти вам." Вона обхопила себе руками і стиснула.

Я сказав: "Я мушу йти", і пішов по торговому центру.

Відлітаючи, вже відірвавшись від замків, АРТ сказав у моїй стрічці: "Будь обережний. Знайди свою команду."

Я натиснув у стрічці на знак підтвердження, тому що, якби я спробував сказати щось інше, це звучало би по-дурному і емоційно.

Я не знав, що я збираюся робити зараз, збираюся я продовжувати виконувати свій план чи ні. Я сподівався, що з'ясування того, що трапилося в ямі Ганака, все прояснить, але, можливо, такі відкриття траплялися лише в серіалах зі ЗМІ.

До речі, мені потрібно було завантажити ще кілька медіа, перш ніж мій наступний транспорт полетить. Це буде довга подорож.

Content

Марта Велс
Штучний стан

Розділ перший

Розділ другий

Розділ третій

Розділ четвертий

Розділ п'ятий

Розділ шостий

Розділ сьомий

Розділ восьмий

Розділ дев'ятий