Марта Велс

Мережевий ефект

1

У мене були клієнти, які вважали, що їм потрібен абсурдний рівень безпеки. (І я говорю абсурдний навіть за моїми стандартами, а мій код був розроблений облігаційною компанією, відомою сильною ксенофобською параноєю, загартованою відчайдушною жадібністю.) У мене також були клієнти, які вважали, що їм не потрібна безпека взагалі, аж поки їх щось не з’їсть. (Це здебільшого метафора. Статистика моїх нез'їдених клієнтів дуже висока.)

Доктор Арада, яку її подружній партнер Оверс називає "номінальним оптимістом", була десь у зручній середній зоні. Доктор Тьяго твердо входив до групи "Давайте досліджувати темну печеру без настирливого SecUnit'а". Ось чому Арада була притиснута до стіни поруч з люком на відкритому оглядовому майданчику, її долоні пітніли, тримаючи снарядну зброю, а Тьяго стояв на згаданому оглядовому майданчику, намагаючись не вдавати потенційну ціль ("потенційну" згідно з попередньою розмовою, де д-р Арада сказала: "О, SecUnit, я б хотіла, щоб ви не називали людей "цілями", а Тьяго кинув на мене погляд, який зазвичай означав, що він просто хоче мати виправдання, якщо когось вб'ють.)

Але це було ще до того, як потенційні цілі почали розмахувати власною великою колекцією зброї зі снарядами.

У всякому разі, приблизно так я думав, коли плив під рейдерським судном, яке зараз намагалося захопити наш дослідницький модуль.

Я виплив з-під корми човна, обережно уникаючи рухового пристрою. Тихо зламав поверхню води, потягнувся, схопився за перила і поліз вище. Денне світло було яскравим, повітря чистим, і я відчував себе відкритим з усіх боків. (Чому дурні рейдери не могли напасти вночі?) У мене в повітрі були безпілотники, що давали мені вид обох палуб цього дурного човна, тому я знав, що ця частина корми порожня.

Надбудова наді мною була трикутною, повернутою під кутом так, щоб пришвидшити човник чи щось таке, я не знаю, я бот-вбивця, мені не потрібно знати все про човни. Верхня палуба підходила до носа, де знаходився корпус носової зброї. Це означало, що у дурного човника багато сліпих плям, які були кошмаром для служби безпеки човника. Але він був більш складним, ніж інші човники, які ми бачили в цьому районі нашого оцінювання, з кращими технологіями.

Звичайно, це також робило його вразливішим.

Я також стежив за нашим зовнішнім периметром та розсіяними островами, що оточували нас, на випадок, якщо це була спроба відволікти увагу, і була запланована друга атака. І, звичайно, у мене був безпілотник, який висів над оглядовим майданчиком.

Тьяго стояв там, майже за чотири метри від люка, навіть не одягнувши захисного спорядження, дуже схожий на людину, яка не довіряла оцінці ситуації свого SecUnit'а. Очевидний лідер потенційних цілей стояв на краю палуби, ледь за три метри, недбало наводячи снарядну зброю на Тьяго. Мене більше хвилювали шість інших потенційних цілей, розкиданих по носовій палубі тупого човна, і головна зброя, встановлена на носі човника і націлена на верхній рівень нашого дослідницького модуля.

Деякі з потенційних цілей не мали шоломів. Цих можна було атакувати маленькими розвідувальними безпілотниками (якщо ваш клієнт накаже вам, або якщо у вас зламаний командний модуль), ці вороги можуть бути достатньо тупими, щоб стати агресивними без відповідних бронежилетів. Ви можете прискорити безпілотник і відправити його прямо в обличчя ворога. Навіть якщо ви не поцілите в око або вухо і не пройдете прямо до мозку, то зробите кратер у його черепі. Це дозволило б вирішити проблему і повернути мене до нових епізодів "Лінії Сонця" набагато швидше, але я знав, що Арада зробить мені сумне обличчя, а Тьяго буде розлючений. Напевне, мені все одно доведеться це зробити. На жаль, потенційний лідер-мішень носив шолом.

(Тьяго партнер брата доктора Менси, тому я зважаю на його думку.)

Крім того, я ще не мав інформації про те, скільки ворогів було всередині човника, і де знаходилися елементи управління великою зброєю. Можливо, передчасне усунення видимих цілей (вибачте, потенційних цілей) на палубі перенесе нас з потенційного шоу-лайна у повноцінне шоу-лайно.

Був певний шанс, що Тьяго зможе вийти з цієї ситуації самостійно. Він чудово спілкувався з іншими людьми. Я мав дрона, який чекав просто у люці біля Аради. (Оверс був би засмучений, якби я дозволив убити їхнього родича, і до того ж Арада мені подобалася.)

Незважаючи ні на що, і все ще вдаючи спокійного, Тьяго сказав: "У цьому немає потреби. Ми дослідники, ми тут не робимо нічого, щоб когось образити".

Потенційний керівник-ціль сказав щось, що наша система FacilitySystem переклала і видала у наш канал: "Я показав вам, що я серйозний. Ми візьмемо те, що хочемо, а потім залишимо вас у спокої. Накажіть іншим вийти".

"Ми віддамо вам наші припаси, але не людей", — сказав Тьяго.

"Якщо у вас будуть гарні припаси, я не чіпатиму людей".

"Вам не потрібно стріляти ні в кого". Благання проникло у голос Тьяго. "Якщо вам потрібні припаси, ми їх віддамо".

Не хвилюйтесь, "ні в кого", означало і в мене теж.

(Тьяго, порушивши протокол безпеки, який ми обговорили РАНІШЕ, вийшов на оглядовий майданчик, щоб привітати незнайомців на їхньому дурному човні. Я вистрибнув слідом за ним і відтягнув його від краю, тому потенційний лідер-ціль вистрелив у мене замість нього і влучив мені прямо в плече. Мені довелося впасти з оглядового майданчика у воду і оминати закинуту у воду клітку. І так, я був розлючений.

"SecUnit, SecUnit, ти там…" Оверс, у командному центрі модуля, волав до мене через інтерфейс зв'язку.

"Зі мною все добре" — надіслав я йому через канал. Добре, що я не кровоточу, як людина, тому що ворожа морська фауна — це було останнє, чого я зараз потребував. "У мене все під контролем." Ну гаразд.

"Ні, він каже, що все нормально, — я чув, як вона передавала іншим через наш комунікатор — і так, він шалено лютий")

Я перекинувся через перила і впав на палубу. Я вже налаштував свої датчики болю, але відчував, що снаряд вклинився у моє тіло, і це дратувало. Залишившись низько, я побіг по сходах у перший відсік. Людина всередині стежила за примітивною системою сканування. (Я заклинив її ще до того, як мене підстрелили, згодувавши їй артистичні статичні та випадкові повідомлення про аномальні підписи енергії, щоб оператор був зайнятий.) Я здушив людину, поки вона не втратила свідомість, а потім зламав їй руку, щоб дати їй про що турбуватися, якщо вона оживе занадто рано. Я не взяв її снарядної зброї, але зробив паузу, щоб зламати пару ключових компонентів.

Кімната була наповнена мішками, контейнерами та іншим людським лайном. Там були акуратні стелажі для зберігання, але на них все було перемішане. Ми бачили одинадцять груп дивних людей на водних човнах здалеку, і до нас підплили два. Обидві групи були тим, що Тьяго назвав "надзвичайно розбіжними", а деякі інші назвали глибоко дивними. Обидві групи вжили однакових продуманих запобіжних заходів, щоб показати, що вони наближаються доброзичливо і не демонстрували зброї. Обидві групи хотіли торгувати з нами товарами. (Арада та інші хотіли просто дати їм те, що їм було потрібно, а Тьяго попросив їх поділитися розповідями про те, як вони опинилися тут, на цій планеті.)

Так добре, можливо, Тьяго мав підстави припускати, що ця група також не буде ворожою. Але попередні групи дали мені шанс розробити профіль місцевих доброзичливих підходів/взаємодій, і ця група не вкладалася у схему.

Ніхто, чорт візьми, мене не послухав.

Потенційний лідер-мішень та його друзі на борту "Дурного човна" також були одягнені краще, ніж інші люди, з якими ми зустрічалися, у одяг, який виглядав новішим, якщо не чистішим. У планети не було офіційної назви (дурна планета), але "дурний човен" мав власний елементарний корм, насичений іграми та порнографією, але також висвітлював все, що могло бути корисним для оцінки безпеки, наприклад, місцеположення людей і що вони переглядають. Навіть підписи окремих людей містили лише інформацію про сексуальну доступність та гендерну презентацію, на що я не звернув уваги.

Я прослизнув у брудний металевий коридор, де з бічної каюти вийшла людина. Я роззброїв її і вдарив головою об підлогу.

Двері до слідуючого відсіку були зачинені, але один з моїх безпілотників приземлився на дах, а інший приплющився до вікна і отримав хороше сканування та відеоінформацію. Це було важливо, тому що це був відсік зі станцією управління великою гарматою, снаряди якої могли руйнувати човни, і яка зараз була спрямована на наш модуль.

Згідно з відео безпілотника, за пультом збройової станції сиділа маленька людина, тримаючи всю свою увагу на примітивному екрані націлювання. Троє великих людей, усі озброєні, невимушено сиділи на обдертих стільцях біля іншої станції, з абияк змонтованим застарілим обладнанням для спостереження. Вони спілкувалися, дивлячись на екран на Тьяго та Потенційного Лідера-Ціль, бла-бла-бла, ще один день на роботі.

Відсік мав форму цибулини, звуженої до носа, і був укріплений металом для захисту та опори великої зброї. Шість ворогів на носі човника, зі спрямованою на оглядовий майданчик платформи снарядною зброєю, були надто далеко, щоб почути мене, якщо я не перестараюся. Тож я вирвав замок і не грюкнув дверима, входячи.

Я вдарив по цілі 1 енергетичним імпульсом з моєї лівої руки, ліктем ударив по горлу цілі 2, ще коли третя піднімалася на ноги, повернувся і зламав коліно цілі 3, відвів зброю цілі 4 вбік і зламав їй ключицю. Я вже попросив, щоб FacilitySys підготувала для мене переклад — єдине, що, на мою думку, мені знадобилося. Я сказав: "Почнете шуміти, помрете".

Ціль 1 без свідомості впала на станцію управління зброєю, вдихаючи вологе повітря. Інші троє залишалися на підлозі, скиглили і щось белькотіли.

Один з ворогів назовні озирнувся, але не змінив позиції. Тьяго, який несподівано добре справлявся із затримками, уникнув питання про те, чи збираються інші дослідники виходити на оглядовий майданчик, щоб потенційний лідер-мішень міг вирішити, хоче він їх викрасти чи ні. У даний час Тьяго перераховував усі наші припаси і вдавав, що спотикається на перекладі від FacilitySys. (Я знав, що він прикидається; він був експертом з мов, крім усього іншого.) Мій погляд з дрона показав мені, що потенційний лідер-ціль з задоволенням спостерігає, як Тьяго потіє від страху, — можливо, Тьяго помітив це і трохи перегравав. Він був досить розумним.

Гаразд, добре, я визнаю, що був трохи засмучений, що Тьяго мені не довіряє.

(Він і Менса розмовляли про мене на станції Preservation, коли Арада планувала це оцінювання. Стенограма:

Тьяго: "Я знаю, що я тут у меншості, але маю серйозні застереження".

Менса: "Арада відповідає за це оцінювання, і вона хоче SecUnit'а. І, чесно кажучи, якщо він не буде тим, хто забезпечуватиме вашу безпеку, я відкличу дозвіл на те, щоб Амена полетіла з вами".

(Амена — одна з дітей Менси, і так, вона зараз була у нашому модулі. Ніякого тиску!)

Тьяго: "Ви настільки йому довіряєте?"

Менса: "Завдячую своїм життям, буквально. Я знаю, що він зробить усе, щоб захистити її, вас і решту команди. Звичайно, у цьому є свої недоліки. Насправді, напевне, він зараз нас слухає. Ви слухаєте, SecUnit?"

Я, у стрічці: "Що? Ні."

Решту я пропустив. Я подумав, що краще закрити канал доступу до комунікації кімнати і вийти звідти.)

Ціль 2 прошепотіла щось, що FacilitySys переклала як "Ти хто?"

Я сказав: "Замовкни або я розіб'ю тобі голову".

Тож були два речення, які мені були потрібні.

Мені довелося вибратися, тому що Лідер-ціль почав рухатись у бік Тьяго, і уникнення ситуації із заручниками було важливим для прогнозованого розкладу подій, що вели до успішного рішення мого модуля оцінки ризику. (З точки зору компанії, це PSELSR, що є жахливою анаграмою.) (Я не маю на увазі анаграму, я маю на увазі інше.)

Тьяго відступив і сказав: "Ви не хочете цього робити. Ви дійсно не хочете цього робити".

Так, для них було трохи пізно втікати.

Я підійшов до зовнішнього люка і наказав своїм безпілотникам зайняти свої місця. Двоє ворогів мали шоломи та бронежилети, а ще один — шолом, але щиток для обличчя був відсутній. Я натиснув на люк і віддав наказ.

(В останню мить я змінив вказівки для дронів з ударів у голову або обличчя на удари по відкритих ділянках рук і кистей, навіть якщо це була дурна помилка щодо ворогів, які напали на нас. Сумне обличчя Аради викликало у мене надто глибоку незручність.)

Дурний люк (я ненавиджу цей човен) був повільним, і всі шість цілей повернулися до мене на момент відкриття. Мої безпілотники вдарили, коли я вистрибнув на палубу. Я вдарив по одній цілі енергетичним пострілом з правої руки, другій зігнув коліна, ще дві впали від ударів безпілотників, а остання упала, судомно стиснувши руку на спусковому гачку своєї зброї, цілячись мені прямо в груди. Задовбали.

До того часу рука лідера-цілі вже тримала Тьяго, і інша була зі зброєю, спрямованою на голову Тьяго.

Я пожертвував ще шістьма безпілотниками, щоб перетворити розпорошену навколо мене зброю на марні купи металу, а потім штовхнув одну ногою. Я піднявся по посадковому пандусу на наш оглядовий майданчик і сказав: "Відпусти його". Мені не дуже хотілося вести переговори. У мене є записи, десь у моєму архіві. Це ніколи не було великою допомогою.

В очах Лідера-мішені було забагато білого, і він демонстрував численні ознаки стресу. Так само і Тьяго. Огляд з безпілотника показав мені, як я виглядаю: з мого одягу капала вода, на моїй куртці з логотипом команди оцінювання та на сорочці було видно отвори від снарядів, забруднені рідиною та трохи крові.

Я обійшов їх, ніби прямуючи до люка. Ціль-Лідер потягнув Тьяго навколо себе, щоб залишатися обличчям до мене, а потім крикнув: "Стій! Або я вб'ю його!"

Він мав рацію, я намагався змусити його повернутися, влаштовуючи постріл. Він опинився перед сферою обсерваторії за спиною, що було для мене не дуже добре.

"Ти все ще можеш з цього вийти, — задихався Тьяго. — Просто відпусти нас. Можеш взяти мене в заручники…"

О так, це допоможе. Я сказав: "Ніяких заручників".

"Що це за штука?" — вимагав Лідер-ціль. "Хто ти? Ти бот?"

Тьяго сказав: "Це SecUnit-охоронець. Конструкт робот/людина".

Лідер-ціль, здається, йому не повірив. "Чому він схожий на людину?"

Я сказав: "Я іноді запитую себе про це".

Через гучномовець зв'язку доктор Ратті сказав: "Це особистість!" На задньому плані я почув, як Оверс прошепотів: "Ратті, відійди від комунікатора!"

Поки це відбувалося, я зробив швидкий пошук свого заархівованого відео та знайшов епізод "Доблесних захисників". Це непогане шоу, але там є жахливий епізод, коли на героїв нападають злі SecUnits. (Це як протилежність оксиморону, оскільки в ЗМІ немає такого поняття, як злий SecUnit.) (Чи існує слово для протилежності оксиморону?) Я скопіював трихвилинну послідовність, де на базі роїлися SecUnits і вбивали безпорадних біженців. Я завантажив його до порно-каналу дурного човника та налаштував його на безкінечний цикл.

Я швидкий, тому закінчив до того моменту, коли Лідер-мішень похитнув Тьяго і сказав: "Накажи йому відступити".

Тьяго підозріло зашумів, видаючи насмішливе сопіння. "Якби я міг! Він мене не слухає".

Я дуже слухаю тебе, Тьяго.

"Тоді нехай це зробить той, кого він слухає", — лідер-мішень мудро відмовився від своєї вимоги. — Слухайте, хто б не контролював цю річ, я беру її на свій корабель…"

— Я зруйнував ваш двигун, — сказав я. Я справді повинен був це зробити. Ну, зараз уже пізно.

Виразно розлютившись, лідер-мінень рвонув Тьяго, і Тьяго спіткнувся і відхилився від нього. І я побачив, як розцвітає отвір у плечі лідера-цілі, у мізерних кількох сантиметрах одягу та шкіри, виявлених між суглобами погано облягаючої броні.

Я кинувся вперед, схопив Тьяго і відкинув його вбік, а потім вирвав зброю у лідера-мішені. Я злегка стукнув його своїм боком у живіт і груди, і він упав на палубу.

Арада вийшла з люка, її зброя була чудово спрямована вниз, хоча моє сканування показало, що вона вже задіяла запобіжник. Вона сказала: "З тобою все добре? Тьяго? SecUnit?"

Я писав раніше, що намагався влаштувати постріл; але не сказав чий.

Арада пройшла курс із застосування зброї після справи з GrayCris. Я думаю, що купа вбивць, яка переслідує вас навколо планети, щоб придушити ваші дослідження і вбити вас, як правило, зробить вас більш обережними, навіть якщо ви номінальний оптиміст.

У каналі я сказав, "Докторе Тьяго, доктор Арада, зайдіть всередину." Я схопив лідера-мішень і кинув його на палубу човна, де інші цілі повзали, намагаючись дістатися до люка, щоб сховатися. Моє сканування виявило стрибок напруги в системі озброєння човна. Ось що відбувається, коли у вас немає часу очистити ворожий корабель. Я сказав у комунікатор: "Оверс, зараз було б добре".

Те, що робили Оверс та інші, поки все це відбувалося, готувало наш модуль до запуску. Під моїми черевиками палуба бурчала і вібрувала, і наші зовнішні опори вирвалися з води, посилаючи хвилі, що врізалися в човен, коли ми піднімалися вгору.

Я не думаю, що рейдери знали, що наш модуль був мобільним. Сила витісненої води під час нашого руху штовхнула човен збоку, і рейдери втратили прицілювання.

Наші зовнішні опори втягнулися, і ми піднялися вище над поверхнею. Комунікаційний гучномовець передав сирену та перекладене попередження про мінімальну безпечну відстань, і я думаю, рейдери повірили в це, тому що їхні двигуни несамовито заревіли. Я згадав про своїх безпілотників, і вони полетіли до нас, влітаючи через люк. Я послідував за ними і дозволив люку закритися за мною, коли почався протокол запуску.

2

Я сказав собі, що все не настільки погано на перший раз у якості консультанта з питань безпеки групи оцінювання, коли я не видаю себе за людину та/або не підробляю існування керівника-людини, як це було раніше. Усі були живі, у них були закінчені всі вибірки та сканування. Наш оригінальний графік пропонував виліт через шість планетарних днів, але оскільки ми закінчили раніше, Арада перенесла його на три дні раніше, тому модуль вже готувався до запуску.

Але нам також пощастило, хоч я ненавиджу покладатись на удачу.

Стоячи в коридорі платформи, я сховав свої безпілотники, доручивши чотирьом залишитися зі мною, а інших відправив зайняти різні позиції всередині модуля і вимкнутися. Потім я перевірив стрічку на наявність сповіщень. Члени команди, які не були зайняті пілотуванням об’єкта через атмосферу, кричали один на одного у комунікаторі. Арада спускалася коридором. У неї більше не було зброї, і моя перевірка протоколу безпеки показала, що вона розрядила її і заховала у шафу для зберігання. "SecUnit, вам потрібно звернутися до MedSystem!"

Я знову перевірив канал; досі ніяких попереджень. "Що трапилося з MedSystem?"

"Ви трапилися, вас підстрелили".

Ох, правильно. Арада жестом покликала мене, і я пішов за нею по коридору до головного трапу. Я оглянув отвір у куртці та сорочці і трохи підняв датчики болю.Снаряди все ще були там. (Іноді вони вивалюються самі.)

MedSystem була у кінці пандуса, в невеликому відсіку на тому ж рівні були кімната відпочинку екіпажу та камбуз. Каюти, лабораторії та склади були двома рівнями нижче, а контрольна рубка — вище. Ратті вже чекав на нас, стоячи біля MedSystem. "З тобою все гаразд?" — вимагав він. — Краще лягай!

Я не хотів їх турбувати. "Ні, у мене все добре. Просто дайте мені витяжку".

"Ні, ні, ви були у воді, вам потрібна деактивація та антибіотичний екран. Коли система підготується, ви лягаєте". Він рішуче вказав на вузьку лежанку і витягнув один з аварійних наборів зі стійки. "У Тьяго є деякі подряпини на шиї, — сказав він нам, — але все решта ціле".

Ратті вийшов з комплектом. Крики у комунікаторі заспокоїлися, але я почув напружені голоси з кімнати відпочинку. Такі об’єкти, як наш, контролюються лише охороною, і не мають SecSystems, яка б записувала все з камер, бо конфіденційність, бла-бла-бла, але я міг слухати комунікацію через мої безпілотники, (якби захотів, а я цього поки-що не хотів, не зараз).

Арада сказала: "Ратті правий, SecUnit, ви повинні дозволити системі переконатися, що рани не забруднені". Вона вагалася. "Я… — вона різко зітхнула. Я просто стояв, бо не знав, про що йдеться. Вона запитала: "Чи був якийсь інший спосіб…"

Вона знову не закінчила, але цього разу я зрозумів, про що вона питає. "Ні. Якби ти ще почекала, мені довелося б спробувати скористатись безпілотником. Ймовірно, він виживе, якщо інші нададуть йому медичну допомогу".

Вона дійсно не хотіла ні в кого стріляти, і сказала мені, що повинна була змушувати себе навчитися користуватися зброєю. Я не хотів, щоб вона вчилася цьому. (Люди ганебно схильні до використання зброї без потреби та без розбору. З тих багатьох випадків, коли мене підстрелювали, гнітюче великий відсоток пострілів надійшов від клієнтів, які намагалися мені "допомогти".) (Інший значний відсоток надходив від клієнтів, які просто хотіли когось "зняти", коли я випадково стояв там.)

Арада потерла очі, а рот втягнувся з одного боку. — Ти хочеш, щоб я почувалася краще?

"Ні." Я справді не хотів. Я багато брешу людям, але не Араді, і не про це. "Я б не намагався змусити вас почуватись краще. Ви знаєте мене".

Вона видала хихикання, мимовільне вираження розваги. "Я знаю тебе".

Її обличчя прояснилося з натяком на сентиментальність. "Без обіймів", — попередив я її. Це навіть було в нашому контракті. "Вам потрібна емоційна підтримка? Ви хочете, щоб я комусь подзвонив?"

"Зі мною все гаразд." Тепер вона посміхалася. У стрічці система MedSystem повідомила про готовність. — Тепер ти також лягай, щоб переконатися, що у тебе все добре.

Вона вийшла з відсіку і встановила фільтр конфіденційності на порозі. Я зняв одяг, кинув його у контейнер для знезараження і виліз на платформу. Дозволяючи перевірити наявність забруднень і витягнути снаряди з мого плеча та грудей.

Процес зайняв лише три хвилини, цього було достатньо для того, щоб закінчити сцену "Лінії Сонця", перегляд якої мені довелося призупинити, коли дехто вирішив застрелити Тьяго. MedSystem спробувала включити терапію та варіанти після лікування, і я зупинив її та зійшов з платформи. Корм повідомив мені, що ми вийшли на орбіту і зараз летимо на зустріч з нашим кораблем.

Тепер мій одяг пах рідиною для знезараження, але був сухий і чистий. Я одягнувся і зняв щит конфіденційності.

Тьяго стояв у коридорі. О, яка радість.

Він виглядав розлюченим і засмученим одночасно, що я міг сказати, хоча дивився праворуч від його голови. Він сказав: "Ти вбив цих людей?"

Я був настільки розлючений, що міг розірвати їх усіх на дрібні шматочки. Компанія, яка володіла мною, мала протоколи для ситуацій, які вимагали пострілів, принаймні для озброєних ворогів на палубі. Крім того, мене вже один раз підстрелили, і вороги мали чіткий намір вбити та/або викрасти моїх клієнтів. Але компанія більше не володіла мною, і єдиною людиною, перед якою я відповідав, була Арада, і лише обмеженим чином, визначеним контрактом, який уклала для мене Пін-Лі.

Але вся суть зламу мого командного модуля полягала в тому, що ніхто не повинен казати мені вбити купу людей, якщо мені не хочеться. (Або навіть якби мені хотілося.)

Я сказав: "Я повідомив свого контрактного керівника".

(Я знаю, знаю, я міг би сказати ні, я нікого не вбив. Я міг сказати, що навіть SecUnits згідно протоколу компанії застосовують мінімальну силу, оскільки компанія ненавидить виплачувати облігації, пов'язані зі збитками у зв'язку з втратою клієнтів чи жертв обставин, а також тому, що SecUnits не скажені. Я міг би сказати, що я ризикнув його життям, не застосовуючи пострілів по озброєних цілях, тому що знав, що Арада цього не хоче.)

Він стиснув губи. "Я запитаю її"

Я сказав: "Ви точно повинні це зробити".

Він злобно глянув на мене, і коричнева шкіра на щоках демонструвала яскраво виражені ознаки підвищення температури, що вказували на гнів, збентеження та, можливо, інші емоції. Я був певен, що він просто розлючений. Потім він завагався і сказав: "Розумієш, я… я не мав на меті застрелити тебе. Мені шкода".

Якби ти мав намір застрелити мене, Тьяго, у нас була б інша розмова. Оскільки я все ще був розлючений, я сказав: "Протокол безпеки, на який погодилися всі учасники оцінювання, доступний у кормі цього модуля".

Його обличчя замкнулося, так роблять люди, коли намагаються не показувати, наскільки вони дратуються. (Місія виконана.) Він сказав: "Я зробив помилку. Але у мене не було підстав вважати, що ці люди вороже налаштовані".

У мене причина була. Я міг зібрати короткий уривок зі свого звіту про оцінку загрози підпливаючого човна і чому він мав 72% шансів напасти. Я міг би зазначити, що вони спочатку розстріляли мене, коли подумали, що я просто ще одна неозброєна людина. Але мені не хотілося йому відповідати. Він не любив мене, я не любив його, і це було добре.

Це було абсолютно нормально.

Я мовчки пішов коридором.

HelpMe.file Витяг 1

(Файл скопійований з основного архіву.)

Оскільки я вирішив залишитися (тимчасово) на станції Preservation, доктор Менса сім разів просила мене побути з нею. Шість з цих випадків були просто відносно короткими нудними зустрічами на кораблях на орбіті або в доці. Сьомий — коли вона попросила мене спуститися з нею на поверхню місцевої планети. Я не люблю планети, але вона заманила мене, пояснивши, що це для фестивалю мистецтв/конференції/релігійних спостережень, які включатимуть "багато" живих виступів. Після перевірки, де я з’ясував, що визначення "багато" означало вісімдесят сім осіб, я погодився поїхати.

Деякі живі виступи були демонстраціями чи семінарами, які мені не були цікаві, але мені вдалося вписатися у тридцять дві п’єси та мюзикли, поки Менса була на зборах чи перебувала з членами своєї родини. (Я використовував безпілотники для запису виступів, які перекривалися або планувалися один за одним. Усі вони записувалися для місцевої планетарної розважальної стрічки, а популярні були переналаштовані як відеопродукція, але я хотів бачити все.) Увечері зробили перерву, і Менса натиснула на мою стрічку і попросила мене, якщо моя ласка, прийти до неї.

Прохання було настільки раптовим і нехарактерним, що я відповів кодовою фразою, яку ми придумали на випадок, якщо її затримають проти її волі. Але вона сказала, що просто втомилася. Це ще більше не відповідало її характеру. Я маю на увазі, я бачив, що вона втомилася, вона просто ненавиділа це визнавати.

Я залишив дрон, щоб записати решту п’єси, і вислизнув з театру. Була ніч, і натовп на вулиці порідшав, але великий відкритий павільйон на площі, де влаштовувалася вечірка, був все ще яскраво освітлений і галасливий.

Якщо вам доводилося бути в натовпі людей, натовпи на цьому фестивалі були непоганими, оскільки вони були відволікаючими, коли всі люди та люди-імпи спілкуються між собою, або спілкуються і їдять одночасно, або поспішають зайняти місця. Негативною стороною є те, що багато людей розмахували паличками із запаленими предметами або іграшками, що випромінюють іскри, або кидали кольорові порошки, які розпорошувалися і випромінювали світло. (Я поняття не маю навіщо.) Але як би там не було, при всьому цьому мене ніхто не помітив.

Крім того, це була Preservation, і тут не було безпілотних літальних апаратів-сканувальників, не було озброєної людської безпеки, лише деякі медичні працівники за викликом з помічниками-ботами та "рейнджерів", які в основному стежили за виконанням екологічних правил та кричали на людей і імпів, щоб вони не заважали наземним транспортним засобам.

У павільйоні я побачив Менсу біля краю натовпу, вона розмовляла з Тьяго та Фарай, яка була однією з подружніх партнерів. Я зупинився біля Менси, і вона схопила мене за руку.

Правильно, зазвичай це гарна ідея — попередити конструктів ботів/людей, які називають себе вбивцями, перш ніж братися за його руку, — за винятком випадків інциденту з безпекою, коли ви очікуєте/потребуєте людини, яку ви намагаєтесь витягнути зі смертельних обставин, щоб вона схопилася за вас і трималася. І це читалося як останнє; Менса потребувала мене, щоб врятувати її. Тому я ніяк не відреагував, окрім як наблизився до неї.

Тьяго казав: "Я не знаю, чому ти не можеш просто поговорити з нами". Я чув його чітко, оскільки обмежив навколишні звуки, щоб знизити рівень музики від гуркоту до приємного фонового рівня звукових доріжок. Погляд, який Тьяго кинув на мене, був роздратований, ніби я перервав їхню інтимну розмову. Гей, це вона мені подзвонила. У мене тут робота, мені платять за неї валютними картками і це все.

"Я вже сказала вам, чому", — сказала Менса, і її голос прозвучав нормально, спокійно і твердо. За винятком того, що він звучав так само, коли люди намагалися нас убити. У мене весь павільйон був накритий моїми безпілотниками, і сканування зброї було негативним. (Зброя не була дозволена на планеті, за винятком визначених територій, де ворожа фауна ще була проблемою.) Голоси були гучними, але мої фільтри показували, що вони все ще знаходяться в діапазоні емоційних тонів, що викликані задоволенням від сп’яніння. Але потиск Менси розповів мені, наскільки напружені її м’язи рук. Ситуація, оцінка: я поняття не маю.

Фарай сказала: "Тьяго, ні. Коли вона просить, тобі треба поступитися." Вона ввічливо посміхнулася мені. Я ніколи не знаю, як на це реагувати. Вона нахилилася до Менси, щоб поцілувати її, і сказала: "Ми побачимось у себе вдома".

Менса кивнула і повернулася, і я дозволив їй відбуксирувати мене з павільйону.

Ми вийшли на вулицю до пішохідної площі, і я запитав її: "Вам потрібен лікар?" Я подумав, що вона захворіла. Якби я був людиною і мені довелося перебувати в павільйоні з усіма цими іншими людьми протягом останніх двох з половиною годин, я б захворів.

"Ні", — сказала вона мені, все ще спокійно і нормально. "Я просто втомилася."

Я надіслав запит на поїздку до наземного транспортного засобу (який на Preservation з якихось причин називався “візком”) (якась дурна традиція), щоб зустріти нас у найближчій зоні транспортування. Площа та вулиці були освітлені маленькими плаваючими повітряними кульками, а бруд та тимчасова бруківка були всіяні витонченими малюнками світловідбиваючою фарбою (на щастя, це не були маркери, які транслють щось у стрічку, що було б кошмаром). Коли ми йшли крізь натовп, люди впізнавали Менсу, посміхались і махали руками. Менса посміхалася і махала у відповідь, але не відпускала мою руку. На узліссі поблизу транспортної зони сп’яніла людина приблукала до нас з пригорщею блискучого пилу, але відійшла, коли я просто глянув їй в очі.

Наш "візок" вже чекав на нас, і я посадив її, а сам заліз на інше сидіння. Я сказав йому адресу сімейного табірного будинку, який був зведений у зоні проживання на околиці фестивального майданчика. Транспортний засіб мав обмеженого водія-бота, який перевозив людей по всьому табору та на території фестивалю, який повідомив, що не може заходити у не призначені для автомобілів ділянки.

Машина загула з двору у темряву, стежкою, що вела крізь високу траву та чагарники. Менса зітхнула і відчинила вікно. Вітерець був ще теплим і пахнув рослинністю, а маркерні смуги по боках дороги були досить низько, щоб не затуляти небо, всіяне зірками. Усі люди та люди-імпи, які залишалися на фестивалі, зробили його густонаселеною територією, але ми подорожували сектором, призначеним для людей, які вже хотіли спати. Тимчасове житло (спливаючі притулки будь-якої форми та розміру, кемпінгові автомобілі, намети та розбірні конструкції, які більше нагадували художні інсталяції) були переважно темними та тихими. Зона табору для людей, яким хотілося галасу, знаходилася на протилежному боці майданчика зі звуковим полями, що відбивали музику та шум натовпу. Вона сказала: "Дякую. Вибачте, що перервала ваш вечір".

Я згадав про своїх безпілотників, за винятком того, що записував виставу, і загін, який я призначив стежити за сім’єю, яка ще була на вечірці. (Інший загін був біля табірного будинку, підтримуючи периметр і стежачи за двома дорослими та сімома дітьми, які повернулися раніше.) Я не знав, як реагувати. Менса не поводилася так, ніби я врятував її від вірної смерті, але вона не поводилася так, ніби ми поверталися до місця проживання після нудного, але успішного дня збору зразків. Я сказав: "Я записав п’єси. Хочете їх побачити?"

Вона оживилася. "Я ніколи не можу побачити вистави на цій гулянці. Ви записали ту… О, як вона називається? "Нова історія Глоу та Джи-мін?"

Різниця між "спокійним і нормальним" та фактичним нормальним станом була досить вимірюваною, і я міг би скласти діаграму. Я просто сказав: "Так. Вона досить добра."

Щось її турбувало, і справа була не тільки в тому, що її сім'я явно так само дивувалася, як і я. Вони припускали, що я залишуся в табірному будинку. Менса сказала їм, що мені не потрібна допомога чи нагляд, і я можу знайти дорогу. (Цитата: "Якщо він може проникнути в корпоративні установки з високим рівнем безпеки, і люди у нього не стріляють, він, безумовно, зможе впоратися з місцевим фестивалем").

Справа була не в тому, що її сім'я мала фобію щодо страшних шахрайських SecUnits у розважальних ЗМІ та стрічках новин, які вони любили переглядати, або що вони не любили ботів. (Були "вільні" боти, які блукали по Preservation, хоча у них були опікуни, які технічно повинні були стежити за ними.) Я ж був просто SecUnit, що їм трохи не подобалося.

(Це не стосувалося семи дітей. Я незаконно торгував завантаженнями через стрічку з трьома з них.)

Я думаю, якби я був звичайний бот або навіть звичайний SecUnit, виписаний з інвентаря, наївний і нічого не знаючий про те, як жити в людському світі чи щось подібне, наприклад, якби люди могли писати про це у ЗМІ, в основному все було б добре. Але я був не таким. Я — це був я, Murderbot.

Тож замість того, щоб у Менси був такий домашній бот, як бідний Мікі, або сумний (бот/людина) конструкт, якому потрібен хтось, хто б ним командував, вона мала мене.

(Я сказав це доктору Бхарадваж пізніше, тому що ми говорили про багато речей, вона досліджувала стосунки ботів/людей для свого документального фільму. Подумавши над цим, вона сказала: "Якби я думала, що ти помиляєшся…")

(Фарай була можливим винятком. На вокзалі, коли Менса вперше познайомила мене зі своєю родиною, вона мала зі мною розмову. Або я мав розмову з нею, можна сказати. Стенограма:

Фарай: "Знаєте, ми дуже вдячні вам за те, що ви повернули її нам".

Я, напевне, знав. Що люди говорять у цій ситуації? Швидкий пошук в архіві приніс деякі варіанти "От і добре, гм", і навіть я знав, що це не відповідь.

(Просто уявіть, як бот-вбивця стоїть, дивлячись кудись вліво від вашої голови, щоб уникнути зорового контакту, — він, мабуть, не думає про те, щоб вас убити, а шалено намагається відповісти на все, що ви йому щойно сказали.)

Вона додала: "Я хотіла запитати, які у вас стосунки з нею".

Ух. У Корпорації Rim Менса була моїм власником. Щодо Preservation, вона була моїм опікуном. (Це те саме що власник, але закон Preservation вимагає, щоб вони були добрими з вами.) Але Менса і Пін-Лі намагалися додати до мого статусу "біженець, який працює на посаді охоронця/консультанта з питань безпеки".

Але я знав, що Фарай все це знала, і я знав, що вона просила відповіді, яка була б ближче до об’єктивної реальності. І нічого собі, у мене не було такої відповіді. Я сказав: "Я її частина". (Так, це було в буфері.)

Вона підняла брови. "І це означає?"

Потрапивши в черговий тупик спілкування, я поклався на чесність. "Не знаю. Хотів би я знати."

Вона посміхнулася. "Дякую."

(І це було все.)

Сім'я Менси також була збентежена ідеєю, що я буду забезпечувати їхню безпеку, і боялася, що я лякатиму законних відвідувачів і вбиватиму людей, напевне. Звісно, хоча я був ключовим чинником у певних кластерних трахах гігантських масштабів, і мій модуль оцінки ризику мав серйозні проблеми, мій рекорд з оцінки загрози досить великий, приблизно 93 відсотки. (Більшість негативних моментів з’явилися з того часу, коли я ще не знав, що Вілкен і Герт були найманими вбивцями, поки Вілкен не спробувала вистрілити Доні Абене у голову, але це було винятком).

Сім'я Менси також вважала, що їм не потрібна безпека, можливо щодо GrayCris це було правдою, але як би там не було, під час фестивалю мені довелося мати справу лише з п’ятьма вторгненнями, чотири були з боку позасистемних журналістів стрічок новин із записом з безпілотників. Я взяв контроль над безпілотниками (я завжди можу використати ще кілька) і повідомив місцевих рейнджерів, які приїхали по журналістів-людей. П’яте вторгнення викликало у мене проблеми з Аменою, найстаршою з потомства Менси.

З початку фестивалю я взяв на замітку потенційного ворога, з яким спілкувалась Амена. Свідчення накопичувалися, і моя оцінка загрози наближалася до критичної. Такі речі, як: (1) він повідомив її, що його вік порівнянний з її, цифра була трохи нижчою місцевого стандарту для дорослих за законом, але моє фізичне сканування та загальнодоступні записи показали, що він був старішим приблизно на дванадцять стандартних календарних років Preservation, (2) він ніколи не звертався до неї, коли з нею були члени сім'ї або перевірені друзі, (3) він дивився на її вторинні статеві ознаки, коли її увага була в іншому місці, (4) він заохочував її вживати алкогольні напої, які сам не вживав, (5) її батьки та інші споріднені люди припускали, що вона була зі своїми друзями, коли вона бачилася з ним, і всі її друзі вважали, що вона перебуває з родиною, і вона не розповідала про нього жодній групі, (6) у мене було просто погане передчуття про маленьке лайно.

Ви можете подумати, що очевидним було те, що потрібно було повідомити Менсу, Фарай чи Тано, третього подружнього партнера. Я не зробив цього.

Якщо я розумію щось у цьому, то існує різниця між власними та непатентованими даними.

Тож тієї ночі, коли потенційна мішень запросила Амену повернутися з ним до свого напівізольованого табірного будинку, щоб "познайомитися з друзями", я вирішив бути поблизу.

Він повів її до затемненої кімнати, і вона спіткнулася об низький столик. Вона хихикнула, а він засміявся. Прозвучавши набагато п'янішим, ніж він був насправді, він сказав: "Зачекай, я зрозумів", і сказав кімнаті увімкнути світло.

А я стояв посеред кімнати.

Він закричав. (Так, це було весело.)

Амена притисла рот рукою, злякавшись, а потім впізнала мене. Вона сказала: "Що таке, до біса? Що ти тут робиш?"

Потенційна мішень зітхнула: "Що… хто..?"

Амена розлютилася. "Це друг моєї другої матері…", — сказала вона крізь зуби. "Людина… з її безпеки".

"Що?" — Він розгубився, потім до нього проникло слово "безпека". Він відійшов від неї. "Ну… я думаю… Вам краще піти"

Амена подивилася на нього, а потім люто глянула на мене, а потім повернулася, гупнула дверима і спустилася вниз по сходах на стежку. Я пішов за нею, і він відступив, коли я проходив повз нього. Так, тобі ж краще.

На грунтовій доріжці, освітленій низькими плаваючими ліхтарями, я наздогнав Амену. (Не стільки навмисно, але мої ноги були довші, а вона вкладала більше енергії в тупання ногами, ніж набирала відстань.)

Вона сказала: "Як ти дізнався, де я? Що ти робив, ховаючись під ганком?"

Вона думала, що я не читав про життя домашніх тварин. Я сказав, "Вау, це грубо. Особливо з огляду на те, що я друг твоєї матері" — я зробив наголос на "друг". — Так ти розмовляєш з усіма своїми ботами-слугами?"

Моя камера безпілотника показала, що вираз її обличчя став наляканим, а потім перейшов до поєднання похмурості та вини. "У мене немає ботів-слуг! І я ніколи не чула, як ти говориш".

"Ти не питала" Я б не заговорив? Я спілкувався з дітьми у їхньому каналі та з Менсою. Можливо, з рештою сім'ї було би легше прикинутися роботом. Я додав: "До цього будинку більше ніхто не підходив. Він брехав про зустріч з іншими людьми".

Вона мовчки пройшла дванадцять кроків за п’ять секунд. "Послухайте, вибачте, але я не ідіотка і не збиралася трахатися. Якби він зробив щось, що мені не сподобалося, я б пішла геть. І якби він не дозволяв мені піти, у мене є канал, я можу викликати допомогу, коли захочу". Зараз вона говорила рішуче і була дуже самовпевненою. "Я не дозволила би йому завдати мені болю".

Я сказав: "Якби я думав, що він завдасть вам болю, я б інакше розпорядився його тілом. Я теж не трахаюся".

Вона зупинилася і подивилася на мене. Я теж зупинився, але не відводив погляду від стежки попереду. Я сказав: "Менса — планетарний лідер другорядного політичного угрупування, якій вдалося привернути гнів великих корпорацій. Її становище змінилося. Ваша ситуація змінилася. Потрібно дорослішати і боротися з цим".

Вона перевела подих, щоб щось сказати, зупинилася, а потім похитала головою. "Він не корпоративний шпигун. Він був просто кимось…"

"Кимось, кого ви не знаєте, хто з'явився з нізвідки на масовому публічному фестивалі, у якому брали участь половина континенту та мандрівні туристи з інших світів". Я знав, що він не корпоративний шпигун (див. вище, утилізація тіл), але вона точно цього не знала.

Вона шістнадцять секунд мовчала. — Ти збираєшся розповісти моїм батькам?

Невже її хвилювало тільки це? Мене це образило і обурило. "Не знаю. Мабуть ти здогадаєшся сама."

Вона тупо пробігла геть.

Тож, заднім числом, я тепер бачив, що все не так добре.

Наш транспортний засіб прогримів через темряву, і зупинився на невисокому пагорбі поряд з табірним будиночком, що представляв собою мобільну двоповерхову конструкцію з широкими критими балконами з обох боків. Його поставили біля кількох великих дерев із кривим листям, що вигиналося над дахом. Будинок був збудований ще дідом Менси, в той час як її бабусі та інші різноманітні члени родини працювали над створенням оригінальної планетарної екосистеми і тераформуванням. Колоністи, які вже не жили на орбіті на своєму кораблі, на той момент перебували у тимчасових спорудах, які переміщалися сезонно, щоб уникнути руйнівних погодних умов у тих частинах планети, які на той час не були придатними для проживання.

Були й інші мобільні будинки з світлими вікнами, великі та малі, які зайняли всі пагорби навколо нас, найближчий сусід знаходився за двадцять сім метрів. Усередині будинку світилося, і одне вікно проливало світло на маяк для транспортних засобів. Я б хвилювався про відсутність освітлення, якби не мав тридцять сім безпілотників на патрулюванні в безпосередній близькості.

(Дрони виявляли лише ідентифікованих людей або людей-імпів, які поверталися до своїх будинків або проходили територією, і я проводив перевірку безпеки лише невідомих людей, яких зустрічав уперше. Я каталогізував підписи від деяких невеликих мобільних пристроїв, які використовували неімплантовані люди з медичних причин; я не бачив таких ніде в Корпусі корпорації, хоча, можливо, це було тому, що я не проводив багато часу на тусовках на планетах з людським населенням і з корпоративною рабською працею. ЗМІ показували планети, на яких не було корпоративної рабської праці, я просто ніколи не був на жодній.)) (Безпілотники також відстежували п’ятьох молодших дітей у абсолютно забороненій експедиції до сусіднього струмка, де вони виконували якийсь ритуал, у якому вистрибували один на одного з-за кущів і скель. Вони повернулися до будинку, не спіймані дорослими людьми або старшими братами і сестрами, і тепер лежали на ліжках у верхніх кімнатах, переглядаючи ЗМІ.)

(У будинку насправді були надійні герметичні віконні та дверні люки, ЯКИХ НІХТО НЕ ВИКОРИСТОВУВАВ, але принаймні це полегшило роботу моїм патрульним безпілотникам.)

Коли автомобіль зупинився у дозволеному місці, Менса сказала: "Я просто трохи посиджу на вулиці. Чому б вам не повернутися на фестиваль? Сьогодні ввечері ще кілька вистав, чи не так?"

Я намагаюся не запитувати людей, чи відбувається з ними щось погане. (Здебільшого тому, що мені байдуже.) (У тих рідкісних випадках, коли мені було все одно, це означало б почати розмову, не пов’язану безпосередньо з протоколом безпеки, а це було як слизький схил, який чекав на тебе, з різними небезпеками.) Але люди весь час запитували один одного про свій поточний стан, тож наскільки це було важко? Це був запит на інформацію, і це все. Я зробив швидкий пошук і зібрав кілька прикладів зі своєї колекції медіа. Жоден з вибраних зразків не здавався чимось, що я коли-небудь казав добровільно, тому, перш ніж я зміг передумати, я сказав: "Щось не так??"

Вона здивувалася, а потім кинула на мене погляд збоку. "Не починай".

Отже, щось справді було не так, і це помітили інші люди. Я сказав: "Я повинен знати про будь-які потенційні проблеми для точної оцінки загрози".

Вона підняла брову і відкрила двері автомобіля. "Ви ніколи не згадували про це в нашому контракті на оцінювання".

Я вийшов з транспортного засобу і пішов за нею до групи крісел біля будинку, розкиданих по траві під деревами. Тінь була глибокою, тому мені довелося перейти на темний фільтр, щоб побачити її. "Це тому, що я лише наполовину допомагав у вашій роботі".

Вона зайняла місце. "Якщо ви лише наполовину виконували свою роботу, я не хочу бачити, яким ви будете, коли…" Посмішка згасла, і вона затихла, а потім додала: "Але я припускаю, що бачила вас, коли ви виконували свою роботу найкраще.

Я теж сів. (Сидіти поряд з нею ніколи не було незручним.) Її обличчя не було засмученим, але й не було звично спокійним. Хоча я міг би сказати, що мій розумний коментар звернув на незручний розмовний проспект, яким я не хотів їхати. Мені б хотілося, щоб я був АРТом, який добре вміє це робити. (Справа в тому, що ви хочете говорити про те, про що вона хоче поговорити, що змушує замислюватися над тим, про що вона хотіла, щоб ви говорили.) (Я не жартував, коли казав, що АРТ — придурок.) "Ви не відповіли на запитання".

Вона зручніше всілася у крісло. "Ви звучите занепокоєно."

"Я боюся." Я відчував, що моє обличчя пробує прийняти деякий вираз, хочу я цього чи ні.

Вона зітхнула. "Нічого такого. Мені сняться кошмари. Про те, як мене утримували ув’язненою на TranRollinHyfa, і… ну знаєш". Вона зробила нетерплячий жест. "Це абсолютно нормально. Було б дивно, якби мені не снилися кошмари".

Я не знав багато про відновлення після травми (моя робота полягала в тому, щоб довести клієнта до MedSystem ще живим; далі MedSystem турбувалася про всі безладні наслідки, включаючи надання протоколу відновлення клієнта), у шоу, які я дивився, відновленню приділялося багато уваги. Існувала програма відновлення травм, яку Бхарадвай використовувала у Медичному центрі станції, і у великій лікарні в портовому місті теж була така програма.

Я не був єдиним, хто вважав, що Менсі варто пройти курс лікування. Але я, мабуть, був єдиним, хто знав, що вона цього не зробила. (Вона не брехала прямо; це був швидше спосіб переконати інших людей припускати, що вона це зробила.) Але це лікування не було схожим на одноразове перебування у MedSystem; воно займало багато тривалих візитів, і я знав, що вона ніколи не виділяла на нього час у своєму розкладі. Я сказав: "Ось чому ти боїшся літати кудись без мене?"

Отже, існувало дві позиції щодо того, чи потрібна лідеру планети безпека. Першою була та, яку поділяли 99 відсотків населення, що безпека не потрібна, якщо Менса не відвідує з офіційним візитом когось на зразок Корпорації. Значною мірою вони мали рацію.

Статистика злочинності на станції Preservation та планеті була жалюгідно низькою, і зазвичай це стосувалося інтоксикації (сп'яніння), пошкодження майна або порушень та/або незначних аварій при обробці вантажних станцій або планетних екологічних норм. Менса раніше ніколи не потребувала безпеки на станції чи на планеті, за винятком оточення з молодих людей-радників-практикантів, які кружляли навколо неї і стежили за призначеними зустрічами та час від часу передавали їй речі. (Вони не вважалися безпекою.)

Інший 1 відсоток складався з мене, групи дослідників Менси, людей, які працювали у службі охорони станції, та членів Ради Preservation, які бачили відео, як вбивці з GrayCris намагалися її вбити. Але цей інцидент залишався осторонь новин, тому навряд чи хтось думав, що Менсі потрібен консультант з безпеки, не кажучи вже про SecUnit'а.

Але GrayCris зараз не була активною через те, що найнята ними служба безпеки Palisade прийняла надзвичайно погане рішення залучити мою екс-власницьку облігаційну компанію в свій операційний фонд, атакувавши один з її бойових кораблів. (Компанія параноїдальна, жадібна та дешева, але також безжальна, методична та жорстока, коли вважає, що їй загрожують.) Відносини між двома компаніями погіршилися після того, що ми називаємо "Інцидентом з бойовим кораблем", активи GrayCris загадковим чином були знищені нібито через випадкові нещасні випадки, а її керівники та співробітники підірвані або знайдені набитими в контейнери, занадто малі для непошкоджених дорослих людей, тощо.

І як тільки GrayCris почала розвалюватися, навіть моя оцінка загрози різко впала, але Менса все ще хотіла, щоб я продовжував забезпечувати її безпеку. Я думав, що вона принижує мене, користуючись можливістю оплатити мені картками в твердій валюті, які мені знадобляться, коли/коли я залишу Preservation, і даючи мені практику перебування поруч з людьми в умовах, де мене не класифікували як інструмент та/ або смертельна зброя. (Так, я припустив, що це стосується мене, але люди вважають, що все також стосується їх. Такі думки не рідкісні, добре?)

Але тепер я думав, що мова йде про щось інше.

Її рот трохи скривився, і вона відвела погляд, на темні пагорби та квадрати освітлених вікон інших табірних будинків та наметів. Вона сказала: "Я думаю, це було очевидно".

Я сказав: "Не очевидно". Так чи інакше, не для більшості людей. У мене було відчуття, що Фарай і Тано знають про це, але не знають, що з цим робити.

Вона трохи знизала плечима. "Немає нічого дивного у тому, що поруч з тобою я почуваюся безпечніше. Також мені легше бути поруч з людьми, які розуміють, що сталося, і що означає перебувати в такій ситуації. Це ви та решта учасників оцінювання". Вона завагалася. "Фарай і Тано розуміють, але я не пояснила братові і сестрі, Тьяго та іншим, чому я більше не можу покластися лише на їхню емоційну підтримку з цього приводу, як раніше". Її обличчя стало похмурим. "Вони не розуміють, що таке перебувати під корпоративною владою".

Тепер я мав пояснення її стану. Людям Preservation Alliance не потрібно було підписуватися на контрактну роботу і їх не відправляли на шахти чи ще кудись протягом 80-90 відсотків їхнього життя. Існувала якась дивна система, де всі вони отримували їжу, притулок, освіту та медичні послуги безкоштовно, незалежно від того, якою роботою займалися. Це мало щось спільне з гігантським кораблем-колонією, який привіз їх сюди, і обіцянкою первинного екіпажу дбати про всіх вічно, якщо вони просто сядуть на корабель, щоб не загинути у старій колонії. (Це було складно, і коли я дивився їхні історичні драми, я мав тенденцію швидко перестрибувати економічні частини.) Як би там не було, людям це подобалося.

Але вона мала рацію, ці люди поняття не мали, що таке жити під корпоративною владою. І вони дійсно не знали, що таке бути мішенню корпоративної групи, яка хоче тебе вбити.

Я відтворив запис розмови Менси з Тьяго та Фарай на вечірці. Менса була викрадена з порту FreeCommerce на зустрічі з родичами вбитих учасників оцінювання. Можливо, теперішня галаслива вечірка, на якій були незнайомі люди, що зазвичай допомагало їй відволіктися, цього разу була надто подібною до тієї, де її викрали.

Я сказав: "Вам потрібно пройти лікування травми".

Її голос загострився. "Я знаю. Але мені потрібно закінчити деякі справи". Вона повернулася до мене. — І я хочу, щоб ви вирушили на цю місію з Арадою. Ви їм потрібні. І це чудова можливість для вас показати себе".

Для неї було надто темно, щоб бачити мій вираз обличчя. Я не впевнений, що він був, але ви, напевне, могли б описати його як "скептичний". (Ратті каже, що я так виглядаю більшість часу.)

І впевненим тоном лідера планети, яка вміє повністю переконувати, вона додала: "І як ти напевне вже знаєш, Амена і Тьяго також збираються летіти. Я почуватимусь краще, якщо ти будеш там стежити за ними".

Угу. "А як з тобою?"

Вона перевела дух і сказала, що все буде добре. Я знав її досить добре, щоб знати, що ось-ось прозвучать саме ці слова. Але потім вона завагалася. Безпілотник, який спостерігав за її обличчям, збільшив фокус, і його фільтр при слабкому освітленні передавав її риси у чорно-білому зображенні. Вираз її обличчя був інтенсивно лютим, і вона прикусила нижню губу. Вона сказала: "Я ненавиджу відчувати себе такою слабкою. Мені просто потрібно зупинитися. І ще мені потрібно перестати спиратися на когось. Це несправедливо по відношенню до вас. Нам потрібно розлучитися, щоб я змогла… знову стати на ноги".

Я не думав, що вона помилялася, але все ще не звик до того, що несправедливі по відношенню до мене речі є приорітетними в думках людей. Це також невиразно звучало як розставання у романтичних сценах шоу, які я дивився, і більшість з яких я переглядав повністю. Я сказав: "Це не я сказав, а ви".

Вона невпевнено засміялася.

Ніби я шантажував її.

Частина моєї проблеми зараз полягала в тому, що Менса, яка була занадто чесною щодо подібних речей, сказала Амені, що це вона попросила мене стежити за нею, що Амена інтерпретувала деяким людським способом, пов'язаним з гормонами. що я не дуже зрозумів. Тьяго, який вже не підліток і не потребує виправдань, інтерпретував це так, ніби Менса не довіряє йому піклуватися про її племінницю.

Амена брала участь в оцінюванні, тому що її освіта вимагала стажування, щоб її закінчити. Через нашу попередню взаємодію вона дійсно не хотіла, щоб я мав спеціальне завдання дивитися за нею.

(Можливо, я був занадто категоричний з нею щодо потенційної цілі. Після того, як я провів усе своє існування, обережно пропонуючи людям, щоб вони не робили того, що, ймовірно, може призвести до їх загибелі, було приємно сказати їм кілька слів, щоб вони не були настільки дурними. Але я не шкодував про це.)

Спроба Амени обійти Менсу та звернутися до Фарай та Тано зазнала невдачі у тристоронньому зв’язку, який став чотиристороннім, коли Фарай зателефонувала Менсі, щоб долучити її до обговорення. (Я не впевнений, що сталося після цього. Навіть не хотів дивитися.)

Отже, це сталося до оцінювання. Тепер ми були тут, готові до наступної великої катастрофи.

(Попередження про кінець спойлера.)

3

Ми без проблем зістикувалися з нашим кораблем, і Арада та інші передали управління екіпажу. (Модуль не був здатний до червоточин, в основному це був просто великий незручний лабораторний комплекс, який міг літати власними двигунами.)

Було достатньо чотирьох стандартних денних циклів, щоб повернутися на Preservation через червоточину, і я мав намір використати цей час, щоб закінчити перегляд Ліній Сонця. Це була довга історична сімейна драма, розгорнута у світі ранньої колонії, зі ста тридцятьма шістьма персонажами та майже такою ж кількістю сюжетних ліній.

Я раніше дивився сімейні драми, але ніколи не проводив багато часу біля людських сімей до того, як прибув до Preservation. (Дані свідчать, що сімейні драми мають менше ніж 10 відсотків подібності до справжніх людських сімей, що не дивно, а також дають відчуття полегшення, коли порівнювати кількість вбивств. У драмах і в сім’ї Менси.)

Коли компанія володіла мною і здавала мене в оренду для груп оцінювань, мій протокол безпеки передбачав аналіз даних, що означало моніторинг та запис людей щосекунди протягом усього терміну дії контракту, що було дуже болісно. Майже всіх подій (які включали секс, виділення тілесних рідин та безглузді розмови). Тому для мене досі було незвичним і новим бути поруч з купою людей у відносно обмеженому просторі і мати можливість закрити двері між мною та ними і не турбуватися про те, що вони робили.

Це не означає, що люди залишали мене одного.

Ратті постукав до мене в каюту. Мені не хотілося його не впускати, тому я дозволив увійти. (Я знаю, я ще звикав до думки, що можу не зважати на те, що людина хоче поговорити зі мною.) Він сів на відкидне сидіння навпроти моєї койки і сказав: "Тьяго прийде, от побачиш. Він просто не…"

Ратті не хотів закінчувати речення, тому я це зробив за нього. "… довіряє мені."

Ратті зітхнув. "Це все корпоративна пропаганда про те, що SecUnits небезпечні. Він тебе не знає. Він не знає, який ти насправді".

Це було б дратівливо, якби Ратті не був щирим. Він ніколи не бачив, як я вбивав когось зблизька, і я хотів, щоб так і залишалося.

"І він не розуміє, чому так важливо, щоб Менса була захищена на станції". Він махнув до мене рукою, хоча я нічого не сказав. "Я знаю, чим більше людей знають, де вона, тим більше шансів дізнатися про неї зі стрічки новин." По правді, ми нічого не могли з цим зробити.

Після Ратті прийшов Оверс. Коли я наказав дверям відчинитися, він просто просунув голову і сказав: "Я не хочу перебивати, я просто хочу подякувати. Це перший раз, коли Арада буде керувати групою оцінювання, і ви дійсно можете підтримати її, і я знаю, що це змінило ситуацію та допомогло їй упевнитися".

Я поняття не мав, як на це реагувати, оскільки не знав, що означає підтримка. Моя робота полягала не в тому, щоб змусити людей підкорятися Араді, це не робота охорони. Крім того, це не було проблемою. Команда оцінювання іноді була буркотливою, але кожен робив свою роботу на розумному рівні. Шанс заколоту був настільки низьким, що реєструвався як від’ємне число. Я не впевнений, що слово "заколот" варто навіть застосовувати до будь-якої ситуації, яка могла статися з цією групою оцінювання; більшість з них перед тим, як ми поїхали, треба було благати пройти необхідну сертифікацію з самооборони. І то лише таку, яку на Preservation називають академічним опитуванням, де зібрані дані потрапляють у загальнодоступну базу даних. (Якби планета була в Корпусі корпорації, вона була б відкрита для експлуатації, але тут ніхто і нізащо цього не хотів.) Я ухильно дефолтував: "Арада уклала зі мною договір".

"Так, і ми обоє знаємо, що ви можете бути дуже переконливі, коли вам здається, що хтось не знає, що робить. — Він посміхнувся дрону, яким я дивився на нього. — Це все."

Він пішов, і я кілька разів прокрутив розмову.

Я певною мірою довіряв судженням Аради. Вона та Оверс завжди твердо перебували у категорії “найменш ймовірно, що вони відмовляться від SecUnit'а і покинуть його на самотню жахливу долю”, що завжди було тією категорією, яка мене найбільше цікавила. Вони були моїми клієнтами, і все. Як і Менса, як Ратті, Пін-Лі, Бхарадвай та Волеску (який вирішив піти у відставку від активної оцінювальної роботи, що означало, що у нього є здоровий глузд) і так, навіть Гауратін. Просто клієнтами. І якби хтось чи що-небудь намагалося їм нашкодити, я б вирвав йому кишечник.

Коли ми потрапили крізь червоточину в космос Preservation, я знову дивився епізоди "Сходу та падіння святині Місяця", оскільки не було часу починати дивитися щось нове до того, як ми підійдемо до станції. (Переривання не настільки дратує, коли я вже знаю всю історію.) Я хвилювався за Менсу, щоб з нею все було добре, поки мене не було. Я не був точно впевнений, що в даному випадку означало "добре", але був готовий погодитися на "без суттєвих негараздів".

Я щойно закінчував перегляд 137-го епізоду, коли через зв’язок і стрічку залунав судновий сигнал тривоги.

Це могла бути просто навігаційна аномалія, або інший транспорт у неправильному місці. Ми були у загальноприйнятій смузі підходу, і її, як правило, відвідувало багато некорпоративних транспортів без пілотів-ботів, які літали всюди, намагаючись з’ясувати, де вони, до пекла, або, принаймні, я так тлумачив постійний потік скарг від припортового управління станції, до якого Менса мала вільний доступ. Не маючи пілот-бота на нашому кораблі, я не міг отримати прямі оновлення системи, але зараз я натиснув на систему зв’язку, щоб та дозволила мені слухати розмови на мостику. Стенограма:

Другий пілот Михайло: "Він з'явився несподівано! І не виходить на зв’язок".

Спеціаліст по скануванню Раджпріт: "Підхід для стикування. Я зчитую активну зброю".

Пілот Роа: "Ось і все, зв'яжіться зі станцією і скажіть їм…"

Знову Михайло: "Повторюю, дайте відповідь…"

Ох лайно. Я скотився з ліжка, повідомив команду та надіслав до Аради: "Доктор Арада, до нас наближається потенційно вороже судно. Спроба стикування може бути неминучою."

"Потенційно вороже? О ні!"  Арада явно занервувала.

"Знову?" — запитав Оверс.

Я дозволив їм відповідати на запити інших членів команди, які надходили через стрічку, відкриваючи свою шафку з кодом. Я витяг снарядну зброю, перевірив завантаження і зарядку, а потім розбудив своїх сплячих безпілотників. Усі вони відразу активували свої камери, і мені довелося витратити кілька секунд, щоб відсортувати та обробити багато входів.

Я змінив їм форму стеження ще до того, як ми увійшли в червоточину та повернувся до одягу, який мені подобався найбільше (робочі черевики, штани з великою кількістю кишень (добрі для зберігання моїх маленьких безпілотників), футболка та куртка з м'який капюшоном, усі в темних кольорах), тому що мені не подобалося носити логотипи, навіть логотип оцінювання Preservation, який був лише варіацією печатки планетного уряду, а не корпоративним логотипом. У мене був захисний жилет оперативної безпеки станції, призначений для забезпечення певного захисту від інерційних ударів, повільних снарядів, вогню плазми, імпульсів низької енергії тощо. Я не носив його, тому що він а) нікчемний для того типу вогневої сили, що зазвичай розгортається проти мене, і б) на ньому був логотип. (Я знаю, мені потрібно це подолати.)

Я змусив себе надіти жилет під куртку. Можливо, мені знадобиться вся допомога, яку я можу отримати.

До цього моменту потенційний ворог продовжував наближатися. Пілот Роа закінчував загальне оголошення, приблизно те саме, що я вже сказав Араді. Коли я виходив з кабіни, мої безпілотники оточили мене у вигляді хмари. Мені потрібна була більш пряма інформація з мостика корабля, тому я послав одного з них туди, і він рвонув вперед, коли я рушив коридором до пандусу. У мене був план, але це здебільшого було "відбити ворогів від корабля", що є не стільки планом, скільки заявою про надію.

Могло бути дійсно погано.

Я знаю, я знаю, я — Безпека, я повинен уже мати план на випадок десантування. Але я звик, що планування робить керівник людей і… Ну гаразд, так, я просто не дуже турбувався, тому що ймовірність нападу на шляху повернення з місії була настільки незначною, що її не варто було брати до уваги, і можна було дозволити собі перегляд медіа. Я б доклав більше зусиль, щоб придумати сценарій нападу чи оборони для об’єкта, перебуваючого на планеті. (Нічого з того, що я не міг використати під час однієї фактичної атаки на об’єкт, але, хоча це було спокусливим, “попереднє планування — відстій”, здається було неправильним уроком, який можна було витягнути з минулого інциденту.)

У всякому разі, SecUnits відправляли як вантаж на транспортах компанії, і я не мав у своєму архіві жодних процедурних документів щодо дій всередині корабля. Єдина атака "корабель на корабель", в якій я брав участь, була вірусною, і я ледь не знищив свій мозок під час її відбивання.

Якщо говорити про стеження, то мої монітори оповіщення на комунікаціях та каналах не виявляли жодних спроб ворожого судна встановити контакт. Це могло просто означати, що вони вже знали, що у нас немає пілот-бота, який би атакував за допомогою вбивчих чи шкідливих програм.

Я піднімався по пандусу повз кімнати для екіпажу, ідучи до контрольної палуби. Мій безпілотник вже летів у базовому кораблі і прямував до мостика. Коли люк на мостик відкрився, щоб випустити Раджпріт, він прослизнув всередину. Тепер я бачив  просторову діаграму, що плавала над пультами управління. Михайло сидів у кріслі пілота, спітнівши від світлого волосся до брів. Роа стояв на ногах, зосередившись, одна рука була простягнута до інтерфейсу маневрування. Це виглядало як фрагмент з серіалу-бойовика, безпосередньо перед тим, як стається щось драматичне.

Потім сталося щось кардинальне.

Хіт був зовсім не схожий на той, який показують у ЗМІ як корабельний бій. Я відчув щось більше схоже на стрибок напруги, ніж на будь-що інше. Сила тяжіння хитнулася якраз настільки, щоб вдарити мене об перегородку. вогні вздовж пандусу замиготіли. Потік автоматичних попереджень надійшов з інженерної секції корабля, а потім вимкнулися двигуни та зв'язок. Я намагався впімати корм базового корабля, сила тяжіння знову хитнулася, Енергоблок нашого модуля вимкнувся, і ми перейшли на резервне живлення життєзабезпечення. Мої безпілотники розсіялися, коли потік сили тяжіння змінив напрямок їхнього руху, а потім повернулися на місце.

На мостику корабля мій безпілотник спостерігав, як Роа і Михайло застигли, як сцена на паузі. Тоді Роа сказав: "Це був вплив".

Голос Михайла був хриплим, коли він бігав очима по дисплеях. "Щось стороннє на корпусі двигуна модуля. Схоже на ракету з локатором. Мабуть, зловмисник вистрілив, коли побачив, як ми виходимо з червоточини".

Ох, лайно. Це серйозно: о, чорт.

Мої органічні частини дали реакцію, яка нагадала мені, як мені пощастило, що у мене немає травної системи. Протягом наступних десяти секунд ми не підірвались, тому я відштовхнувся від перегородки і продовжив рух до рубки управління модулем.

Я ступив через люк. У модуля була невелика контрольна зона у формі куба з додатковою станцією для закріплення на поверхні та всім іншим, що потрібно було робити, коли він був на планеті. Оверс знаходився біля пілотної станції, хоча зараз контроль над модулем мав базовий корабель. Ратті відкинувся на спинку крісла. Обидва виглядали шалено. Маючи перед собою блимаючі дисплеї, шаленство було правильною реакцією.

"Я не можу зв’язатися з Роа через комунікацію чи канал", — говорив Ратті.

"Все зникло, — повідомив Оверс. — Арада… — почав він, а потім скривився, згадавши, що корму немає, і ніхто поза кімнатою його не чує. — Чорт!"

Я наказав своєму безпілотнику в кабіні пілотів встановити зв’язок між інтерфейсами Overse та Arada та каналом базового корабля. Я сказав вголос і у стрічці, "База, я встановив тимчасове підключення до інтерфейсів з рубки управління модулем.

Роа заметушився: "Це ви, SecUnit? Чи чує мене Арада?"

"Її тут не… — Почав Оверс і побачив Араду, яка пролізала через люк на протилежному боці контрольної палуби. Його обличчя скривилося від полегшення, він закусив губу, а потім додав: — вона тут."

"Я чую тебе, Роа, — сказала Арада, її голос був поспішним, але рівним. Вона потягнулася, щоб стиснути Оверсу плече, і кивнула мені і Ратті. — Чи можемо ми визначити, де зловмисник збирається проникнути на борт?"

Слова "проникнути на борт" знову змусили мою органічну частину відреагувати спазмом. Можливо, подібним до того, що відчував Ратті, який щойно видав буркотливий шум.

Було б набагато простіше, якби я менше хвилювався за дурних людей.

Голос Роа здавався спокійним, але мій безпілотник на мостику корабля бачив вираз його обличчя, коли він сказав: "Схоже, вони прямують до шлюзу на нижньому рівні, під лабораторним рівнем. Я послав туди Раджпріт.

Ратті та Оверс обмінялися зляканими виразами обличчя. Арада стиснула щелепу і сказала, — "Зрозуміло."

Вона підняла погляд на мене. "SecUnit, не могли б ви…?"

Я сказав: "Вже біжу".

Я повернувся у коридор і наказав одному з моїх безпілотників залишатися у контрольній рубці для естафетного зв'язку. Центральне фойє було просто навколо кривої, а з нього гравітаційний колодязь виходив на базовий корабель. Протоколи безпеки передбачали використання повітряного бар’єру, який дозволяв проходити твердим предметам (наприклад, людям і речам), але блокував повітряний потік, тому атмосфера не могла вирватися, якщо ущільнювач ламався.

З фойє виходив другий гравітаційний колодязь, який мав поручні та набір сходів для використання, коли модуль сидів на планеті. При незміній сили тяжіння я міг би просто зайти у нього і опуститися на найнижчий рівень модуля, але розбитися на шматки об палубу було б дуже по-дурному, тому я спустився вниз сходами.

Озон і дим, з яким не могли впоратися фільтри, висіли в повітрі, і освітлення мигало. За допомогою мого безпілотника у контрольній рубці я бачив, як Арада казала Ратті: "Нам потрібно з'ясувати стан екіпажу після цього удару".

"Вже йду!" Ратті поспішно вийшов з люка до житлового приміщення.

На дні колодязя я оббіг центральний пандус і вийшов на перехрестя біля люка нижнього рівня лабораторії. Дим тут був досить густим, щоб я міг розпізнати щось візуально. Спеціаліст Раджпріт уже була там, опустившись з базового корабля вниз по гравітаційному колодязі. У неї на боці була зброя — у парі з комплектом екстреної допомоги — щоб захистити шлюз від спроби висадки на борт.

Завжди приємно, коли людина бачить тебе з полегшенням.

Її голос був ще переважно спокійним, коли вона сказала: "Я не думаю, що у нас багато часу". Я використав один зі своїх безпілотників, щоб додати її до свого естафетного каналу, і вона повідомила: "Роа, доктор Арада, ви мене чуєте? SecUnit тут, біля шлюзу."

Я запитав: "Який ваш статус?"

Арада сказала, що Оверс частково запустив службу оповіщень. Після звукового сигналу динаміки видали сплеск статичного щуму, і Оверс сказав: "Всім хто знаходиться у модулі, комунікація та канали не реагують, поки ми перезапускаємо системи всім залишатися на місцях та чекати подальших інструкцій".

Роа сказав: "SecUnit, мені потрібно зробити оголошення, чи можете ви передати його через комунікаційний центр?"

Звісно, мені більше немає чого робити. Я сказав: вперед.

Під час оголошення Роа сказав: "Вхідний транспорт обстріляв нас і зараз здійснює стикувальний маневр, спрямований на нижчий рівень модуля. Станція надіслала озброєне судно, а два автоматичні торгові перевізники перервали підхід до станції і також реагують, але всі вони у кращому випадку будуть за вісімдесят чотири хвилини. SecUnit, чи можете ви… — Коливання було довгим. — Чи можете ви відбити спробу висадки на борт, поки прибуде допомога?"

Кожна людина на базовому кораблі та на об’єкті слухала.

Це було складне питання. Усе зводилося до того, скільки рейдерів жорстко вирішили зійти на наш борт і яку зброю вони мали. (Цей сценарій міг закінчитися будь-яким чином: "ми думали, що це легка мішень, давайте втечемо", після того, як Раджпріт відчайдушно востаннє вистрілить бойовою зброєю над шматками того, що залишилося від мого тіла.) Якби вони надіслали групу в евакуаційних костюмах, яка пройшла по зовнішній стороні корпусу і зайшла через один з шлюзів базового корабля, або у цей… Але це було не те, що моїм клієнтам потрібно було почути зараз.

У комунікатор я сказав: "Так".

Горло Раджпріт ворухнулося, коли вона ковтала, вона заглушила свій канал, а тоді голосно сказала: "Просто скажи мені, що потрібно зробити".

Я б точно це зробив, як тільки зорієнтувався. Якщо припустити гірший сценарій (і ніби випадково вивести її з мого шляху, щоб мені не довелося турбуватися про порятунок людини, коли я намагався вбити/покалічити/відлякати купу інших людей), їй було найкраще зайяти охоронну позицію біля входу в гравітаційний колодязь, щоб хоча б трохи захистити базовий корабель. Я збирався сказати їй це зробити.

Поштовх передався по палубі, і раптовий удар некомпенсованого прискорення збив Раджпрет з ніг. Я теж вдарився об перегородку і упав вниз, а мої безпілотники порозліталися. Світло знову замиготіло, система життєзабезпечення вимкнулася, але потім знову ожила.

О, це недобре. Мій план (скоріше "планування") залежав від ступеню стримування зловмисників, поки озброєний корабель станції чи розлючені торговці, що ненавидять рейдерів, не наблизяться до них настільки близько, щоб відігнати їх. Але мій безпілотник зчитував дисплеї, які вказували на те, що ворог вхопився за наш модуль маніпулятором, який використовуються для транспортування модулів. Він притягував нас до себе, збираючись притиснути до свого корпусу і затягнути незад у червоточину. Після шалених проклять Роа та Михайло погодилися з цим.

Я встав і схопив підведену руку Раджпріт, щоб допомогти їй встати. Комунікатор модуля повернувся в мережу з сигналом тривоги, який переривався статичним шумом. Так, чудово, зараз це дуже корисно.

Член групи оцінювання, Аджат, хитаючись, з'явився у фойє з коридору, що вів до найнижчого рівня приміщень для зберігання під лабораторіями. Раджпріт сказала йому: "Підніміться на рівень екіпажу, поспішіть!"

Аджат кивнув, прямуючи далі. "Люки в лабораторіях 3 і 4 закриті, я не знаю, можливо хтось потрапив у пастку…"

"Вони вже підраховують чисельність персоналу", — сказала Раджпріт, піштовхуючи його до виходу.

У мене була ідея, хоча вона мала і зворотну сторону. По каналу я запитав: "Роа, чи може базовий корабель зараз від'єднати лабораторний модуль?"

Базовий корабель був лише порівняно невеликим перевізником з мостиком, двигунами та житловим простором для екіпажу з п’яти осіб. Більша частина його об'єму була розроблена для того, щоб мати можливість захоплювати або від'єднувати лабораторний модуль.

Михайло відповів, хрипко дихаючи, що він вже працює над цим, перевіряє стан датчиків, контрольь наших затискачів...

Отже вони вже подумали про це. Було приємно працювати з розумними людьми. Тепер я міг просто спробувати зберегти їх усіх живими…

Мою увагу привернув люк за два метри від мене. Я шукав будь-яку спробу порушити його герметичність, фізично або через канал ворога. Я спробував проникнення через канал, але стіна ворога була настільки міцною, що я не зміг її пробити.

У моєму ретрансляційному каналі Арада сказала: "Ми можемо віддалено викинути звідси командний центр модуля — якщо ви передасте управління. Але нам потрібно підняти решту команди на базовий корабель."

Ратті сказав, що він перераховує персонал, але канали та зв'язок не відповідають…

Вклинився Роа: "Затискачі під нашим контролем, ми можемо відстикувати модуль."

Арада запитала: "Роа, вони зможуть нас сканувати?" Якщо вони помітять, що ми відкидаємо модуль…

Роа відповів: "Можливо, можуть".

Вони точно могли. Перш ніж хтось інший міг втрутитися, я сказав: "Вони можуть почати стріляти по базовому судну, як тільки модуль буде відстикований."

Це був мінус, про який я згадував. Усе залежало від того, наскільки ворог прагне потрапити до червоточини разом з кораблем до прибуття бойового судна чи купців, звичайні вони придурки чи великі, хочуть вони корабель, чи людей на кораблі, чи бояться отримати у відповідь розгерметризацію чи просто не дбатимуть про це.

Члени оцінювальної групи, які все ще намагалися поговорити на моєму естафетному каналі, всі замовкли.

Роа сказав: "Так, це… Доктор Арада, у нас не так багато часу, ми евакуюємось і відкидаємо модуль чи…?

Все ще вдаючи спокій, Арада сказала: "SecUnit, ви погоджуєтесь, що ми повинні відкинути модуль?"

Ну так, я був тут керівником служби безпеки.

Якби я/ми помилилися з цього приводу, ворог обстріляв би безпорадний корабель, і ми всі загинули би. Якби ми залишилися у модулі, у нас міг бути шанс на порятунок, але тільки в тому разі, якщо ворог не втягне нас у червоточину, де знищить мене і всіх людей або зробить з ними інші жахливі речі.

Дешеві навчальні модулі, які компанія надає SecUnits, ніколи не згадували про таку дилему, тому я не мав нічого стратегічного.

Тьфу, копання у собі часом такий відстій.

Я нагадав собі, що завжди хотів, щоб люди прислухалися до моїх порад. Я сказав, "Відстиковуйте."

Арада сказала: "Ми відстиковуємо модуль. Ратті, підтвердіть чисельність екіпажу і відправте всіх на базу." Вона говорила спокійно і впевнено. Набагато спокійніше, ніж Роа.

"Зловмисник все ще тягне нас до червоточини, — оголосив Михайло по зв’язку, не виглядаючи надто схожим на того, хто ледве стримував бажання кричати.

По естафеті я почув, як Ратті кричав людям, щоб вони рухалися швидше, і отримував епізодичні огляди безпілотниками членів групи оцінювання, які поспішали до гравітаційного колодязя.

Роа зітхнув. "Контроль бази, підготуйтеся до відстикування".

Оверс оголосив: "Лабораторний модуль запечатається через дві хвилини, починаю відрахунок".

Аудіо з дронів підхопило когось, хто сперечався, але мені довелося віддати перевагу Роа, Михайлу та Араді, які всі казали різним людям робити різні речі. Погляд мого безпілотника з монітора на сенсорний дисплей почав показувати більш детальну інтерпретацію. Велика хитка річ попереду була червоточиною. Дві ближні крапки (далеко-далеко) були нашими потенційними рятувальними кораблями. Ворог не зробив жодної помилки, тому що червоточина було занадто близько.

Ще одна вібрація пройшла через палубу, але ця була вже знайомою. Погляд Раджпріт прикипів до люка, її очі були широко розплющені. Вона прошепотіла: "Вони прикріпилися до нашого шлюзу".

Можливо, її шепіт був ірраціональним поштовхом, але я однозначно міг їй поспівчувати. Я сказав через канал, що вороги пробують пройти через шлюз.

Оверс сказав, "Ратті, мені негайно потрібен підтверджений підрахунок людей." Мій безпілотник у колодязі показав двох бойовиків, Ремі та Ханіфу, які піднімались по драбинах на базу, і Ратті, який спускався вниз.

Я почав шукати його канал, але знову щось підхопив у аудіо. Щось шкреблося, вібруючи через зовнішній люк. Гаразд, це точно відбувається. Я надіслав у канал, "ворог намагається зламати люк, висадка може бути неминучою."

Роа сказав: "Раджпріт, SecUnit, ідіть звідти."

Я сказав Раджпріт: "Відходь, я за тобою".

Раджпріт повернулася до коридору. Якби вороги вибрали цей момент для посадки на борт, — перш ніж ми змогли ущільнити та відокремитись, — ми були б приречені.

Я чув, як Ратті кричав: "Ні, ні!" через аудіо мого дрона. Його голос був різким від люті і страху. Порив бігти до нього змусив мене здригнутися, але мені потрібно було утримати свою позицію. Щось там пішло не так. У канал, я сказав: "Доктор Ратті, доповідайте."

Ратті, з усіх моїх людей, крім доктора Менси, слухає мене найбільш уважно. Ймовірно, це має якесь відношення до того часу, коли він збирався вийти з хоппера, щоб забрати деяке обладнання, і якби він це зробив, його б з’їла гігантська хижа фауна. Говорчи одночасно розчаровано, сердито і налякано, Ратті сказав, що Амени та Канти немає. Тьяго шукає їх. Їх не було в каютах чи верхніх лабораторіях, вони десь внизу.

Ну, чергове лайно.

У мене був аудіо— та візуальний доступ до базового корабля через мої безпілотники, тому я міг бачити, коли він вибухнув. (Ні, не фізично. Емоційно.) Люди почали кричати і розмахувати руками та іншими непотрібними речами.

Знаєте, я теж зараз не дуже добре проводжу час.

Я сказав Раджпріт: "Перейдіть до входу до гравітаційного колодязя", і рушив коридором до лабораторій та сховища зразків, звідки з'явився Аджат і повідомив Раджпріт про заклинені люки. Я наказав безпілотнику залишатися біля люка, щоб мати певне попередження, якщо через нього щось зайде. Тоді розділив решту безпілотників, відправивши дві третини вгору, щоб зайняти позицію для охорони разом з Раджпріт, а іншим наказав летіти за мною. У стрічці я спокійно повідомив, підтверджуючи, я йду їх шукати. Чорт.

Я зробив дурну помилку. Зараз доступ до каналу на модулі блокувався, якщо ваш інтерфейс не знаходився в зоні дії одного з безпілотників, тому повідомлення можна було передати на базовий корабель, але зв'язок був нестабільним і ненадійним. Ми, я та люди, надто звикли до корму, що унеможливлювало втрату когось, залишити його позаду. За допомогою активного каналу, навіть якщо ви були без свідомості, ваш інтерфейс можна було використати для відстеження вашого місцезнаходження.

Арада сказала у стрічці: "Ми надіємося на вас, SecUnit."

"Ідіть до базового корабля, Арада," надіслав я назад.

Було дивовижно, як швидко наш здебільшого впорядкований відступ обернувся катастрофою. Мої дрони розташувалися навколо Раджпріт, яка з тривогою чекала на дні гравітаційного колодязя. Нагорі зібралася охорона базового корабля та члени групи оцінювання, стискаючи ручну зброю, якою вони ледь вміли користуватися. Я просто сподівався, що ніхто випадково не застрелить себе чи когось іншого. Я перемкнувся на канал іншого безпілотника і побачив Араду, Оверса, Ратті та чортового Тьяго, які чекали у переході до модуля. Арада розмовляла з Роа про ситуацію і намагалася засунути Оверса у гравітаційний колодязь. Я хотів їм сказати — не знаю, що збирався їм сказати, — але це включало слова "я не можу виконувати свою роботу, якщо ніхто з вас, чорт візьми, не слухає мене", але потім зовнішнє втручання розірвало з'єднання, і я втратив усі свої безпілотники на базовому кораблі.

Я дістався до люка лабораторії 3, який застряг частково відкритим, всього за кілька сантиметрів від палуби. Я впав на підлогу і скерував своє сканування під люк, але не зміг виявити жодних ознак людських тіл, живих чи мертвих. Але безпілотник вловив приглушені людські голоси далі по коридору.

Я підхопився вертикально і рвонув по кривій коридору, і  побачив люк, який мабуть бачив Аджат. Перегородка була зім'ята вздовж верхньої частини ущільнення, а панель ручного розблокування вийшла з ладу під час стрибка напруги. Пластикові деталі були розплавлені, а весь вузол люка капав вогнегасною піною, спрацювала автоматична аварійна система. Комунікації в цій зоні були повністю знищені або відключені, і повідомлення про надзвичайну ситуацію не надходило на контрольну палубу. Я почув приглушений голос з заблокованого відсіку, але він був надто слабким для людського слуху.

Мій перший імпульс був відірвати люк. На щастя, мій другий поштовх полягав у тому, щоб взяти ручку розблокування і потягнути. Це нічого не дало, але я відчув, що ручка зламана. Принаймні засуви, які утримували люк, були вилучені. Це означало, що хтось уже запустив ручний випуск зсередини, але його заклинило. Я розірвав панель і виявив, що зім’ятий метал затискає механізм розблокування. Я відсунув рукав, налаштував енергетичну зброю у правій руці до найнижчого рівня і пропалив метал. Люк скрипнув, подався далі, і я додатково штовхннув його.

Канті кинулася вперед, і я спіймав її. — Він не відкривався, — зітхнула вона. Вона стискала інструмент, який використовувався в опитуваннях для розколювання зразків гірських порід, її руки були закривавленими. Живлення всередині було відключене, єдине світло від аварійного випромінювання світилося вздовж стін, а обладнання та кейси для зразків були розсипані скрізь. Амена лежала в кінці відсіку, її нога була затиснута лабораторним стелажем який впав, коли зігнулася перегородка. Вона була у свідомості і намагалася звільнитися.

Мій дрон  біля люка показував, як біля замка блимають попереджувальні вогні. Так. Я витяг Канті в коридор і забрав від неї інструмент. "Зараз зміниться сила тяжіння". У те, що залишилося від стрічки, я сказав: "Раджпріт, я надсилаю вам Канті."

Канті завагалася, широко розплющивши очі і заплакавши. З порізу над лінією її волосся стікала кров. Позаду мене Амена крикнула: "Канті, іди!"

Канті зірвалася і побігла коридором, відскакуючи від перегородок. Я зайшов у кімнату і підійшов до Амени. По її обличчю стікали сльози, а з носа виділялася рідина "глибоко засмученої" людини. Вона постукала по металу. "Ось, ми не могли цього підняти!"

Я обережно помацав під нею, там, де опорна стійка притиснула її ногу. Не було крові, хоча напевне боліло. Я відчув сліди слизу на металі від інструменту, яким користувалася Канті. У неї був правильний інструмент, але не було достатньо сили, щоб підняти стійку. Я вклинив інструмент на місце і натиснув на важіль. Мої безпілотники вже зустріли Канті в кінці коридору і утворили навколо неї захисну хмару, коли вона, хитаючись, бігла крізь фойє до гравітаційного колодязя.

Стійка подалася, і Амена спробувала викрутитися і закричала від болю. Я сказав: "Просто повільніше", і мені вдалося сказати це так, ніби у нас ще є якись час, який нам потрібен. (Ми його не мали.) Мій дрон передав зростаючі показники енергії з повітряного шлюзу, де щось намагалося перекусити захисну пломбу.

У трубі доступу Раджпріт схопила Канті і піднялася з нею гравітаційним колодязем, обидві оточені моєю хмарою безпілотників. Амена ще трохи покрутилася, скривившись, потім потягнулася до моєї руки і сказала: "Просто потягніть сильніше!"

Я взяв її за руку, потягнув, і її нога вислизнула з-під лавки. Я встав, потягнув її до себе і взяв на одну руку. Я втратив зв'язок з Раджпріт, але мої безпілотники підтвердили, що вона більше не в колодязі. Я сказав Амені: "Тримайся", і побіг коридором.

Я не міг наблизитися до своєї максимальної швидкості; там було надто багато сміття, а коридор був занадто вузький і кривий.

Я пробрався майже до кінця коридору, коли люк вилетів з гучним поштовхом. Запах розплавленого металу та озону наповнив коридор. Мій безпілотник біля люка надіслав мені вид на дим і рух всередині замка. Час для прийняття окремого мілісекундного рішення — чи міг я пробігти крізь фойє, повз зламаний люк, піднятися по пандусу до гравітаційного колодязя і піднятися на базовий корабель, щоб ми могли закрити люки і розійтися перед тим, як вороги увірвуться всередину?

Ну, можливо?

Тоді мій безпілотник біля люка розчинився у різкому спалаху енергії. Я пригальмував і зробив тихий крок назад, потім ще один, намагаючись зробити це плавно і повільно. Я розпочав швидкий аналіз останньої переданої інформації від дрона. У канал я надіслав, "Люк зламаний, вороги на борту, пломбуйтеся і відстиковуйтеся негайно."

Я не отримав жодного підтвердження і не міг сказати, пройшло це повідомлення чи ні.

Амена мовчала, тримаючись за мою шию, поки я нерухомо стояв, серце її швидко билося. Я повернувся по кривому коридорі і ступив у перший відкритий люк. Я поклав її і прошипів "Без шуму". Вона кивнула і схопилася за запобіжну рейку люка, щоб стояти вертикально, і глянула на мене широко розкритими очима. Я хотів використати безпілотник, щоб подивитися на неї, але визначення її стану могло почекати. Я збирався вивести її з цієї ситуації живою, зберігаючи спокій і точну комунікацію — ось що було важливо. Я наклав на обличчя вираз, який, як я сподіваюся, передав заспокоєння, потім змінив його на інтенсивну зосередженість і втупився у перегородку. Аналіз зображення завершився, і я переглянув його. Безпілотник вловив своїм сенсором розпливчастого привида, чогось такого, що випромінює енергію і плаває приблизно у двох метрах над палубою. Я підключив інтерфейс Амени до свого естафетного ретранслятора і сказав: "Закрий люк, Арада, зроби це зараз. У них є безпілотники."

Амена перехопила подих і прикусила губу, але нічого не сказала.

Досі не було підтвердження. Я не знав, чи могли вони мене почути, чи вже відстикувалися, і що, до біса, відбувається назовні. Ми повинні були вже бути близько до червоточини.

(Здається, я був спокійний, але я поняття не мав, що, до біса, збираюся робити.)

Я почув шум статики, який, як дриль, проник задню частину моєї голови, а потім голос Оверса: "SecUnit, SecUnit, ти мене чуєш? Ми відстикували модуль від базового корабля і знаходимось у командному сейфі, який збираємося відділити від модуля. Чи можете ви дістатися до костюмів EVAC у нижньому аварійному шлюзі? Базовий корабель може знайти вас.

Я мало не сказав вголос: "Чому ви в чортовому сейфі, а не на базовому кораблі?" але мені вдалося цього не зробити. Амена дивилася на мене з неспокійним поєднанням страху та роздратування. Ідея з костюмами EVAC… була непоганою.

"Підтверджую, ми йдемо до костюмів EVAC," — передав я  Оверсу. Якщо підтвердження й було, я його не почув.

Я простяг руку, і Амена схопилася за мою куртку. Я підняв її і послав попереду половину безпілотників, щоб розвідати наш шлях. Ніяких ознак ворогів ще не було.

Я вийшов у коридор і рушив геть від фойє головного люка до перехрестя в інженерний блок. Тут руйнування були це гіршими, ніж у лабораторному коридорі. Світильники згасли до аварійних рівнів, а палуба була вигнута.

На щастя, іти нам було недалеко, просто і прямо по коридору. Мій слух сприйняв стукіт і скрип — можливо, безпілотники зловмисника намагалися пролізти через люк.

Ми дійшли до запасного шлюзу назовні, світло від аварійних маркерів вказувало на шафку з костюмами EVAC.

Це були інші моделі, ніж я використовував раніше, дорожчі, ви могли залізти в них і закрити за допомогою власного джерела живлення костюма. Я опустивв Амену  на палубу, і вона швидко зав'язала волосся, а потім зробила одноногий стрибок у костюм. Я наказав своїм безпілотникам приземлитися на мене і заснути, і я мав одягнути костюм до того часу, як вона застібала шолом. Щось завібрувало глибоко в палубі; це було відстикування сейфа? Мої органічні частини відчули себе погано з цього приводу. Якщо це був сейф, я думаю, вони чекали занадто довго. Людські дії мені часто здаються занадто повільними через мою швидкість обробки, але я не думав, що це був один з таких моментів.

У костюмах також було надійне з'єднання для діагностики, тому я міг перевірити, чи працював костюм Амени належним чином (і чи герметично її запечатав), а також отримати доступ до засобів управління. Не користуйся комунікатором костюма, сказав я їй, надіваючи шолом. Вони могли шукати будь-яку активність, і мені було легше замаскувати наш канал, ніж комунікацію.

Зрозуміла, відповіла вона. Її голос був нервовим, але не панічним. Костюм підтримував її травмовану ногу, дозволяючи стояти вертикально. Я приготувався.

Я наказав її костюму летіти за мною і відкрив шлюз.

4

Вихід у космос у костюмі EVAC — це не те, що я робив до того, як зламав свій командний модуль.

(Однією з причин було те, що в контракті завжди є обмеження на відстань. Тож якщо ви, будучи SecUnit'ом, відходите більше ніж, скажімо, на сотню метрів від своїх клієнтів, ваша HubSystem використовує командний модуль для флеш-блокування вашого мозку та нервової системи. Це не означає, що клієнт не наказував вам зробити щось, що спричинило порушення вашого обмеження на відстань, це просто означає, що йому доведеться сплатити компанії штраф за знищення її власності.)

Але костюми EVAC, які я використовував з тих пір, мали такі хороші модулі інструкцій, що це було майже як мати вбудованого пілота-бота. Ці не були винятком, а також були досить новими, щоб не пахнути брудними шкарпетками.

(Правильно, я, мабуть, повинен згадати, що вважаю 99,9 відсотків людських частин фізично огидними. Я також менш ніж у захваті від своїх власних органічних частин.)

Я перший вийшов з шлюзового отвору, буксируючи за собою Амену, і повів нас геть від модуля. Однією з перших речей, які я дізнався про космос, було те, що це було нудно, коли немає красивих планет чи станцій і немає на що дивитися. У цьому просторі не було планет, але нудно не було.

Костюм EVAC мав можливості сканування та зображення, але він мені не знадобився, оскільки щось велике пропливало під нами. (Я позначив цей напрямок як "низ", тому що він був у тому напрямку, куди зараз були спрямовані мої ноги.) Це був базовий корабель, який повільно віддалявся. Ворог був над нами, з притиснутим модулем, велика лякаюча пляма на скані костюма.

Я натиснув на опцію корму базового корабля, і без втручання з боку вмираючого модуля вони мене почули. Роа поспішно сказав: "Ми вас засікли. Передаю вам координати, і Михайло втягне вас маніпулятором."

Я завантажив проектований шлях, а потім сказав: "Де Оверс? Він повідомив, що перебуває у сейфі разом з іншими членами групи оцінювання."

Роа сказав: "Ми зараз пробуємо з ними зв'язатись".

Зв'язатися з ними зараз? Якби сейф від'єднався, він би вже був на базовому кораблі. Але я нічого не міг з цим вдіяти, мені спочатку доведеться доставити Амену на корабель.

Амена сказала: "Що це означає? Оверс і всі решта в порядку?"

Я збирався запустити систему маневрування костюмів, коли сканування виявило сплеск енергії. Зображення мого костюма знизилися, а пластина шолома потемніла, захищаючи мої очі від спалаху. (Я не потребував захисту, але костюм EVAC цього не знав.)

Амена видала вражений звук. Статика заблокувала з'єднання каналу, потім Михайло сказав: "Це був промах, повторяю, ворог вистрілив і промахнувся…"

Тихіший голос Раджпріт сказав: "Вони стріляли по сейфу?"

Решта слів втратилася в статиці. Я наказав костюму опустити козирок, і розвернувся, щоб побачити ворога. Не знаю чому — мій костюм не був озброєний. Я просто хотів побачити те, що нас чекає, щось інше, ніж сенсорну пляму. Це був майже такий же інстинктивний імпульс, як деякі речі, які я бачив, як роблять люди.

Я побачив великий темний корпус, що відбивав світло від далекої зірки системи Preservation. З корабля все ще нічого не виходило, ні каналу, ні зв'язку, ні маяків, тож він був схожий на гігантський інертний об’єкт. (Гігантський інертний об’єкт, що тягне вас до червоточини.) Система візуалізації EVAC повернулася в мережу, щоб додати дані сенсорів та дати мені більш точний контур, змусивши ворога виглядати як частина темної форми, частково схематично. Це було дивно, оскільки конфігурація виглядала знайомою…

Сканування EVAC виявило позначення реєстру з тисненням назви на корпусі корабля і надало його мені. Я його знав. Мені навіть не довелося шукати мій архів. Я впізнав його з розкладу посадки транспорту на станції, до якої їхав після виходу з порту FreeCommerce.

"Це…" Це АРТ, я майже сказав у стрічці, як ідіот.

Це було настільки шокуючим і таким дивним, що надійність моєї роботи впала, і я втратив відчуття своїх органічних частин. Це було не дивне = звичайне здивування в дратівливий спосіб, а дивно = моторошне, як у Farland Star Roads, сюжету з аркою станції з привидами та зсувом часу.

Або дивне, ніби у мене знову збій пам’яті, і архівна пам’ять змішалася з поточним збором даних.

Це була жахлива думка.

Це... хто? — спитала Амена і корабель — ворожий АРТ — знову вистрілив.

Цього разу костюм EVAC відстежив постріл як іскру на моєму сканері. Ракета пішла убік, настільки вбік, що я подумав, що її спрямовано на кораблі допомоги, але вони були далеко, то який сенс? Я взяв дані, які зібрав костюм, про перший постріл, і побачив, що вороги промахнулися.

На нашій стрічці Роа сказав: "Ще один промах!" Без пошкоджень.

Михайло сказав: "Вектор був далекий, я не думаю… Можливо, це попереджувальний постріл.

Можливо у мене не було збою пам’яті.

Я сказав: "Корабель", ти все ще готовий нас спіймати?

Роа сказав: "Михайле, ти чуєш?"

"Так, так, SecUnit, летіть, ми готові!"

Траєкторія, яку накреслив Михайло, все ще була можливою, нам залишилося пролетіти ще трохи. Маючи костюм Амени в тандемі з моїм, я віддаляв нас від модуля.

Через двадцять секунд щось схопило мій костюм і потягло до себе. Це було досить ніжно і взагалі не здавалося б катастрофою, окрім аварійних сигналів мого костюма та Михайла, який шалено лаявся у кормі на базовому кораблі.

Корабель-ворог, АРТ — захопив нас маніпулятором і потягнув до себе. Я опинився не в тому напрямку, і мій костюм дав мені вид з камери. Маніпулятор поніс нас до великого шлюзу в своєму корпусі, і я нічого не міг з цим вдіяти. Я побачив, що лабораторний модуль АРТа на місці, що означало, що він виконував функції дослідницького судна, а не вантажного транспорту.

Високим тривожним голосом Амена запитала: "У них є лабораторний модуль, чого вони хочуть від нас?

Я сказав: "Не знаю."

Я нічого не знаю.

Коли тягач втягував нас у великий шлюз, голос Роа вигукнув у розпачі: "Він прискорюється до червоточини! Ми втрачаємо їх... Коли люк закрився. корм базового корабля зник. Я зробив спробу знову підключитися, але вдарився об стіну настільки міцну, як… Не знаю що, але вона була міцною.

Я раніше не був у цьому шлюзі, але він все ще мав чистий, доглянутий вид корабля, який відповідав моїм спогадам. Якби я міг вірити своїм спогадам. Якби це було дійсно так.

Мені дійсно потрібно було пройти діагностику, але не було часу.

Шлюз загерметизувався, повіяло повітрям, і відкрився люк всередину корабля. Усе виглядало справжнім, і сканування з костюма EVAC відповідало тому, що я сам бачив/сканував. Ніякого каналу, ніякого спілкування.

Широкий коридор за люком був порожнім, вогні були налаштовані на середню яскравість, сині смуги на перегородках не виконували жодної функції, окрім декоративної. Прозора шафка, вбудована у перегородку, містила ряд порожніх костюмів EVAC, бездіяльних і готових до надзвичайних ситуацій.

Коридор був тихим, порожнім на візуальному, сканувальному та аудіорівнях. Вогні засяяли для нас яскравіше, що було характерно для кораблів з екіпажем, які регулюють освітлення на основі того, що роблять люди, та за запитом. Мій костюм зчитував рівень повітряної системи як повний, що означало нормальну атмосферу для людей та людей-імпів. Коли АРТ працював як незавантажений вантажний транспорт, він підтримував мінімальний рівень освітлення, хоча збільшував його для мене.

Способів убити нас за допомогою повітряного шлюзу було забагато, тож я переступив через люк у коридор. Я потягнув за собою костюм з Аменою всередині, щоб переконатися, що ніхто не хоче розлучати нас. Люк за нами закрився.

У комунікаторі костюма Амена лаялася: "Де екіпаж? Чому вони це зробили? Чого вони хочуть від нас?" Потім тихим голосом: "Будь ласка, поговори зі мною".

У мене все ще був клієнт, навіть якщо я був пошкоджений і галюцинував. Якщо це був збій пам’яті, я повинен був сказати їй про це. Я хотів би, щоб тут була Менса або будь-яка людина, якій я довіряв, щоб допомогти мені. Навіть Гауратін був би кращим у цій ситуації. Якби я сказав їй, що візуальні картинки свідчать про те, що у мене стався якийсь дивний збій пам’яті, вона ніколи б мені не довірилася, а я потребував, щоб вона мені довіряла, щоб вивести її з цього живою. Але як вона могла мені довіряти, коли я навіть не міг сказати, чи правдивим є те, що я бачу/сканую, чи ні?

І якщо це справді АРТ, то де, до біса, він був?

Я надіслав пінг. Це було майже так, ніби він лунав у порожньому кормі, ніби гігантська присутність, яка тут повинна була бути, просто зникла, ніби серце корабля було порожнє.

Амена задихала важче, впадаючи у паніку, і мені потрібно було щось сказати. Те, що вийшло, було досить близьким до істини: "Я думаю, що я впізнаю цей корабель, але він не повинен бути тут".

Я сказав це вголос, і це виглядало набагато менше на збій пам’яті, а більше як на щось, що насправді відбувалося.

Амена зашуміла. Вона сказала: "І що це за корабель?"

Тоді у мене виникла блискуча ідея, яку я мав побачити раніше. Я сказав: "Які нашивки на цих костюмах EVAC?"

Менса та більшість інших одразу зрозуміли б, що щось не так; Я ніколи не просив у клієнтів інформації, якщо міг обійтися без їхньої допомоги. (З багатьох причин, але близькою до істини була надто поширена суїцидальна відсутність уваги до деталей, до чого були схильні люди.) Амена підійшла ближче до прозорої шафки. Було видно два ряди костюмів, один над одним, тому, якщо перший костюм був вийнятий з гнізда, інший сповзав вниз, щоб замінити його. Нашивки видавали локалізовану трансляцію у корм різними мовами, і читалися за допомогою інтерфейсів і наших костюмів EVAC, навіть якщо канал АРТа був недоступний, подібно працювали маркери безпеки. Амена прочитала вголос: "Перигелій. Пансистемний університет Міхіри та Нового Прибережжя".

Таким самим було позначення АРТа у реєстрі. Гаразд, отже. Хороша новина: у мене немає якихось проблем з пам'яттю або системою, це справді був АРТ. Погана новина: якого біса?

Я надіслав ще один пінг.

Амена повернулася до мене. "Це мабуть викрадений дослідницький корабель". Її голос став більш твердим, і менш схильним паніки. "Я думаю що рейдери озброїли його".

"Він уже був озброєний". Я подумав: це мій друг. Він допоміг мені, тому що хотів, тому що міг. Я не міг сказати нічого з цього. Я нікому не розповідав про АРТа. "Це науково-дослідний корабель глибокого космосу з повним складом екіпажу та пасажирів. Між місіями він подорожує як вантажне судно, пілотоване ботом, але  не має системи Preservation на своїх маршрутах".

"Науково-дослідний корабель, — повторила Амена. — Якщо у рейдерів є такий великий корабель зі зброєю, навіщо ми їм? Може, вони думали, що у нас на борту є щось цінне? Або вони просто літають, атакуючи дослідницькі кораблі? Вони ненавидять дослідження?"

Вона була саркастичною, але я знав рейдерів, які робили подібні речі з причин майже настільки ж дурних. Але це не був привид/галюцинація пам’яті, що означало, що це все ще статистично малоймовірний збіг, і що це… статистично малоймовірно.

"Почекайте, ви сказали, що знаєте цей корабель. — Її голос став підозрілим. Статистично малоймовірна частина, мабуть, теж спала їй на думку. — Ви щось їм зробили? Вони тут через вас?"

"Звичайно ні." Це була цілковита брехня, тому що АРТ дійсно міг прибути сюди по мене, хоча якщо це було так, ситуація ставала ще більш незрозумілою. Також не виглядало на те, що екіпаж АРТа прийшов сюди, щоб спіймати шахрая-SecUnit'а і отримати за нього викуп… Почекай, а чи не могли вони бути тут задля помсти? Але я не завдав шкоди АРТу або чомусь на борту, якщо не порахувати деяку потужність та ресурси, записи про які АРТ вилучив зі своїх журналів.

Захоплювати через це беззбройний геодезичний корабель здавалося дивним. Я маю на увазі, що вони могли просто надіслати доктору Менсі рахунок-фактуру витрат.

Якщо тільки хтось не встиг сісти на борт після мого від'їзду, зробив щось з АРТом, і звинуватив у цьому мене.

Одна велика проблема з цим сценарієм, ні, чекайте, дві: 1) потрапити на борт без згоди АРТа, та 2) зробити щось з АРТом без насильницького вбивства. (Я знав про сорок сім способів, якими АРТ міг вбити людину, людину-імпа або зловмисника-бота, і єдина причина, чому я не знав їх більше — це тому, що мені набридло і я перестав рахувати.)

І де, до біса, був АРТ? Де був його корм, безпілотники, комунікація, екіпаж, врешті-решт? Чому не відповісти на мої запити?

Я не забув, що у мене під ребрами був змонтований комунікаційний пристрій від АРТа. (Гаразд, я забув про це на три хвилини сорок сім секунд, але це було не так, ніби мені потрібно було отримати доступ до нього до цього часу.) Зв’язок був деактивований та інертний з того часу, як я покинув АРТа на транзитному кільці RaviHyral. Якби АРТ захотів мені зателефонувати, він міг би скористатися ним, як тільки ми опинилися в зоні його дії. Але такий варіант припускав, що АРТ все ще контролює себе. Невже хтось інший — бот, людина чи людина-імп — контролював АРТа і корабель?

Я почав панікувати. Я не хотів, щоб АРТ постраждав, і все, що могло завдати шкоди АРТу, могло знищити мене та Амену.

Це не допомогло. Можна було почати з припущення, що АРТ все ще тут, неушкоджений, але під якимось обмеженням — я не мав часу спекулювати, але з чогось слід було почати.

Чи міг АРТ використати деактивований зв’язок, щоб відстежувати мене після того, як наш корабель для оцінування пройшов через червоточину? Так, напевне. Але навіщо? Чому він прилетів за мною у простір Preservation? АРТ дуже любив свою команду. Він зробив би все, щоб допомогти їм.

В тому числі зрадив би мене? Чи хтось змусив АРТа робити це? Він хотів викрасти модуль, чи це була побічна ціль? Як тільки я і Амена потрапили у його шлюз, він збільшив прискорення до червоточини. Ми повинні були вже рухатися у червоточині, геть від Preservation. Респонденти не зможуть нас відстежити.

Принаймні це означало, що Оверс і ті, хто були з ним в сейфі, могли бути врятовані базовим кораблем.

Мені потрібно було позбутися костюма EVAC. У силі тяжіння він робив рухи громіздкими і я міг його порвати, якби не був обережним, і я не був впевнений, що костюм дасть Амені достатній захист від стрілянини або іншої зброї. Не було гарною ідеєю вийти зараз назовні у космос, а свобода пересування всередині була важливішою.

Я зайнявся костюмом EVAC, зняв шолом, і випустив свої безпілотники. Наказав двом зайняти сторожові позиції біля входу в коридор, а інших послав обережно прокотитися через корабель… через АРТа. Тоді відкрив костюм і виліз з нього. Амена запитала: "Це гарна ідея?"

Мені справді зараз не хотілось вгадувати думки підлітка. "У вас є інші пропозиції?"

"Я думаю, ми не можемо залишатися в цих речах вічно", — пробурмотіла вона і теж відкрила костюм.

Я почекав, поки вона вилізла з нього. Вона трохи тряслась, пітніла і кульгала на своїй пораненій нозі. Мені потрібно було отримати доступ до медичного кабінету. Що б тут не відбувалося, було би легше впоратися, якби Амена не постраждала.

Я рушив до коридору, жестом показуючи Амені залишатись позаду мене. Моє сканування все ще не виявило нічого, крім фонових перешкод від систем АРТа. Мої безпілотники бачили порожні коридори, закриті люки. Я направив їх у бік контрольної палуби, зокрема в кімнату для зустрічей екіпажу під мостиком. Тут повинен був бути хтось, бот, людина чи людина-імп. Цього разу я пінгував у систему зв’язку.

Корабель видав автоматичне підтвердження дзвінком. Амена здригнулася від цього звуку. Я тихо сказав їй: "Це я".

"Чому?" Їй вдалося прошепотіти це так, що це звучало дуже вимогливо. Потім вона розчаровано скривилася. “Правильно. Я думаю, вони знають, що ми тут, оскільки вони викрали нас".

Поки мої дрони не виявили жодного члена екіпажу. На зв’язок не було відповіді, і я рушив коридором. Я не був впевнений, що збираюся робити. Може, піднятися на мостик АРТа і вдарити об щит над його ядром управління?

Це був один із коридорів, якими я ходив вгору-вниз, працюючи над своїм кодом, щоб видавати себе за людину, і де АРТ критикував мою роботу. Можливо, це зробило мене менш обережним. Це і той факт, що мої безпілотники щойно пройшли тут кілька секунд тому. Коли я ступив у коридор, у моєму периферійному зорі щось зарухалося.

Ось чому у нас є безпілотники. На жаль, що б це не було, мій дрон-охоронець не зареєстрував чужої присутності. Я не бачив його, поки він не зрушився, а далі було вже пізно.

Я прийняв удар у бік голови і вдарився тілом об перегородку.

Катастрофічне падіння продуктивності.

Вимкнення.

Перезапуск.

Я лежав купою на палубі, зламаний уламок чогось знаходився в щоці. Я знав, що у мене було аварійне відключення. (Я постійно сумую за своїми обладунками, але особливо в такі моменти.)

Мені потрібні органічні частини всередині моєї голови, вони набагато краще поглинають удар, ніж всередині людського черепа. Ви повинні натиснути на SecUnit'а досить сильно, щоб наша надійність і продуктивність впала так швидко і настільки низько, щоб це викликало тимчасове відключення. (Оперативне слово: тимчасове.) Але це насправді не найкраща ідея. Ні, якщо ви хочете, щоб ваші внутрішні органи залишалися у вашому тілі, а не розмазувалися по перегородках викраденого транспорту.

О, це зараз.

Мої безпілотники заснули, і мої системи ще не були в мережі для доступу до них. Мій слух відновився першим, і я вловив звук, що доносився з коридору. Чийсь голос, відповідь Амени, занадто тихі, щоб я міг розібрати слова. Я спробував вхід до мого релейного каналу безпілотників; він підтримував з'єднання і все ще передавав.

Голос Амени був суворим з явно хибною бравадою: "Ви зробили велику помилку. За кілька хвилин прибудуть озброєні кораблі. Вони будуть тут..."

"О, дитино, ми у червоточині. Вас більше ніхто не знайде". Голос (Невідомий1) був легким, хвилеподібним, з відлунням, спричиненим застарілою системою перекладачів перед подачею. — А тепер розкажи про зброю.

Бравада Амени переросла у справжній гнів. "Наш геодезичний корабель не був озброєний. Якби це було так, ви були б розірвані на шматки". (Примітка для людей та людей-імпів: ніхто з підлітків не любить покровительського тону.)

Невідомий голос став голоснішим. — Тобі краще показати ту зброю, про яку нам сказали, або я повиймаю твої ребра по одному і поламаю їх перед твоїм маленьким обличчям.

Я зберіг це для подальшого використання. Невідомий, здавалося, зіткнувся з труднощами при формулюванні цієї загрози, було б ганьбою, якби він ніколи цього не бачив на власні очі.

Інший голос (Невідомий2) сказав: "Я ненавиджу брехню, а всі ці речі брешуть". Голос звучав майже ідентично Невідомому1, за винятком того, що був дещо глибшим за тоном.

Амена сказала: "Я не брешу, я не знаю, про що ви говорите". Трохи злякано. Я думаю, що вона починала розуміти, що спілкується з інтелектом, не відкритим для раціональних аргументів.

Невідомий2 сказав: "Ти брешеш, вони брешуть, всі брешуть. Не думайте, що ми не знаємо про це".

Пригнічена відчаєм, Амена сказала: "Я нічого не можу з цим зробити".

Решта моїх частин перевірялися як функціональні, і надійність моєї роботи зростала. Тимчасове відключення вимило багато стресових токсинів, що виділяються моїми органічними частинами, і я дійсно почувався краще. Сканування показало, що фрагмент у моїй щоці був частиною екрануючого захисту, і читався як прихований матеріал. Мене вдарив безпілотник, можливо, того самого типу, який був у модулі ще до нашої евакуації. Це вразило мене так сильно, що маскування порвалося на частини. Жоден з безпілотників АРТа — принаймні тих, які він мені дозволив побачити — не мав маскувальної обгортки. І, можливо, примусовий перезапуск приніс мені певну користь, тому що я був ідіотом, бо не подумав про це раніше. Якщо були безпілотники, які отримували накази, всередині АРТа мав бути активний канал, бо на жодному з стандартних каналів я не реєстрував ніякої активності. Коли мої ноги та руки повернулися до мене я повільно розслабився і змінив настроювання сканерів, щоб відсканувати весь діапазон на предмет активності.

Моя снарядна зброя лежала на палубі шматками, ніби хтось використав інструмент, щоб розбити її. Моя збережена схема внутрішнього планування АРТа стала в нагоді, коли я малював напрямок до голосу Амени. По цьому криволінійному коридорі, до перехресного коридору, у зону відпочинку екіпажу. Я намагався не шуміти.

До того часу, коли я дістався до першої кривої в коридорі, я знайшов їх корм для управління безпілотниками. Він був зашифрований, як і будь-який військовий канал. Розумно, за винятком того, що їх шифрування було доволі старим, з точки зору бота, якщо не людини. Моє останнє оновлення від мого екс-власника застаріло на 8700+ годин, але воно зламало їх шифрування, як гілочку.

Їх канал був майже порожнім, голосів я не міг розпізнати, лише команди безпілотників. Якщо їх шифрування було старим, коди дронів теж могли бути такими. Я витяг найстарішу версію файлів ключів своїх безпілотників і почав їх перебирати. Мої власні безпілотники все ще перебували в режимі очікування, коли я відновлював свої входи та з'єднання, але на даний момент вони були напівнепотрібними, оскільки приховуючий матеріал заважав їм сканувати ворожі безпілотники.

Двері до вітальні, де я помітив голос Амени, були відкриті, і трохи яскравіше світло падало в напівосвітлений коридор. Я мав намір почекати, поки не відновлю принаймні 90-відсоткову надійність роботи, але я почув, як Амена сказала: "У нас не було ніякої зброї, ви натрапили не на той корабель". Страх у її голосі тепер був більш ніж очевидним, і я раптом опинився в кімнаті.

(Контроль імпульсів; я повинен спробувати написати патч коду для цього.)

Відсік був великим, з м'якими кушетками та сидіннями, розміщеними біля перегородок, кількома низькими столиками, призначеними для складання у палубу, та різними інертними поверхнями, що плавали над ними. Серед мешканців була одна клієнтка: Амена, притулена до далекої стіни, розпатлана і з розплющеними очима, але без видимих нових пошкоджень. Дві потенційні цілі/можливі жертви: обидві підтримували одна одну в дальньому кінці кімнати, за Аменою. У них були видимі синці та шоковані/налякані вирази обличчя. Двоє постраждалих були одягнені в червону і коричневу форму, брудну і порвану, з фірмовими логотипами. Ще одна аномалія, оскільки форма екіпажу АРТа була темно-синього кольору.

Перед Аменою та жертвами стояли дві цілі: можливо люди-імпи; результати сканування були нульовими.

Обидві цілі повернулися до мене. Вони були схожі на високих, худорлявих людей-імпів, з тьмяною сірою шкірою (травма, хвороба? або незвичне забарвлення шкіри було косметичною модифікацією?) і носили облягаючі захисні костюми та часткові шоломи, які залишали відкритими дивовижну (напрочуд дурну) кількість обличчя. Вузькі риси, темні брови виступали на тлі гладкої сірої шкіри. Обидва посміхнулися безбарвними губами.

Один з них сказав (Невідомий 1) іншому: "Ви сказали, що він мертвий". Вони були не зовсім однакові. Ціль 1 була трохи вищою і мала ширші плечі.

"Бідолашний був мертвий", — відповів Невідомий 2 (ціль 2) і засміявся.

Бідолашний. Я думаю, що якийсь капіляр просто лопнув всередині однієї з моїх органічних частин.

Три безпілотники зависли над цілями, моделі, про які у моїх архівах нічого не було. Вони були круглими, величиною завбільшки з мою голову, але отвори для камер або зброї були відсутні, незважаючи на їх розміри. Стелс-матеріал заважав моєму скануванню, але не зображенню в органічній частині мого мозку. Це викликало у мене непросте подвійне бачення, коли моє сканування наполягало на існуванні плаваючих аномалій, які не відображалися у моїй камері, проте у моєму тимчасовому сховищі даних було чітке зображення, яке забезпечувалося моєю органічною нервовою тканиною.

Я знав, що військові дрони не повільні, але ці виглядали надто громіздкими. Мені була потрібна інформація, перш ніж продовжувати. Я сказав: "Що ви зробили з АРТом?"

Це була не та інформація, яка була мені потрібна. Але це була інформація, яку я хотів отримати.

Ціль 1 запитально нахилив голову і оголив гострі зуби. Ще одна можлива косметична модифікація або генетична мутація. Ціль 1 сказала: "Він навіть балакає, бідолаха".

Ціль 2 майже таким же тоном сказала: "Ці ідіоти, здається, не мають контролю над своїм голосом".

Я знав про Амену, яка спостерігала за мною широко розкритими очима, обидві її руки були притиснуті до рота. Постраждалі один і два, які все ще стояли за нею, розгублено дивились на мене.

Я уточнив: "Цей транспорт. Що ви зробили з пілот-ботом?" АРТ — це набагато більше, ніж пілот-бот, але я не сказав ні слова, ким він був.

Ціль 2 зітхнула і склала руки, ніби я поставив дурне запитання. Ціль 1 злобно усміхнулася мені. Він не знав, хто я, що я можу, можливо він навіть не знав, хто такий АРТ, але знав, що я переживаю, і що йому сподобається те, що він скаже далі. "Ми видалили його, звичайно".

Я відчув, як моє обличчя змінилося. Усі м’язи були жорсткими, але не від удару, який я отримав. Я все ще не вмію контролювати свої вирази обличчя, і я поняття не мав, як я виглядаю. За своїми руками Амена прошепотіла: "О, чорт".

"О, він виглядає злим", — сказала ціль 1.

Ціль 2 сказала: "Як нудно. То розсерджений, то переляканий, то мертвий. Нудно, нудно, нудно".

Ціль 1 почала: "Ви всі зараз належите нам. Ось що зараз станеться. Ти скажеш нам…"

Я схопив обличчя цілі 1. Це не найкраща стратегічна атака, але найшвидший спосіб заткнути йому рота. Використовуючи його обличчя як важіль, я засунув його голову у кушетку, поставлену біля перегородки.

Дрон цілі 1 націлився на мою голову. Це було швидко, але цього разу я був готовий. Я відхилився набік, і коли він зупинився і почав  повертатися назад, щоб накинутись мене, я вдарив його кулаком. Кулак застряг і я повернувся у бік люка, щоб стукнути його об люк і скинути залишки з руки.

Ціль 2 нерозуміюче дивився на інші два дрони в цей момент, очевидно дивуючись, чому вони не атакують.

Добре що я був конструктом, тому міг під час драматичого емоційного зриву одночасно виконувати фоновий пошук, щоб знайти відповідні команди для дронів. У мене вже був потрібний набір команд у відповідь, коли ціль 1 назвала мене нудним. (Іронія чудова.) Я надіслав дронам наказ вимкнутися, і вони впали на палубу двома голосними стуками.

Сіре обличчя цілі 2 зобразило здивування, а потім лють. Було навіть якось смішно. І якби я був людиною, я б засміявся. Я вирішив не повертатися до мого початкового наміру і замість цього вибити лайно з деяких ворожих облич. Я сказав цілям: "То злі, то злякані, то мертві. Це правильний порядок?"

Один з потерпілих прошепотів: "О боже, це…"

Ціль 1, хитаючись на дивані, потягнулася за чимось, що явно було зброєю, прикріпленою до пластини костюма на стегні. Я кинувся вперед і взяв його за зап'ястя, перш ніж він зміг схопити зброю. Це виявилося трюком, тому що він ляснув вільною рукою по моєму плечу, і я відчув укол болю від енергетичної зброї.

Ціль 1 усміхнулася мені всім обличчям.

Снаряди болять, але енергетична зброя мене просто дратує. Я розчавив зап'ястя, яке тримав, і скрутив шкіру, потім схопив енергетичну зброю і витягнув її. (Зламана рука. Зброя, незграбний трубчастий пристрій довжиною близько десяти сантиметрів, стукнув до палуби.)

Ціль 1 скрикнула в поєднанні люті та недовіри, що не змусило мене затриматися. Ціль 2, з тим, що я маю сказати, було абсолютно недоречною впевненістю, втрутилася і націлила мені в груди іншу енергетичну зброю.

Я почав рухатися так швидко, що пізніше мені довелося запустити відео повільніше, щоб проаналізувати свою роботу. Я відштовхнув ціль 1, вдариши її ліктем в обличчя. Вирвав енергетичну зброю з руки цілі 2 разом з кількома пальцями, націлив зброю в його груди (у неї не було гострого кінця, але я впорався) і зробив великий отвір. Тоді я використав зброю та великий отвір, щоб підняти ціль 2 і вдарити об верхню перегородку. Тричі. Рідина та шматки черепа полетіли врізнобіч.

Це задовольнило мене. Я думаю, що зроблю це ще раз.

Але я витратив занадто багато часу, і це дало цілі 1 час, щоб піднятися і вислизнути у люк.

Я почав стежити за нею, але потім зареєстрував, що Амена кричала: "SecUnit, дивись!" до мене.

Я подивився. На палубі два дрони, що залишилися нерухомими, тепер заблимали незручно поставленими вогнями; вони оживали. Я надіслав наказ на повторне відключення живлення, але ключ більше не працював. Я тупнув ближчим черевиком по першому, а потім спіймав другого, коли він піднімався. Я розбив його до стільця, випадково зачепивши при цьому поверхню дисплея. Дві жертви схвильовано кричали щось Амені, і мені довелося прослухати звуки, щоб зрозуміти.

Потерпілий 1 схопив Амену за руку і сказав: "Ви повинні піти з нами! Ми можемо втекти, спробувати сховатися!" Будучи близько до неї, я міг просканувати підшкірний маркер її особистості. (Ім'я: Елетра, стать: жінка та ідентифікаційний номер працівника компанії під назвою Баріш Естранза.)

Потерпілий2 (ім’я: Рас, стать: чоловік та інший ідентифікатор співробітника Баріш Естранза.) "Швидко, перш ніж вони надішлють більше безпілотників!" Він кинув на мене погляд, який я бачив багато разів. "З вашим SecUnit'ом у нас буде шанс."

Амена повернулася до мене. "Ми повинні піти з ними".

Я вже надіслав команду перезапуску своїм бездіяльним безпілотникам. Їм було легко відстежити ціль 1, оскільки вона була поранена, витікала рідиною та верещала. (Знаєте, якщо ви не хочете, щоб вас вручну знищували з вашої власної енергетичної зброї, то, можливо, вам не варто починати з вбивства дослідницьких транспортів та ворожнечі з шахрайськими SecUnits.)

Я сказав Амені: "У мене є дещо, що я повинен закінчити".

"У них надто багато безпілотників", — наполягала Елетра. Її погляд перейшов від Амени до мене і знову до неї. Вона не знала, кого переконувати. "Ви повинні піти з нами!"

Амена зробила крок назустріч мені, скривившись, бо навантажила свою пошкоджену ногу. "Вони мають рацію? Чи можете ви сказати, чи безпілотники летять до нас?"

Ціль 1 вже пролізла через люк у зону зустрічі екіпажу під мостиком.

Місце зустрічей екіпажу, де я проводив більшість свого часу з АРТом, де ми дивилися World Hoppers. Мої безпілотники зафіксували у відео іншого ворога, що був там (позначений як ціль 3), що стояв на сходах, що вели до палуби управління. Люк до кімнати зустрічей почав ковзати вниз. Вісім моїх безпілотників досягли люка якраз вчасно, щоб пролетіти під ним безпосередньо перед його закриттям.

Люди не помилилися щодо ворожих дронів, які більше не реагували на мої ключові команди. (Це означало, що десь існувала високомотивована система управління, яка проштовхнула швидке оновлення системи безпеки.) Я все ще мав доступ до каналу безпілотників, а з зашифрованого трафіку хтось казав дронам щось зробити. Що, швидше за все, передбачало пошук нашої позиції, щоб нас убити.

Я сказав: "Підтверджую".

Амена нетерпляче махнула руками. "Тоді ідемо!"

Я спробував обрубати контрольну стрічку дронів. Деяких це збентежило, але інші, здавалося, все ще отримували інструкції. Очевидно у  цієї системи були частини, до яких я не міг отримати доступ. Працювати в ній було все одно, що намагатися керувати снарядною зброєю, коли хтось відстрілив мені половину пальців. Усі дані потрібно було конвертувати в інший шифр, нічого не виходило, і це було боляче. Щоб взяти повний контроль над ними, я повинен був почати з самого початку, з тестування на проникнення.

Розчарований, Рас сказав: "Просто накажи йому!"

Амена огризнулася: "Він не приймає наказів".

Я хотів зробити це зблизька та особисто, але це не було варіантом. Вісім безпілотників, які зараз знаходилися всередині контрольної палуби з цілями 1 і 3, перебували в режимі очікування біля підлоги, на позиціях спостереження. Ціль 1 впала у м'яке крісло, задихаючись, обидві пошкоджені руки марно висіли. Ціль 3 підійшла до неактивної поверхні дисплея та активувала його жестом руки. Було дивно бачити людину чи істоту, яка робить це вручну. Вони не встановили свій нестандартний зашифрований канал для доступу до систем АРТа.

Ціль 3 по загальнокорабельному зв’язку сказала: "Зловмисники, втікачі, розріжте їх, як…"

Перекладач вигукнув останні кілька слів без перекладу, тому, мабуть, я ніколи не знатиму, як би мене розрізали. Я вибрав один безпілотник з восьми для спостереження, а іншим дав вказівки. З захисним костюмом і частковими шоломами мені потрібно було націлитися на відкриті обличчя.

Ціль 3 встигла видати булькання, а ціль 1 — переляканий крик. Мої сім безпілотників слідували один за одним. Восьмий продовжував записувати, надсилаючи мені відео того, як тіла безпорадно смикаються, а потім, нарешті, опадають безладними купами на палубу.

"Але це SecUnit", — запротестував Рас.

Елетра, з виразом дедалі більшого відчаю, слухала повідомлення через гучномовець і його раптове закінчення. "Нам потрібно йти!"

Амена ступила вперед. Вона схопилася за мою куртку і подивилася на мене. "Послухай мене!"

Я подивився на неї зверху вниз і ледь не зірвався, тому що вона отримала майже всю мою увагу зараз, а остання людина/ціль, яка це зробила, все ще стікала по перегородці позаду мене. Вона була занадто захоплена собою або смілива, або якась комбінація того й іншого, і не розуміла, що те, що вона робить, дуже нерозумне. Вона виставила щелепу і сказала: "Ми повинні піти з ними. Зараз".

Я обережно зняв її маленьку руку з своєї куртки і сказав: "Ніколи більше не торкайся мене".

Амена моргнула і стиснула губи, а потім повернулася до Елетри та Раса. "Ходімо."

Елетра ступила до люка. "Сюди…"

Рас сказав: "Чи буде ця річ слухати…"

Я пройшов повз Елетру і вчасно вийшов з люка, щоб впіймати дрона, який чекав там. Я вдарив його до перебірки і струсив залишки з рук. Слідуючи схемі АРТа, я сказав: "Цим шляхом".

Вони пішли за мною.

5

Я відкликав більшість своїх безпілотників, щоб зайняти розвідувальні позиції попереду і прикрити позиції позаду нас. Ми йшли кружним шляхом до Медвідсіку. Приглушені вогні коридору, коли ми проходили ним, яскравішали — автономний рефлекс. Для людини це було все одно що бачити, як труп смикається. АРТа тут не було, жодних слідів його безпілотників не було, але деякі з його функцій нижчого рівня були активними, код працював навіть без контрольної перевірки.

Система безпеки зловмисників, ймовірно, деякого роду пілот-бот, змінила ключ безпеки для ворожих дронів. І вона, мабуть, веде корабель крізь червоточину. Транспорт просто не може цього зробити на автопілоті, принаймні за даними World Hoppers та всіх інших шоу про кораблі, які я дивився. Які АРТ хотів подивитися.

Я позначив зловмисника як targetControlSystem.

Я сподівався, що вона була достатньо розумною, щоб відчувати біль, коли я вбивав її підопічних.

До цього моменту мені довелося багато попрацювати. І аналіз зображень пари тіл (ціль 1 та ціль 3) в кімнаті зустрічей екіпажу АРТа займав надто багато місця для обробки.

У мене були ще кілька розвідувальних безпілотників у коридорах поблизу контрольної зони, і я наказав їм розпочати картографування будь-якого руху та аномальної активності та накладати на мою копію схеми АРТа. Мені доведеться знайти спосіб заздалегідь виявляти ворожих дронів.

Безпілотник (позначений як скаут 2), припаркований на стелі фойє за зоною зустрічі екіпажу, активізував свою діяльність. Все більше цілей сходилися у фойє і намагалися відкрити люк, але, очевидно, ціль 3 використала ручне управління аварійною системою, щоб закрити його зсередини. Нові мішені — назвемо їх чотири, п’ять і шість — пробували щось зробити через стрічку управління, але, здається, усі не знали, як відкрити люк. І що б не відбувалося з їх дивною стрічкою та targetControlSystem, вони, здається, не мали доступу до систем АРТа.

АРТ був мертвий.

Я хотів зупинитися і спертися головою об перегородку, але не було часу.

Позаду мене мої безпілотники побачили, як Елетра підхопила Амену за талію, допомагаючи їй іти. Рас також кульгав, намагаючись стежити за нами і водночас за мною. Усі троє або тремтіли, або пітніли, мабуть, від шоку.

Правильно. Люди. Люди з потребами. Неповнолітня людина Менси та двоє нових людей, які, очевидно, постраждали.

Murderbot, тобі потрібно зібратися.

"Чи знаєте ви, скільки цілей на борту?" — запитав я.

"Цілей?" — перепитав Рас.

"Це означає живих людей", — сказала Амена, стискаючи зуби, навантажуючи свою пошкоджену ногу.

"Я бачила п'ять, але не знаю, чи це всі", — сказала Елетра.

— Щонайменше п’ять, — погодився Рас. "У них було багато ботів та безпілотників, якихось чудернацьких. Ми повинні спробувати потрапити до інженерного модуля. Скажіть своєму SecUnit…"

— Я не казала, що він мене слухає, — розгублено сказала Амена.

Я вже визначив шість загальних цілей(рахуючи безладно мертвих), три ще були активні, тому людська інформація була неточною. (Не дивно.) Я розташував розвідників-безпілотників перед нами у формі хмарки і послав їх уперед з налаштованими функціями сканування до кінця коридору.

Скаут 2 показав мені, що цілі 4, 5 та 6 перестали безрезультатно тикати по клавішах. Вони поспішно коригували свої захисні костюми, розсувні пластини переналаштовували шоломи на всю голову. Це була проблема. Сім безпілотників, щоб вбити дві цілі, були надмірним числом (одна ціль уже була поранена. Скажімо, сім, щоб убити півтори цілі.), Особливо коли мій запас дронів був обмежений. Я не мав реальної інформації про те, наскільки їх костюми і шоломи відбивали безпілотники, і спроба дізнатися могла означати втрату ще одного загону.

Мені потрібні були безпілотники як системи раннього попередження про ворожих дронів, які з targetControlSystem були набагато більшою загрозою, ніж хлипкі цілі. Плюс три моїх безпілотники, що розвідували в головному відділі біля контрольної зони АРТа, зникли за останні дев’яносто сім секунд, що означало, що вони зіткнулися з замаскованими ворожими дронами. По решті корабля я теж втрачав очі, і це насправді не було хорошою ситуацією. В принципі, це було погано. Навіть мій модуль оцінки ризику так вважав, хоч я знав, чого варта його думка.

Ми підійшли до люка у потрібну секцію, і тоді я відійшов убік, щоб пропустити людей та натиснув на ручне блокування. Люк закрився, і я потягнув панель, а потім використав енергетичну зброю у правій руці, щоб розплавити пару ключових компонентів.

Позаду мене відбувалося таке:

"Навіщо він це робить?" — запитав Рас у Амени.

Вона тупо подивилася на нього, а потім запитала: "SecUnit, навіщо ти це робиш?"

Перевірка схеми АРТа дозволила мені вибрати ще пару точок доступу. Я міг закрити жилу частину — що містила кімнати, медвідсік, камбуз, аудиторії та зали для екіпажу — від решти корабля, запечатавши ще два люки. Це був не найкращий вибір, але спроба перейти до інженерного чи лабораторного модуля наразі була ризикованою, а люди потребуватимуть запасів їжі. Я зробив ставку на те, що ворожі дрони не можуть відкривати люки. Цілі могли б, але я матиму попередження і час, щоб потрапити до люків першим. (Хоча цілі могли потрапити до нас через зовнішній люк, але вони повинні будуть надіти костюми EVAC і вибратися назовні, поки ми були в червоточині, а з того, що я бачив у розважальних засобах ЗМІ, це було поганою ідеєю.) "Я намагаюся створити безпечну зону".

Амена повернулася до Раса і повторила: "Він намагається створити безпечну зону".

Коли він перевів погляд від неї до мене і знову назад, я вже пройшов повз них і пішов далі по коридору. Тоді три безпілотники у моєму розвідувальному формуванні моргнули, зникнувши з існування на перехресті коридору попереду. Я стрибнув вперед, викотився на перехрестя і вистрелив у два ворожих дрони, які там чекали, з моєї енергетичної зброї. Один упав на палубу, другий закрутився у повітрі. Я став на ноги і добив його об перегородку.

Мій скаут 2 у фойє контрольної зони записав, що цілі знову б’ють по герметичному люку. Вони думали, що ми — чи хтось — всередині? Вони не користувалися перекладачами, розмовляючи один з одним, і я не міг зрозуміти, про що вони говорять.

Я наказав своїй хмарі безпілотників продовжувати політ коридором у напрямку до медвідсіку, щоб переконатися, що шлях вільний. Я сказав людям: "Поспішайте". Ніхто з них більше не сперечався, і всі швидко пішли за мною.

Вниз двома коридорами, потім поворот, і ми були на місці. MedSystem була тихою та вимкненою, хірургічна система складена на стелі, жодних слідів медичних безпілотників. Було дивно (не погано, просто дивно) побачити це місце знову. Тут АРТ вніс зміни до моєї конфігурації, щоб допомогти мені замаскуватися під людину, і врятував мого клієнта Тапан.

Угу, емоції.

Я оглянув простір, включаючии туалет та душову кабіну, морг та інші огороджені зони, щоб переконатися, що там не ховаються дрони, цілі чи будь-яка інша форма ворога, поки що нам невідома. Люди стояли посеред кімнати і з тривогою дивилися на мене.

Закінчивши зачистку, я сказав їм: "Залишайтесь тут". Я залишив один безпілотник, щоб тримати зв'язок з Аменою, і пішов, закривши за собою люк.

Я послав свою хмару безпілотників уперед і побіг за нею, прямуючи до люка на протилежному кінці модуля. Якби цілі зрозуміли, що я роблю, це був найближчий люк до фойє контрольної зони, де вони все ще перебували.

Коли я дістався до люка, який мені потрібно було закрити, я ризикнув оглянути короткий прохід від модуля до наступної секції. Моя органічна нервова тканина виявила рух, і я натиснув на люк, щоб закрити його. Я запечатав ручне управління, залишив безпілотника вартувати і подався до останнього люка.

Всередині медичного кабінету люди все ще стояли купкою. Елетра прошепотіла: "Ви можете сказати, що він робить?"

Амена сказала: "Він герметизує люки, як казав".

Рас виглядав розчарованим і нетерплячим, але не сперечався.

Третій люк вів до сполучної секції, яка була вторинним шляхом до інженерного модуля. Цей люк був уже закритий і загерметизований, але я все одно перевів його на ручне управління. Я втратив усіх безпілотників, крім чотирьох, на решті корабля: Перший (скаут 1) все ще був заблокований у кімнаті для зборів з двома загиблими цілями. Другий розвідник був на стелі фойє і спостерігав за цілями, зібраними біля герметичного люка, а третій і четвертий сховалися під опорні реберні конструкції в прилеглих коридорах.

Я повернувся до Медвідсіку, дозволивши моїй вцілілій хмарі трохи більше поширитися. Органічні частини мене настільки боліли, що мені потрібно було налаштувати датчики болю.

У медичному коридорі я розділив своїх безпілотників на два загони і розмістив їх на протилежних кінцях у коридорі. Мені потрібно було очистити цю секцію і переконатися, що я нічим не ризикую, завівши усіх сюди, але були речі, про які мені було потрібно/хотілося дізнатися першим.

Коли я зайшов всередину, Рас сказав: "Що відбувається?" Він глянув на Амену, все ще не знаючи, з ким поговорити. "Ми тут в безпеці?"

Я знав звичайний склад екіпажу АРТа; звичайно основний екіпаж складався щонайменше з восьми членів, з ротаційним складом інструкторів та студентів. З моєї короткої перевірки я знав, що немає жодних ознак того, що хтось нещодавно проходив медичну допомогу і жодних мертвих людей у холодильнику не було. Що було добре, за винятком того, що тіла можна було викинути. Я знав, як АРТ поставився би до цього.

"Де екіпаж цього корабля?"

Знову Рас поглянув на Амену. Амена нахмурила брови і сказала мені: "Я думала, що вони екіпаж".

— Ні, — відповіла Елетра. Вона теж здалася розгубленою. "Наш корабель був транспортом Баріш-Естранзи".

Амена звернулася до Раса і Елетри. — То де ж екіпаж цього корабля?

Рас роздратовано похитав головою. — Слухай, я бачу, що ти молода. Я припускаю, що цьому SecUnit'у було наказано захищати вас, але…"

Амена насмішливо ікнула. "Це навіть мені не подобається"

І правда, я втомився від усієї концепції аналізу поведінки людей на даний момент, але це було несправедливо, тому що я з самого початку їй не подобався.

"Якщо ви попросите його приймати поради від нас, — знову спробував Рас, — усе стане набагато легше".

Елетра кивнула. "Так буде краще. Схоже, ви не знаєте, як ним керувати…"

Амена розчаровано махнула руками. "Зрозумійте, це не…"

Я зрозумів, що маю встановити деякі операційні параметри.

Я перетнув кімнату, схопив Раса за передню частину його куртки і поклав його на медичну платформу. А потім сказав: "Дай відповідь на моє запитання".

Позаду мене Елетра здригнулася і відступила. Амена сказала: "SecUnit! Моя мати буде сердитися, якщо ти його покалічиш!"

О, ми збиралися спробувати нову тактику. Я сказав: "Ти очевидно не знаєш, як твоя мати насправді ставиться до корпорацій".

Елетра несамовито закричала: "Ми не знаємо, де екіпаж! Рас, просто скажи, що ми цього не знаємо".

Рас вигукнув: "Ми не знаємо!"

Я сказав: "Це правда чи це історія, якою ви збираєтесь мене надурити?"

— Це правда, — сказав Рас. "Ми не знаємо, що з ними сталося"

"Ми справді цього не знаємо", — додала Елетра, досить терміново, щоб бути переконливішою. "Ми не бачили нікого іншого з тих пір, як нас привезли на борт. Лише цих… людей".

Я відпустив Раса, і він відійшов від мене до Елетри в дальній кут кімнати. Вираз його обличчя був наляканий і недовірливий.

— Перестань бути таким підлим, — прошипіла до мене Амена.

Я знизив голос, який прозвучав абсолютно нормально і зовсім не так, ніби я був засмучений. "Я намагаюся зберегти тебе в живих".

"Я ціную це, але… — Вона примружила погляд. — Ти виглядаєш дуже погано. Ти впевнений, що з тобою все добре? Цей безпілотник дуже сильно тебе вдарив".

Так, я зараз нічого не міг з цим зробити. Я сказав: "Вам потрібно подбати про свою ногу. Але не активуйте систему MedSystem. Нею керував… — Майже на десять секунд я застиг на місці. — пілот-бот. Він був скомпрометований ще до того, як був… знищений, інакше повбивав би зловмисників. Щось все ще керує кораблем і веде нас через червоточину, і що б це не було, воно могло мати контроль над MedSystem".

Амена стурбовано кинула погляд на мовчазну медичну платформу. Те саме зробили Рас і Елетра. Амена сказала: "Я не знала, що пілот-боти можуть вбивати людей".

"Вони майже такі ж небезпечні, як люди". Я знаю, що з усіх аргументів, які я міг би спробувати розпочати зараз, цей входив у п’ятірку найбільш тупо безглуздих.

Амена збентежено подивилася на мене, але сказала: "Добре, ніякої MedSystem. Тут десь мають бути деякі запасні медкомплекти".

"Вони в тій шафці. Мені потрібно закінчити очищення секції. — Я організував між нами приватний канал через естафету безпілотників і додав — я залишу вам кілька безпілотників." Я вирізав з своєї хмари вісім штук і наказав їм залишитися з нею.

Її очі розширилися, і вона завагалася. Три секунди я не розумів чому. Вона не боялася, коли я схопив Раса; тоді її вираз обличчя був скоріше роздратований. Тоді я зрозумів, що вона не хоче розлучатися. Вона різко вдихнула і сказала: "Добре. — Через естафету вона додала, — Добре, безпілотники. Це те, чого я завжди хотіла."

Я міг би сказати "Не кажи, що я тобі ніколи нічого не давав", і ми могли б мати заспокійливі саркастичні стьобки, як в одному з моїх шоу. Але я знаходився всередині трупа АРТа і зараз мене нічого б не заспокоїло. Я тільки сказав, що буду залишатися на зв'язку.

Я вийшов, попрямувавши по коридору. Скаут 2 у фойє контрольної зони все ще спостерігав за розгубленою/схвильованою розмовою між цілями. Зачекайте, у їхніх шоломах з'явилося щось інше. Я повернув відео і побачив: колір змінився з тьмяного синьо-сірого на той самий візерунчастий невидимий матеріал, що й у ворожих дронів. Цілі помітили, коли це сталося, вказуючи один на одного та коментуючи зміни, але, схоже, вони не вважали це чимось дивним чи незвичайним.

Чергове оновлення системи безпеки від targetControlSystem. Це все, чого я, блядь, потребував. Прицілювання моїх безпілотників буде повністю хаотичне. На щастя, оновлення не було — або, швидше за все, його не існувало — на костюми цілей. Але удари моїх безпілотників-убивць по костюмах могли бути неефективними.

Мені стало цікаво, чому цілі стукали по люку. Якщо ціль 1 чи  ціль 3 могли повернутися з мертвих, скаут 1 не зафіксував жодних ознак цього.

Ага. Залежно від того, як targetControlSystem збирала дані з своїх дронів, як вони записували та передавали відео, три цілі, що залишилися, насправді могли мати дуже мало уявлення про те, що сталося з цілями 1, 2 та 3. Вони знали, що нас з Аменою привезли на борт, звичайно. Але здавалося, вони зосереджені на закритій контрольній зоні. Вони не пішли до вітальні, де ще лежало тіло цілі 2. Можливо, незважаючи на оновлення targetDrones та targetControlSystem, у них не було доступу до даних спостереження? TargetControlSystem, очевидно, знала, що фізичні впливи вбили три цілі, інакше вона не ініціювала би посилення захисту... Чи вона не бажала передавати всю інформацію цілям?

Це була дивна ідея, я знаю. І якщо це припущення вірне, воно стає ще одним доказом для теорії, що цілі не мали доступу майже ні до чого серед бортових систем АРТа, навіть якщо targetControlSystem керувала кораблем, і, ймовірно, зброєю. Хоча АРТ нікому не давав доступу до своїх камер безпеки, які можна було хакнути на звичайних транспортах.

АРТ.

Я набрав простий код для тестування на проникнення і почав запускати його у фоновому режимі на всіх каналах, де я думав, що може бути активність targetDrone.

Я збирався проникнути в targetControlSystem і зробити з нею жахливі речі.

І якщо цілі були так збентежені з приводу того, що сталося і де ми були, я міг би цим скористатися. Я розпочав також процес вилучення записаного аудіо з архіву. (Якби на даний момент у мене був план, якого я не мав, це означало б багато затримок. Ми були в червоточині, і яким би не був наш пункт призначення, подорож займе принаймні кілька денних циклів, або більше, можливо, набагато більше, щоб потрапити кудись. До того часу мені потрібно захопити контроль над кораблем АРТа.)

У медичному кабінеті мої безпілотники спостерігали за тим, як Елетра діставала з шафки аварійний комплект швидкої допомоги. Амена важко сіла на лавку, коли Елетра відкрила комплект.

Рас обережно поглядав на мої безпілотники, які перебували у циркулюючій формації у верхній частині відсіку. Він сказав: "Цей… ваш SecUnit дійсно захистить нас?"

— Звичайно, — сказала Амена, відволікаючись, коли Елетра обробляла їй ранку.

Елетра відкрила контейнер з таблетками зі стогоном полегшення. "Моя спина вбиває мене. Вони дозволили нам отримати раціон із комплекту екстрених запасів, але ніяких ліків, нічого іншого".

Рас наполягав: "Ви сказали, що він належить вашій родині?"

"Ні, я цього не казала" — Амена  очищала шкіру навколо травмованої ноги. І засичала, коли зачепила рану, незважаючи на наркотики від шоку та болю, введені прямо крізь потерті штани.

Я сказав їй: "Скажи їм, що я уклав контракт з Preservation Survey."

"Він тут за контрактом з Preservation Survey. — Амена знову скривилася. — Це правда, чому ви дивитесь на мене так, ніби я збрехала?"

Тому що "за контрактом" означало для них щось зовсім інше. У Preservation Alliance це означало, що я погодився працювати на групу оцінювання протягом конкретно обмеженого періоду часу в обмін на компенсацію. У корпорації Rim це означало б, що група оцінювання взяла мене в оренду у власника, так само, як ви орендували своє житло або свій транспортний засіб, за винятком того, що люди зазвичай відчували теплі почуття до свого середовища проживання та позашляховиків.

Рас, здавалося, був розгублений відповіддю Амени, але він просто сказав: "Нам потрібно щось, що знищить ці безпілотники". Він почав шукати серед аварійних комплектів і витяг контейнер із засобом пожежогасіння. "Це може спрацювати"

Елетра сповзла вниз, щоб сісти на підлогу. Вона запропонувала Амені кілька таблеток. "Здається, я вперше чую про Preservation Survey. Це дочірня компанія іншої корпорації чи..?"

Поки Амена пояснювала Елетрі концепцію некорпоративного державного устрою (і скільки компаній насправді проводили оцінювання, як і окремі станції, міста, тощо, і що в Альянсі люди не ходили в настегневих пов'язках, з криками нападаючи один на одного), я дійшов до житлової секції і розпочав швидкий обшук. Деякі каюти явно давно не використовувалися, переважно з кількома спальними місцями, які були призначені для студентів. Ліжка все ще були притиснуті до стін, і особистого майна не було видно, як і востаннє, коли я був тут. В інших каютах нещодавно жили: розкладені ліжка та меблі, постільна білизна у безладі, були одяг та особисті речі та предмети гігієни. Ніби екіпаж щойно був тут, і вийшов якраз перед тим, як я заглянув. Це було моторошно, ніякого руху, окрім як від повітряної системи, що змушувала тріпотіти тканинні китиці настінних прикрас.

Досі не було слідів жодних тіл. Я надіслав Амені: "Не кажи їм, що ти дочка доктора Менси".

"Я не дурна", вистрілила вона у відповідь. Вони вже минули пояснення того, що таке Preservation, і нарешті обмінялися фактичною інформацією, включаючи свої імена та те, що, до біса, відбувається. Амена сказала: "Цей корабель напав на нас одразу після того, як ми вийшли з червоточини. Як ви потрапили на борт?"

"Він так само напав на нас. Ми перебували на транспорті забезпечення, підтримуючи головний експедиційний корабель, Дослідник, коли це судно почало обстрілювати нас. Ми втекли в човнику, але нас затягнули на борт. Принаймні так я думаю. Елетра відсунула волосся назад і виглядала виснаженою. "Вони зробили щось, що вивело нас з свідомості. Один момент ми були у човнику, а в наступний вже лежали на палубі в цьому кораблі, і сірі люди сміялися з нас. Я не знаю, що сталося з іншими".

Мені стало цікаво, чи човник ще на борту. І де човники АРТа. Без доступу до систем АРТа я не міг цього сказати, не здійснивши фізичного пошуку, але зараз мені вистачало іншої роботи. Говорячи про це, я викликав скаута 1, який все ще був у пастці в кімнаті для зборів/зоні управління, і наказав йому зробити систематичне сканування всіх активних дисплеїв, які він міг знайти.

"Ми не знаємо, чому вони нас забрали", — сказав Рас. "Вони замкнули нас у каюті і просто тримали там. Ми не знаємо, чого вони хочуть, вони нам не сказали".

"Дослідник був набагато швидшим, — сказала Елетра. — Можливо, він утік".

— Я думаю, що наш корабель теж утік, — повільно сказала Амена. — SecUnit намагався дотягнути нас до нього, але вони схопили нас і потягли до свого шлюзу".

У АРТа було занадто багато місць, де я ще не шукав, і де могли лежати тіла екіпажу.

Можливо, я передивився занадто багато ЗМІ, тому що в пустих коридорах, проходячи повз порожні, але нещодавно заселені кімнати, у мене було враження, ніби я потрапив у сімейний табір у будинку Менси. Але порожній, без людей, лише їхнє майно залишилося на місці, жодного сліду у стрічці, ніяких камер, жодного способу їх знайти.

Зараз не був час бути ідіотом.

"Чи є тут їжа чи вода?" — сказала Елетра. Вона поклала голову у руки. "У мене страшенно болить голова"

Рас піднявся на ноги, скривившись. "Тут є вбиральня з краном і водою."

У наступному наборі кімнат я почав виявляти аномалії. Я був абсолютно впевнений, що одна каюта використовувалась для замикання Раса та Елетри. М'ята куртка, що відповідала їхній формі, лежала на двоярусі. У салоні не було прибудованого туалету, але і не пахло так погано, як я очікував. (Люди, які перебувають у пастці протягом кількох циклів без доступу до води або санітарно-технічних пристосувань, зазвичай грубо ставляться до приміщень.) Цілі, мабуть, все-таки періодично випускали їх.

Мій процес вибору аудіо (серії розмов між двома моїми улюбленими повторюваними персонажами у Святині Місяця) завершився. Я вилучив музику та ефекти, зменшив гучність і вирізав розділи на годину і двадцять дві хвилини, а потім передав їх скауту 1 в закритій контрольній зоні. Почалося відтворення аудіо. Я побудував запит для пошуку розмов, де два персонажі шепотіли або розмовляли тихими голосами. Ефект буде ще кращим, якщо скаут 1 блукатиме по контрольній зоні, скануючи дані з поверхонь дисплея.

Я продовжував обшукувати квартири. Я подумав, що цілі також мали користуватися цими каютами (вони точно не вразили мене як істоти, що поважали особистий простір інших істот), але дивний запах був першою ознакою того, що я мав рацію. Житлові приміщення людини мають властивість пахнути брудними шкарпетками, навіть коли вони чисті. Але цей запах був дивно… сільськогосподарським, як середовище росту, що використовується у секціях виробництва харчових продуктів.

З відео другого розвідника у фойє контрольної зони, усі цілі тепер притискали шоломи до люка, намагаючись почути розмову всередині.

Незважаючи ні на що, це було трохи смішно.

— То ви теж проводили оцінювання? — спитала Амена. Я міг би сказати, що вона намагалася звучати невимушено, але це могло бути менш очевидно для інших людей.

"Ні. Це було трохи інше", — сказав Рас. Він наповнив кілька ємностей з водою та приніс їх для жінок. "Це було відновлення".

"Спроба відновлення", — сказала Елетра. Вона жадібно відпила з контейнера і витерла рот. "Наша група була призначена працювати з втраченими населеними пунктами". Вона вагалася. "Я не… Це особиста інформація…"

"Я молодший стажер на оцінюванні, і я навіть не з корпорації Rim", — зазначила Амена. "Я нікому не збираюся це говорити."

Рас, схоже, неохоче почав пояснювати, як і Елетра. "Ми мали завдання відновити життєздатну планету. В одній з систем, яка була нанесена на карту ще до утворення Корпорації. Ви про такі чули?"

"Звичайно." Амена збентежено нахмурила брови. Я теж не зрозумів. У моїх навчальних модулях є прогалини, через які можна провести бойовий корабель, але з розважальних програм ЗМІ я знав, що були дослідницькі оцінювання ще до утворення корпорації Rim. (Корпорації насправді не винайшли космос і планети, незважаючи на патенти, які компанія намагалася зареєструвати.)

Елетра зрушилася, скривилася, а потім перевела подих. "Розташування багатьох систем було втрачене ще до того, як була розроблена технологія стабілізації червоточин, але дослідники іноді знаходять їх у реконструйованих масивах даних. Якщо корпорація може знайти місцезнаходження планети, вона може подати заявку на право власності, і там можуть створити вільну колонію".

"Сорок чи п'ятдесят років тому було багато таких спекуляцій", — продовжив Рас. "Звичайно, багато корпорацій пошилися в дурні і збанкрутували через це, а колонії були загублені".

"Загублені?" З виразу на лиці Амени можна було сказати, що вона дещо зрозуміла і що їй це не сподобалося. "Ви маєте на увазі загублені колонії, поселення, де перші колоністи були залишені напризволяще?".

Я теж тепер зрозумів. Це було в історичних драмах і навіть в документальних фільмах. Сюжет включав вцілілі колонії, які були посіяні, а потім почали виходити з ладу через припинення поставок. У випадку з Preservation рятувальний корабель прибув вчасно і зумів перевезти колоністів на більш життєздатну планету.

(Історія була популярна в ЗМІ. Завжди можна було знайти відео драматичної промови капітана Консуели Макеби про те, що жодна жива істота не залишиться помирати. У Менси постійно крутиться фрагмент з однієї з найпопулярніших серій на поверхні дисплея на її стіні.)

(Якби в колонії був SecUnit, то, ймовірно, існувала вагома причина, чому йому довелося залишитися на вмираючій планеті.)

(Я насправді не вірю в це.)

(Іноді я в це вірю.)

"Повернення втрачених колоній зараз великий бізнес", — сказав Рас. Він налив собі води і відставив контейнер убік. "Тераформувальне обладнання, як правило, все ще працює, а також є місця для проживання та інші зручності".

Вираз обличчя Амени був плоским і кам'янистим. Вона вдавала, що їй треба возитися з раною, тому їй не довелося на них дивитися. "То ви знайшли загублену колонію?"

"На нас напали по дорозі", — сказала Елетра, коли Рас втягував повітря, щоб відповісти.

Я знайшов більшу каюту, яка виглядала так, ніби її навмисне зруйнували. Одяг лежав потоптаний на підлозі, частиною це була синя форма екіпажу АРТ. Предмети гігієни були відкриті, викинуті або розмазані навколо маленького туалету. Кілька справжніх творів статичного мистецтва та голографічний відбиток людей, які грають на музичних інструментах, були кинуті на підлогу та зламані. Хтось намагався зламати поверхню дисплея, але йому це не вдалося, і дисплей лежав збоку, все ще демонструючи статичне зображення двох немолодих чоловіків, можливо, віку Менси чи старших, але це було настільки, наскільки я міг здогадатися. (Я не вмію оцінювати людський вік.)

Один мав темну шкіру і був без волосся на передній половині голови, а другий був з світлішим, коротким білим волоссям. Вони обоє посміхалися у камеру, а за ними на стіні була прикріплена версія логотипу АРТа. Я міг подивитися на них у своєму архіві комплектування команди АРТа, але не хотів.

Я відчув, як щось наростає в моїх грудях. Я витягнув записи моїх розмов з АРТом, де він говорив "моя команда". Було досить погано, що АРТ був мертвим, і несправедливо, що люди, яких він любив, теж були мертві.

Я хотів знайти цю купу сірих негідників, що пахнуть водоростями, і вибити лайно з кожного.

Від раптового падіння надійності роботи на 50 відсотків у мене похитнулися коліна, і я сперся на стіну. Протягом дванадцяти секунд здавалося гарною ідеєю сповзти на підлогу і просто залишитися там.

Але я повинен повернутися до Амени.

Крім того, після того, що цілі зробили тут, каюта стала досить огидною.

У медичному розмова звернула на мене. (О Боже.) Елетра казала: "Ви дійсно повинні бути обережні. Схоже, що SecUnit був змінений, щоб виглядати менш схожим на бота, але це не змінює його програмування".

— Хм, — сказала Амена, не дивлячись на неї, все ще мацаючи ранку на нозі.

Рас додав: "Я знаю, ти думаєш, що він намагається тебе захистити…"

"Він не намагається — Тон Амени став різким. — Він захищає мене."

"Але кажуть, що вони ненадійні", — наполягав Рас. "Через нервову тканину людини".

Ну, тут він не помилявся.

Рас додав: "Вони розбійні і нападають на контрагентів та допоміжний персонал."

Амена прикусила губу і примружила очі таким чином, ніби придушувала емоції, але я не міг сказати, які саме. — "Цікаво, чому", — сказала вона рівним голосом.

Далі я оглянув кухню та склад, а потім зупинився біля шафи з запасами та схопив упакований екстрений раціон. Тут вони мали надзвичайно багатий запас їжі для дослідження планет, а не того, що можна було очікувати на кораблі, чиї робочі місця складали картографування, навчання та вантаж.

Коли я повертав коридором, я натиснув стрічку Амени, щоб сказати їй, що повертаюсь, і почав переглядати свій архів, порівнюючи обстановку, яка була на борту АРТа, з тією, що я бачив зараз. Чи знав я насправді, що робили АРТ та його команда? Я ніколи не наважувався запитати; дослідження глибокого космосу звучало нудно. Майже так само нудно, як охорона гірничого обладнання.

У салоні Елетра казала: "Вам дуже пощастило, що він не вразив вас, поки ви перебували на цьому кораблі. Ви, мабуть, були зачинені тут із ним цілими днями".

Чекайте, що? Чудово, ці люди мали проблеми зі сприйняттям реальності? Навіть більші, ніж звичайні проблеми сприйняття людиною реальності? Тільки цього мені не вистачало. Амені якраз довелося з цим боротися, тому що я був зайнятий.

Амена була збентежена. "Ні, ні, ми тільки що з'явилися тут. Недавно. Нас спіймали і сірі люди затягли мене в цю кімнату".

Рас потер обличчя, явно приховуючи свої емоції, або просто йому справді стало погано. Елетра виглядала жалісливою. "Я думаю, що ти заплуталася."

Обличчя Амени знову скривилося, але вона похитала головою. "Слухайте, SecUnit повертається, тому вам потрібно перестати говорити про це. Я знаю, що ви вірите у це, але ви помиляєтесь, і я не хочу цього чути. І я думаю, можливо, ви розгубилися, тому що…"

Можливо, вивчати космос самому і навчати молодих людей вивчати космос — це далеко не все, чому потрібно навчати. Можливо, АРТ сказав би, що я дурень.

Правильно, тому що я отримав дані з безпілотників у медвідсіку, але не звернув на них уваги. Я шукав зображення обстановки, щоб порівняти та знайти аномалії, відсутні предмети та інші підказки. Тож я отримав попередження через 1,4 секунди, коли пройшов через люк, і Рас розрядив у мене зброю.

Як на людину його ціль була великих розмірів.

6

На щастя, це була енергетична зброя, а не снарядна, яка відривала голову SecUnit'ам.

Однак було страшенно боляче. Я здригнувся і вдарився у бік люка (ой) і відхилився, щоб уникнути другого пострілу. За винятком того, що його не було, тому що Рас боровся, замість націлювання. Амена стрибнула йому на спину і намагалася задушити. (Це було хороше зусилля, але у неї не було м'язів щоб по-справжньому затиснути передпліччя.)

Елетра стояла неподалік, махала руками і кричала: "Зупинись! Що ти робиш? Стій!" що, чесно кажучи, було найрозумнішим, що я чув за кілька годин від людей. Це також підказало мені, що атака була незапланованою, і саме це завадило мені запустити дрон в обличчя Раса. (Крім того, у мене закінчувалися безпілотники.)

Якщо я звучу спокійно, насправді я не був спокійний. Я думав, що контролюю ситуацію (нічого собі контроль, правда? Не смійтеся), а потім усе швидко змінилося.

Я відштовхнувся від люка і підійшов, щоб забрати зброю, яку Рас відкинув. Вона була схожою на енергетичну трубку, яку ціль 2 використала на мені. Напевне Рас підхопив її, поки я відволікся на емоційний зрив. (Так, це була величезна помилка.) Постріл спричинив біль у моїй органічній тканині, але не порушив жодних інших процесів, тому я знав, що  трубка не буде корисною проти ворожих дронів. Але принаймні вона повинна спрацювати на цілях. Я поклав трубку в кишеню куртки. Тоді я вдарив Раса по задній частині ноги у районі колінної чашечки і спіймав Амену за талію. Рас вдарився об підлогу, і я поставив її на ноги.

Амена була така ж розлючена, як і я. "Що з тобою?" — крикнула вона на Раса. Вона злісно глянула на Елетру, яка зробила безпорадний, збентежений жест. Якби Рас збирався накинутися на мене, він міг би перед тим попередити Елетру, щоб вона не стояла поблизу і не думала, що, до біса, відбувається.

Рас піднявся на ноги і сказав: "Не можна довіряти нікому з них! Це може бути будь-хто — вони ними керують… — Хитнувшись, він відійшов від нас. Його очі були розфокусовані. "Ви не… ніхто з них…"

Розлючений вираз Амени став розгубленим. "Ніхто з кого?"

Це було гарне питання. Я бачив, як люди робили нераціональні речі (багато ірраціональних), і стикалися з ситуаціями, які змушували їх діяти так, що в кращому випадку було контрпродуктивним. (Це був не перший випадок, коли мені в голову вистрелила людина, яку я намагався захистити, скажімо так.) Але це було дивно, навіть зважаючи на той факт, що я раніше фізично залякував Раса.

Елетра скривилася і притисла руку до голови. "Рас, це не має сенсу, тому що…" Потім її очі закотилися і вона впала.

Амена підхопила її, а потім зігнулася сама, коли Рас склався і вдарився об підлогу. Тоді у Елетри почалися судоми. Амена опустилася колінами на палубу, намагаючись підтримати голову Елетри. Рас лежав, звалившись набік, зовсім млявий.

Амена виглядала шалено. Я теж був трохи шалений. "Вони прийняли деякі ліки з набору швидкої допомоги", — сказала вона. Тоді кивнула головою до відкритого контейнера та набору таблеток біля нього. "Вони повинні бути ковтнути анальгетики — чи могли вони отруїтися?"

Це була непогана здогадка, але якби справа була у ліках, я думав, що реакція включала би появу рідин на тілі і була б набагато огиднішою. Амена не постраждала, тому це не було щось, що поширювалося контактом або передавалося повітряною системою або контейнером з водою. Судоми Елетри були більше схожі на те, що в її нервовій системі відмовляло джерело живлення. Рас виглядав… Рас виглядав мертвим.

Я підійшов до комплекту швидкої допомоги, який все ще лежав на лавці. Він мав деякі додаткові автономні засоби для діагностики, щоб правильно реагувати на людські лиха. Я взяв маленький медичний сканер, який був у бічному відділенні, і направив його на Раса. Комплект надіслав свій звіт у мою стрічку у вигляді зображення внутрішніх частин тіла Раса. Щось стороннє знаходилося у верхню частині його спини, зруйнувавши важливі частини для перекачування крові та дихання.

Дивно, що це виглядало як відчуття того, що це покарання за допомогою командного модуля…

У мене з'явилася деяка думка.

Я перевірив скаута 2 у фойє контрольної зони. Цілі перестали слухати закритий люк і зібралися навколо цілі 4, яка тримала дивний громіздкий пристрій. Він мав діаметр близько дванадцяти сантиметрів і кілька міліметра товщини і був сполучений з плоским старомодним твердотільним екраном. (Я бачив їх в історичних драмах.) Усі цілі, здавалося, були щасливо схвильовані тим, що вони бачили.

Якщо це робило цілі щасливими, це не могло бути добре.

Моє власне сканування тепер виявило крихітні джерела живлення — як у Елетри, так і в Раса. Раніше їх не було, тому щось їх активувало, швидше за все, сигнал від пристрою з дисплеєм у цілі 4. Не було часу на витонченість; Я заклинив увесь асортимент наявних частот.

Елетра опустилася, млява і без свідомості. Якби останньою була функція руйнування мозку, я нічого не зміг би з цим вдіяти.

Тепер скаут 2 показував, що ціль 4 сердито тикає в екран, а інші спостерігають з явним розчаруванням. Ха-ха.

Амена, яка підняла крик: "Ти перестанеш просто стояти і щось робитимеш…" різко зупинилася. Цілі зайнялися здивованою балаканиною. Вона додала: "Ви щось зробили?"

"Так." Я присів і підняв Елетру з колін Амени. "Це викликане імплантами".

Я відніс Елетру до найближчої каталки і обережно посадив її. Амена піднялася і підійшла до Раса. Вона потягнулася до його руки, і я сказав: "Він мертвий".

Вона відсмикнула руку назад, але потім помацала пульс на його шиї. "Що? Як?"

Я надіслав зображення медсканера у її канал, і вона скривилася. "Ви сказали, що це імплант? Як розширення?"

"Ні, це інший імплант". Розширення повинні були допомагати людям робити те, що вони інакше не могли б робити, наприклад, отримати більш повний інтерфейс з каналом або для зберігання архівів у пам'яті. Розширення, які не мали інтерфейсів у кормі, мали на меті виправити фізичні травми чи хвороби. Розширення корисні, але ці були схожі на командні модулі.

Я направив медсканер на Елетру. Він виявив підвищення температури, почастішання серцебиття та почастішання дихання. Я не знав, що це означає, але виглядало погано. "Коли це сталося, я бачив через безпілотник кілька цілей в центральній частині корабля з невідомим пристроєм".

Амена піднялася на ноги і стала біля коляски Елетри. Вона отримувала доступ до даних медичного сканування, і її вираз обличчя мав той розпливчастий вигляд, якого набувають люди, коли щось читають у своїй стрічці. "Це виглядає як інфекція. Елетра казала, що у неї болить спина". Обличчя її скривилося від тривоги і страху, Амена обережно відсунула темне волосся від шиї Елетри, а потім трохи повернула її. Їй довелося підняти сорочку Елетри ззаду, щоб поглянути. Так, імплант був там.

Амена вдихнула повітря. "Це виглядає жахливо"

Це було металевий стержень діаметром 1,1 сантиметра, помітний на коричневій шкірі між лопатками Елетри. Імплант сидів посеред плями набряклої плоті, що навіть мені здавалося болісним, і це про щось говорило.

Зовнішні інтерфейси для людей розроблені так, щоб виглядати як будь-які речі — від різьбленого натурального дерева до відтінків шкіри, від коштовностей чи каменів або емальованих творів мистецтва до справжнього простого металу з логотипом бренду. І навіщо Елетрі, яка була людиною-імпом з внутрішнім інтерфейсом, знадобився другий зовнішній? Будь-яка віддалена ймовірність того, що це була якась невдала спроба медичного втручання або удосконалення, переважувалася тим, що жодна людина не змириться з запаленням шкіри, коли будь-яка MedSystem може це виправити щонайбільше за кілька хвилин. І "невдала" це було м’яко скажучи; здавалося, що поганий людський медик втиснув стержень у шкіру пальцями ніг.

Амена вирішувала проблему. "Чому вони нам не сказали? Ми могли б… Можливо вони не знали, що це там. Вони сказали, що були без свідомості, коли їх привезли на борт ". Збентеження у її виразі обличчя поглибилося. “Імплант Раса наказав йому напасти на вас? Або просто змусив його настільки розгубитися, що він вистрілив у першу людину, яка увійшла через люк? Очевидно ці імпланти виводять людей з ладу, якщо вони пробують втекти, щоб тримати їх під контролем…"

"Я знайомий з концепцією", — сказав я їй. (Одна з неодмінних переваг того, що ти шахрайський SecUnit — не потрібно вдавати, що уважно слухаєш непотрібні пояснення людини.) "У мене було таке в моїй голові".

"Зрозуміло." Вона здивовано глянула на мене. Я люблю, коли люди забувають, що SecUnits не просто охороняють і вбивають чужих з власної волі, тому що вважають, що це весело. “Тоді чому сірим людям знадобилося так багато часу, щоб активувати імпланти? Чому вони не зробили цього відразу після того, як ми втекли?"

Так, це було питання. Я не інформував її про зображення з камер. "Я не думаю, що сірі знали, що сталося, коли ми втекли".

Амена заперечила: "Але одна ціль втекла".

"Я скористався своїми безпілотниками, щоб вбити цю ціль і третю, після того, як вони замкнулися в зоні управління корабля. Інші цілі ще намагаються пройти через герметичний люк і, здається, думають, що ми всередині". Я надіслав Амені частину мого відео з безпілотника у фойє контрольної зони. "Вони могли не знати, що Елетра та Рас разом з нами. Або вони активували імпланти, щоб спробувати з'ясувати, де вони знаходяться".

Погляд Амени розплився, коли вона переглядала кліп відео у своїй стрічці. "Ось чому вони слухають люк?"

Я перевірив канал. Так, вони знову повернулися до цього. "Мій дрон відтворює запис розмови".

Амена підняла брови. "Правильно, це дійсно розумно. Чи можна використати безпілотники, щоб пригрозити їм і…"

Я показав їй кліп зміни вигляду шоломів у цілей. "Ні. Їхнє оновлення безпеки запобігає цьому".

Амена скривилася і потерла брови. "Бачу. То як ми дійдемо до мостика?"

Знаєте, це не означає, що я викладаюся лише наполовину, хоч насправді я намагаюся докладати максимум зусиль, незважаючи на лайно. Я абсолютно беземоційно сказав: "Не знаю. У мене в зоні управління є безпілотник-розвідник, але він не має доступу до жодної з систем".

Амена зупинилася і з недовірливим виразом подивилася на мене. "Отже, ми заблоковані від мостика, пілот-бот кудись зник, і ми не знаємо, хто летить з нами на кораблі".

Добре, коли ти конструкт, і не можеш відтворювати чи створювати дітей, які б сперечалися з тобою. Цього разу я виразно повідомив: "Я працюю над цим." Я повернувся до аналізу зображення медичного сканера, щоб побачити, що знаходиться під імплантатом Елетри. Я дійсно очікував, що в придуркуватому примітивному стержні тонкі нитки будуть проникати безпосередньо в нервову систему людини, як звичайний приріст. Але ниток не було; зображення, які сканер надіслав до нашого каналу подачі, показували, що імплант був автономним, звужуючись до тупого вістря на кінці.

Амена підняла руки. "Добре! Вау, ти такий образливий". Вона додала: "Добре, тож якби вони знали, що ці речі імплантовані, вони попросили б нас допомогти їм. Навіть якщо вони нам не довіряли… — Її брови знову нахмурилися. "Я не можу уявити, щоб вони його не відчували".

Я погодився. Вони навіть не запитували про систему MedSystem або медичне обладнання в аптечці. Якби я був людиною, і в мене втиснули таку річ, і я випадково потрапив у повністю укомплектований медичний кабінет (щоб сховатися), це було б у верхній частині мого списку справ.

"Ми повинні вийняти цю річ, перш ніж вона вб'є її". Амена вивчала схеми та зображення, які сканер надсилав у нашу стрічку. "Дійсно примітив. І, мабуть, викликає плутанину та біль, але це не змусило б їх забути, що воно там було".

Я повернув зображення, щоб переконатися, що я правий щодо глибини. "Ні. Ця річ робить щось інше".

"Дещо не дуже добре для того, у кого вона вставлена". Амена зробила жорсткий удар по своїй шиї. "Якби ви знали, що це там, і ви змогли втекти від людей, які цю річ втиснули, ви могли би виколупати її ножем".

Примітка для себе: Переконатися, що у Амени немає підстав вдарити ножем собі у шию. "Ні, якби ви боялися, що це переплетене з вашою нервовою тканиною". Принаймні, коли я займався своїм командним модулем, я мав доступ до власних схем та діагностики.

Амена не слухала мене. Вона почала копатися в пакеті. "Її життєві показники погіршуються" Вона знайшла футляр з лазерним скальпелем і відкрила його. "Я спробую вийняти імплант".

"У тебе є кваліфікація медика?". Варто було запитати.

"Базова, звичайно." Я знову не стримав свого виразу обличчя, тому що вона скривилася. "Я знаю, знаю! Але ви сказали, що ми не повинні використовувати систему MedSystem, а ми повинні щось робити".

Вона не помилилася. Комплект передавав все більш жалібні попередження. Було оброблено багато технічних медичних даних, але висновок був очевидним, що активація стержня завдавала шкоди Елетрі, хоча й не настільки, наскільки нашкодила Расу. Сканер вимагав, щоб ми негайно втрутилися.

Більшість моїх медичних знань були отримані від перегляду MedCenter Argala, історичного драматичного серіалу, який був популярним двадцять сім корпоративних стандартів років тому, і все ще був доступний для завантаження майже на всіх каналах медіа, з якими я коли-небудь стикався. Навіть я знав, що це неточно. Мені він здався нудним, тому я дивився його лише один раз.

Я простяг руку за скальпелем.

Амена завагалася. Вона думала, що я збираюся вбити Елетру? Я мирився з набагато дратівливішими людьми, у тому числі з деякими, з ким вона мала стосунки.

Потім вона передала скальпель мені, її обличчя було сумішшю полегшення та почуття провини. "Я могла би це зробити, якби довелося".

Ага. Амена хотіла допомогти, можливо, щоб довести це собі. Я сказав: "Я знаю, що ти могла би". Я міг додати, що вона не блефувала з приводу того, коли ляскала по своїй шиї.

Але якби ми помилилися і видалення імпланту вбило би Елетру, принаймні це було б не моє перше випадкове вбивство. Крім того, мої руки не тремтять.

Амена дістала ще один пакет ущільнень для ран і відкрила стерилізаційний пакет з аварійного набору. Я дотримувався вказівок на пакеті, щоб розпорошити препарат для анестезії. Потім з підказками, які з’являлися у каналі від пакету, я використав скальпель, щоб прорізати пошкоджену тканину.

Я бачив безпілотником лице Амени, яка спостерігала за сканером,, тримаючи його у руці, її брови були напівзігнуті, напівконцентровані. Я уникав місць, які сильно кровоточили (з цим не змогла б впоратися людина, яка намагається щось зробити у своєму тілі, і отже, Амена теж), і навешті імплант вискочив.

І Електра прокинулася.

Вона зітхнула, і відкривши очі, нерозуміюче, закліпала на живіт Амени. Я відступив, і Амена поспішно наклала пакет на рану, перш ніж витекло занадто багато крові. Він увімкнувся і приліг до шкіри Елетри; її очі знову заплющились. (Зі звіту про плату за екстрений комплект, — упаковка доставила величезну порцію знеболюючих та антибіотиків). Я поклав імплант у маленьку ємність, яку запропонував набір для надання екстреної допомоги, і він послушно запорошив його чимось. (Сподіваюся, набір знав, що робить, тому що я точно не знав.)

"Все добре, все гаразд, ми тобі допомагаємо", — говорила Амена Елетрі, погладжуючи її по руці.

Тіло Раса лежало посеред кімнати, і це було неправильним. Я взяв його і відніс до візочка в дальньому боці кімнати. У шафі для запасів я знайшов чохол, щоб надіти його, але перед цим зняв його куртку і сорочку, щоб подивитися на його імплант. Він був у нього на лопатці, теж оточений пошкодженою тканиною, з набагато товщим набряком, ніж у Елетри. Я подумав, чи знав він, що це там. Можливо він бив себе по спині чимось, намагаючись витягнути, ще до того, як цілі змусили його про це забути. (Це все ще було дурним, але я розумів імпульс. Я дуже це розумів.)

Тоді аварійний комплект подав сигнал тривоги через нашу стрічку, тому що пульс та дихання Елетри знизилися.

Набір додав зручну коментовану схему того, що ми повинні робити, у стрічці. Амена багато лаялася і допомогла мені перекинути Елетру на спину. Я почав стискати грудну клітку, дуже обережно ставлячись до величини тиску. Амена несамовито копалася серед упаковок з таблетками. Набір намагався бути корисним, але  симптоми не були подібними до тих, які MedSystem колись подавала у мою стрічку — зі всім, що мені потрібно було знати. Це спонукало мене почати рятувальне дихання, але я не зміг. Мої легені працюють зовсім інакше, ніж людські. Заважало не тільки те, що мені потрібно набагато менше повітря, але що всі зв’язки були різні. Окрім абсолютно огидної думки покласти рот, яким я розмовляю, на іншу людину (тьфу), я не думав, що зможу виштовхнути достатньо повітря, які набір хотів від мене.

Амена підбігла і сама почала рятувальне дихання, але це не працювало.

Я сказав їй: "Нам потрібна маска".

Амена з розчаруванням відстрибнула і повернулася до набору. Вона знайшла маску і почала боротися з її стерильною упаковкою, намагаючись порвати пластик зубами, а я не міг зупинити натискання, щоб допомогти їй. (Так, я просто зрозумів, що ми повинні були подумати про таку можливість раніше. У серіалах ніколи не показували, як люди готують інструменти (наприклад в MedCenter Argala), там все було під рукою).

Тоді по всьому відсіку тихо задзвеніла MedSystem, і ліхтарі платформи стали фіолетовими. Система щойно увімкнулася самостійно. Амена зупинилася, тримаючи маску в руці. Вона виплюнула шматок пластикової обгортки і запитала: "Це ви її включили?"

"Ні." Це була медична система АРТа, але без АРТа. Її реактивований корм вказав, що він працює на заводських стандартних початкових умовах.

Це могло бути ще однією дивною аномалією в цьому нескінченному циклі подій. Або це могла бути хитрість, і TargetControlSystem намагається змусити нас помістити Елетру туди, щоб мати можливість її вбити. За винятком того, що Елетра все одно помирала, то яка різниця?

І ще я намагався не сприймати корм як якийсь залишок АРТа, який все ще перебуває на кораблі, щоб врятувати людину.

Ну, один хрін. Я припинив натискання, підхопив Елетру і відніс її на платформу MedSystem.

Я поклав її, і хірургічний ковпак негайно опустився на неї, прокладка опустилася на її груди, щоб відновити серцебиття, і набагато складніший апарат з маскою опустився, щоб попрацювати над її диханням. Через шість секунд вона почала дихати самостійно, а серцебиття стабілізувалося. Платформа контурно перевернула її на бік. Делікатні щупальці відшарували накладений пакет і викинули його на палубу, а потім почали зупиняти відновлену кровотечу у її спині.

На візку, на знак протесту, один раз пискнув аварійний комплект, а потім замовк.

Амена зітхнула з полегшенням, потім витерла обличчя рукавом. Вона почала збирати розкидані засоби реанімації з набору. Намагаючись помістити їх назад на свої місця у контейнер, вона запитала: "То хто включив MedSystem…"

Я сказав: "Я так само добре знаю, як і ти, що відбувається на цьому кораблі". Ось чому я поклав невідому корпоративну людину, яка все одно помирала, у, можливо, скомпрометовану MedSystem, а не, скажімо, Амену чи мене.

Мені не сподобалося, що Елетра ледь не померла, незважаючи на те, що ми ретельно виконували всі вказівки. Мені не сподобалося, що Рас помер, перш ніж ми змогли щось зробити. Мені особливо не сподобалося, що цілі вбили його. Він не був моєю людиною, але він упав прямо перед мною, і я не зміг нічого з цим вдіяти.

Вони такі до чорта крихкі.

Амена задумалася, а потім спекулятивно поглянула на мене. "Ви впевнені, що не постраждали? Вас вдарили в голову. І хіба ця сіра людина не вистрелила у вас, перш ніж ви вирвали їй легені?"

Я не відчував жодних легенів, коли пробивав грудну порожнину цілі 2, але я впевнений, що вони десь були. "Це була просто енергетична зброя".

"Це була просто енергетична зброя", — пробурмотіла собі Амена, дуже погано імітуючи мій голос, рішуче намагаючись загнати маску з бульбочкою кисню у неправильну щілину. "Якби ти не був на мене такий сердитий, ти б зрозумів, що я маю рацію".

Задовбала. "Я не серджуся на тебе."

Гаразд, це брехня, я сердився на неї або дійсно дратувався на неї, і поняття не мав чому. Вона не була винна, що була тут, що ми були тут, вона нічого не робила, крім того, щоб бути людиною, і навіть не плакала. І її першою реакцією на іншу людину, яка стріляла в мене, було стрибнути їй на спину і спробувати задушити.

Амена відмовилася від маски і приділила мені всю свою увагу. "Ти виглядаєш розлюченим."

"Це моє обличчя іноді просто кривиться. Ось чому шоломи з непрозорими лицевими пластинами є гарною ідеєю."

Амена недовірливо пирхнула. "Так, коли ти сердишся." Вона завагалася, і я не міг інтерпретувати її вираз, хіба що це більше її не дратувало. "Я мала сказати їм більше, коли вони говорили про тебе. Це було щось подібне до уроку історії та політичної свідомості. Я не думаю, що викладачі вигадують такі речі, але… це було просто так, ніби вони користувалися відомими прикладами".

Вони говорили про мене як про SecUnit'а, як люди завжди говорять про SecUnits, і це ще було досить м’яко, порівняно з багатьма розмовами, які я чув раніше. Якби я щоразу сердився… Не знаю, але це виглядало виснажливо. Говорити про це теж було виснажливо. "Я не серджуся з цього приводу".

Амена запитала: "Якщо ти не сердишся, то що не так?"

Тепер я точно розсердився. "Як ви хочете відсортувати список? За позначкою часу чи за ступенем живучості?"

Амена роздратовано сказала: "Я маю на увазі, що не так з тобою!"

Знову виникає це питання, але я припустив, що вона не хоче обговорювати екзистенційну проблему, яка кидає виклик причині мого існування. "Невідомий дрон вдарив мене  у голову і ще у мене вистрілили, ти бачила це!"

"Я не про це! Чому ти сумний і задуманий? — Це був момент, коли навіть я міг сказати, що Амена була не тільки в шоці, але і в жаху. — Ви чогось мені не говорите, і це мене лякає! Я не трахнута героїня, як моя друга мама, і не геній, як усі в моїй родині, я просто звичайна, і ви все, що у мене є!"

Я цього не очікував. Це було настільки далеким від того, що я думав, що вона мала на увазі, і вона була така засмучена, що правда несподівано вийшла назовні. "Мій друг помер!"

Амена здригнулася. Тупо дивлячись на мене, вона запитала: "Який друг? Хтось з групи оцінювання?"

Я не міг зараз зупинитися. "Ні, цей транспорт. Пілот-бот. Це був мій друг, і він мертвий. Я думаю, що він мертвий. Я не розумію, як це могло статися, коли він не був мертвим". Вау, це звучало не дуже раціонально.

Обличчя Амени робило щось складне. Вона зробила крок до мене. Я зробив крок назад. Вона зупинилася, підняла руки долонями вперед і тихішим голосом сказала: "Гей, я думаю, тобі потрібно сісти".

Тепер вона розмовляла зі мною так, ніби я істерична людина. Що було ще гірше, бо я поводився як істерична людина. "У мене немає часу сидіти". Коли я був власністю компанії, мені не дозволяли сідати. Тепер люди постійно хочуть, щоб я сідав. "У мене ще багато коду для написання, тому що я можу зламати систему targetControlSystem".

Амена потягнулася до мене, а потім опустила руку, коли я знову відійшов. "Але я думаю, що ти зараз емоційно скомпрометований".

Це було… це було абсолютною неправдою. Дурні люди. Звичайно, у мене був емоційний зрив через існуючу ситуацію, але зараз я був у порядку, незважаючи на падіння надійності роботи. Абсолютно. І мені доведеться вбити решту цілей надзвичайно болісними способами, які я візуалізував. Мені потрібно було перевірити дані скаута 1, щоб побачити, чи можу я сказати, куди ми летимо крізь червоточину і скільки часу нам знадобиться, щоб туди потрапити. І мені прийшло в голову, що місця призначення може і не бути, якщо те, що контролювало функції АРТа, знало, що я вбив три цілі і вирішило помститися, заточивши нас у червоточину назавжди. Я сказав: "Я ні. Це ви емоційно скомпрометовані".

(Я знаю, але тоді це здавалося відповідним.)

Амена, як розумна людина, ігнорувала цей випад. Вона переконливо сказала: "Чи не буде простіше писати код, якщо ти сядеш?"

Я все ще хотів сперечатися. Але, можливо, я хотів сісти.

Я сів на підлогу і обережно налаштував датчики болю. О так, це боляче.

Амена опустилася на коліна переді мною, нахиливши голову, щоб бачити моє обличчя. Це не допомогло. Вона сказала: "Я знаю, що ти не їси, але чи можу я тобі щось принести, наприклад, щось із комплекту чи ковдру…"

Я закрив обличчя руками. "Ні."

Так, скажімо, просто теоретично, я був емоційно скомпрометований. Цикл поповнення, який мені фактично не потрібен зараз, не допоможе у цьому. Та й що б зараз допомогло?

Хакнути targetControlSystem і завдати їй дуже, дуже сильного болю, ось що допоможе.

Мій безпілотник показував, як Амена встає і повільно крокує по кімнаті з опущеними плечима. Потім на платформі Елетра заворушилася і видала якісь нечіткі звуки. Амена поспішила до неї і сказала: "Гей, все гаразд. Ти будеш в нормі".

Елетра кліпала і дивилася на неї. Вона зуміла сказати: "Що сталося? З Расом все добре?"

Амена притулилася до платформи, з високого кута вона виглядала старшою, з лініями по обидва боки рота. Знизивши голос, вона сказала: "Вибач, він помер. У ваших спинах були дивні імпланти, які завдавали вам болю, і це вбило його. Ми витягнули ваш, і це мало не вбило вас. Ви знали, що вони там?"

Елетра виглядала збентеженою. "Що? Ні… я не розумію…"

Я перевірив своє тестування на проникнення, але результатів не було. Це дратувало. Якщо система не спілкується зі мною, я не зможу проникнути в неї. І, мабуть, targetControlSystem працювала як єдина система. Станції та людські установи використовують декілька систем, які співпрацюють одна з одною, як функції загальної безпеки. (Безпека відносна.) Я зазвичай проходив через функцію системи безпеки і використовував її, щоб дістатися до всіх інших. (Технічно я теж система безпеки, тому було легко змусити інші системи безпеки взаємодіяти зі мною або вводити їх в оману, щоб вони вважали, що я є їх частиною.)

Ще існують способи потрапити у сильно захищені системи, системи з нечитабельним кодом або незнайомою архітектурою. У мене не було багато часу, тому мені довелося скористатися найпростішим методом: змусити невідомого користувача отримати доступ до системи.

Імплант Раса перестав функціонувати, ймовірно, знищивши власне джерело живлення, щоб убити себе. Імплант Елетри все ще знаходився в маленькому контейнері для екстреної допомоги, який вважав, що потрібно зберігати аномальні речі, вилучені з людей. Тепер він був накритий стерильною плівкою, але все ще міг приймати. Я запустив сигнал глушіння

через скаута 2 — у фойє контрольної зони ціль 4 відставила екранний пристрій на лавку. Усі цілі заговорили, не звертаючи уваги на люк до контрольної зони. Вони виглядали схвильованими і сердитими. Можливо, вони нарешті зрозуміли, що ми не заблоковані в зоні контролю. Я був радий, що у мене не було можливості вбити їх усіх, оскільки тепер існувала ймовірність, що вони можуть пригодитися.

(Я поняття не мав, де ворожі дрони, але логіка та оцінка загрози підказували, що їх слід зосередити біля люків, що закривають мою безпечну зону. Це буде проблемою.)

Я перевірив прогрес скаута 1, який шукав зображення плаваючих поверхонь дисплея. Багато змінних діаграм і чисел, які, на мій погляд, також могли бути абстрактним мистецтвом. Ці екрани були призначені для інтерпретації стану транспорту, і без інструкцій для пояснення та коментування даних все було безладом. Невже все не може бути простим, хоча б раз? Я можу літати на шатлі у нещільній атмосфері, але ніхто ніколи не думав навіть віддалено давати ботам-убивцям модулі для пілотних перевезень. Зачекайте, гаразд, там був дисплей зі схемою корпусу АРТ, з великою кількістю рухомих хвилястих візерунків навколо нього, що, мабуть, мало би сенс, якби я знав щось про те, що відбувається в червоточинах. На ньому також був лічильник часу, але ніщо не вказувало на час. Отже, ніякої користі.

Те, що могло бути корисним, — це епізод з "Місяця Святилища". Або "World Hoppers." Або що-небудь інше. (Все, крім MedCenter Argala.) Але перегляд ЗМІ заспокоїв би мене, а я хотів залишатися злим.

Я не міг сидіти тут і чекати, треба було ще щось зробити. Я підвівся.

"О, ти йдеш" — Амена сиділа на краю платформи біля напівпритомної Елетри, щоб мати можливість тримати її за руку. Вона з сумнівом подивилася на мене. "Я думала, що ти збираєшся відпочити".

"Чи мають вони для вас якийсь сенс?" Я надіслав їй зображення з мостика АРТа.

Амена швидко заморгала. "Це інформація про навігацію та живлення, як з пілотської станції. — Вона побачила мій вираз обличчя і роздратовано махнула рукою. — Якщо ти цього не знав, чому не сказав?"

Добре, цей докір я прийняв. "Вони з мого безпілотника, запечатаного в контрольній зоні. Ти вмієш їх читати?"

Амена знову примружила очі, але повільно похитала головою і застогнала собі під ніс. Вона поглянула на Елетру, яка знову була без свідомості, і обережно розплутала їхні руки. "З того, що вона сказала, я сумніваюся, що вона була навігатором". Потім вона підняла брови. "Ви знаєте, чи є допоміжна станція в інженерній секції?"

Я цього не знав. "Допоміжна станція?"

"Це додаткова станція моніторингу для інженерної бригади. Ви не можете взяти під контроль корабель, якщо пілоту не передадуть керування — принаймні так я уявляю, — але там ви можете отримати дисплеї усіх систем корабля. У нас вони є лише на деяких кораблях, і я не знаю, наскільки вони поширені". Вона зізналася: "У нас вони можуть бути відсутні, тому що наші кораблі мають старішу конструкцію".

Це було не те, що могло знадобитися на автоматичному транспорті, керованому ботами, але перевірити не завадило.

Моя надійність роботи вирівнялася на рівні 89 відсотків. Не чудово, але зараз я міг з цим змиритися. Я досі не визначив джерело падіння моєї продуктивності. Я отримував по кілька ударів снарядів, не маючи такого стійкого падіння. Я вийняв енергетичну зброю Раса з кишені куртки і поклав її на лавку. "Візьміть це на всякий випадок. Це не пошкодить ворожі дрони, але повинно спрацювати на людях". Я ненавиджу давати зброю людям, але я не міг залишити її без чогось. "Я піду в інженерну секцію".

"Почекай — Амена зіскочила з платформи. — Я піду з тобою."

У мене була заплутана серія реакцій на це. Не по порядку: (1) Роздратування, на неї, на себе. (2) Звична підозра. За моїми контрактами з компанією клієнти були тими, хто, найімовірніше: (а) підстрелить мене (б) голосно виступить за відмову від пошкодженого SecUnit'а, тому що займе занадто багато часу, щоб завантажити його в транспорт. (І люди ще дивуються, чому у мене проблеми з довірою.) (3) Непереборне бажання вбити все, що навіть думало про загрозу їй. "Хтось повинен залишитися тут із пораненою людиною".

Вона скривилася. "Правильно, вибачте" Потім відвела погляд і витерла очі.

Я змусив її заплакати. Гарна робота, Murderbot.

Я знав, що я придурок, і був винен Амені вибачення. Я б пояснив це падінням надійності продуктивності та емоційним зривом, який я тимчасово визнав як тривалий, а не окрему подію, з якою я повністю закінчив, ніби вимкнувся та перезапустився, але я також можу бути свого роду придурком. ("На зразок" = у діапазоні 70–80 відсотків.) Я не знав, що сказати, але не мав часу шукати відповідні приклади вибачень. (І це було не так, як я коли-небудь знаходив відповідні приклади, які я насправді хотів використати.) Я сказав: "Вибачте за те, що я — мудак".

Це змусило Амену зашморгати носом, ніби вона намагалася прочистити дихальні отвори, а потім вона закрила обличчя руками повністю. "Ні. Я маю на увазі, все в порядку. Я точно не була з тобою симпатична, тому ми, мабуть, навіть…"

Я йду зараз, прямо зараз. Негайно.

Я був біля люка, коли вона попросила: "Тільки не припиняй розмовляти зі мною у стрічці".

Я сказав: "Не буду".

HelpMe.file Витяг 2

(Розділ з інтерв'ю Бхарадвай-09257394.)

"Я помітив дещо у вашій стенограмі."

"Неправильний шрифт?"

“Ні, шрифт чудовий. Але щоразу, коли згадується компанія, ви редагуєте "компанію" та змінюєте її на "цю компанію". Перевірка запису сеансу. "Фактично, ви щойно зробили це зараз".

"Це не питання."

"Ви не повинні говорити мені нічого, чого не хочете". Пауза "Це через логотип? Ви вже згадували про них раніше. Тоді я думала, що ви не знали, що їх неможливо видалити, якщо ви ще не пробували."

"Це одна з причин."

"Ми трохи говорили про лікування відновлення після травм. Цікаво, чи ви коли-небудь замислювалися про те, щоб отримати його самостійно?"

:відредагована сесія:

7

Я показував Амені, що я роблю, через свій основний відеовхід, щоб вона бачила, де я перебуваю, і мені не потрібно було думати, що їй сказати.

(Крім того, якби інженерна допоміжна станція була і якби вона показувала, що ми назавжди потрапили в пастку, то вона могла це побачити на власні очі, і мені не довелося б їй це розповідати.)

Коли я йшов коридором, Амена запитала: "Чому відео так стрибає? Це з безпілотника?"

"Це з моїх очей."

Ох. Я залишив їй робочу групу з восьми дронів, і тепер міг бачити її через їхні камери. Вона сіла у крісло біля Елетри, спершись ліктем на коліно. Це жахливо, сказала вона. Я проходив повз кімнату, суміжну зз камбузом, з синіми кушетками біля стін. Три чашки з логотипом університету АРТа досі стояли на низькому столі, а сіра куртка, одна з тих, яку люди носили для тренувань, була накинута на спинку стільця. Усе виглядало так нормально. Ніби хтось залишив кімнату на секунду.

Вона не помилилася. За винятком кількох кают у житлових приміщеннях я не бачив жодних приміщень, які були б зруйновані або де б це виглядало як боротьба. Чи було в цій ситуації щось жахливе?

"Ха, — відповіла вона. — Якщо я щось придумаю, я скажу."

Я дістався до герметичного люка, що мав доступ до проходу до інженерного модуля, і мені довелося попрацювати над панеллю, щоб обійти шкоду, якої я завдав, щоб затримати будь-кого, хто відкриватиме люк з іншого боку. Порушення безпечної зони, яку я встановив, було не найкращою ідеєю, але мої сторожові безпілотники на двох інших герметичних люках не зареєстрували жодної активності, тому, як розрахований ризик, це не було настільки тупим, як деякі інші речі, про які я міг подумати. Цілі у фойє контрольної зони все ще не запустили свій пристрій, і я не міг сидіти і чекати, поки вони піднімуть свої задниці.

Так, я міг розворушити їх, але не збирався.

Амена сказала: "Усі в групі опитування, мабуть, дуже турбуються про нас. Я рада… я маю на увазі, я теж не рада, що вас спіймали, але якби я була тут одна… Це було б дуже погано. Моєму дядьку Тьяго, мабуть, полегшало, що хоча б ти зі мною."

Люк відкрився у порожній коридор, без ворожих дронів. Я запечатав його знову і замаскував сторожовий безпілотник з цієї сторони, щоб попередити мене, якщо хтось підійде до нього. Тоді я послав залишок своєї хмари по коридору. Я знав, що Амена намагається зробити мені комплімент. Але було дивно, що погляд Тьяго на мене настільки відрізнявся від об’єктивної реальності. "Ваш дядько Тьяго мені не довіряє." Не те, щоб я був засмучений цим або взагалі про це дбав.

Вона видала хриплий шум, який пролунав через канал до мого безпілотника. "Звичайно він вас поважає. Ви врятували його від тих людей, які напали на наш дослідний модуль."

Це було не по суті. Я врятував багато людей, і кількість тих, хто довіряв і/або помічав мене як щось інше, ніж пристрій, підключений до HubSystem, була статистично незначною. "Йому не сподобалося, як я це зробив."

Вона зітхнула і потерла темну пляму на одязі. "Він все ще переживає за те, що трапилося з викраденням моєї другої мами після її експедиції з оцінювання. Такі речі просто не трапляються на Preservation. Для нього це був великий шок. І… можливо, він трохи заздрить вам. Вона може говорити з вами про те, що з нею сталося, але не може з нами."

Менса теж казала це. Я не розумів, чому вони хотіли, щоб вона говорила про це з ними. Хіба вони не могли просто прочитати звіт? "Ми теж не говоримо про це. Більшість часу."

Амена завагалася. "Вони б насправді її не вбили. Вони не могли так зробити.

Це звучало неймовірно наївно, але Амена та Тьяго та решта сім’ї Менси та понад 99 відсотків населення Preservation все ще не знали про другу спробу вбивства. Якби GrayCris вдалося укласти угоду з компанією, вони б це зробили. Вони б узяли викуп від Preservation і вбили її, Пін-Лі, Ратті та Гауратіна, і ніхто нічого не зміг би зробити.

Мої розвідувальні безпілотники показали закритий люк безпеки в секції головного інженерного модуля. Це був хороший знак: якби ворожі дрони циркулювали тут, люки були б відкриті. Я дістався до люка і натиснув на ручне вивільнення. Як тільки люк почав ковзати вгору, я послав свою хмару безпілотників під щілину, спрямувавши її розлетітися в коридор попереду. Не було втрачених каналів, а їх камери та сканери не виявили руху. Поки що все було добре, хоча я вловлював вібрацію десь на межі свого відчутного діапазону. Може це було нормально? Я не заходив сюди жодного разу, коли подорожував з АРТом раніше.

Моя хмара безпілотників не натрапила на ворожих дронів, коли рухалася по круговому коридору до доступу до двигуна, що стало полегшенням. Останнє, що мені було потрібно, — це знову отримати удар у голову з наступним перезапуском. Визначення контрзаходу для невидимого матеріалу на ворожих дронах та на шоломах цілей було в довгому списку речей, які мені потрібно було зробити, щоб ми могли вижити. Але жодна з речей у списку не матиме особливого значення, якщо система targetControlSystem послала нас у червоточину без призначення.

Я бачив серіали про людей та людей-імпів, які опинялися в червоточинах на невизначений термін. Вони коливалися від похмуро-депресивних (через надлишок реалізму) до дуже малоймовірних (через надлишок оптимізму). Принаймні люди у серіалах знали, що вони були в потенційно нескінченній подорожі, а не в тривалій.

До цього моменту я не бачив жодних ознак пошкоджень чи порушень, але потім я зайшов у фойє, де спокійні дисплеї плавали вздовж стін над спеціалізованими інтерфейсами управління. Дивним було те, що станції були активними, хоча й були в режимі очікування, а не вимикалися. Навіть я знав, що ніхто не втручався у двигун, поки він  рухав транспорт. Ці станції були призначені для доопрацювання чи зміни чи чогось іншого, що можна було робити лише під час обслуговування на причалі.

Крім того, одне крісло станції лежало навпроти входу, а біля нього лежав розбитий один з ремонтних безпілотників АРТа. Мої безпілотники — це крихітні інформаційні безпілотники, але безпілотники АРТа були більшими, з кількома маніпуляторами та візуальними інтерфейсами, щоб вони могли виконувати технічне обслуговування та інші спеціалізовані завдання. У цього безпілотника були розгорнуті шість павучих рук, коли щось вибило його з повітря.

Я хотів забрати його і поступити, як дурна людина. Але тут я знову відчув запах середовища вирощування.

Амена сказала: "Це дуже відмінне розташування від кораблів, які я бачила. Чи можете ви пошукати дисплей з...

Ох, у мене було погане відчуття з цього приводу. Я послідував за запахом. Він привів мене через наступний люк і вниз по короткошвидкісному колодязю, де в повітрі плавали миготливі маркери обережності. (Суть полягала в тому, що різні мануфактури та корабельні майстри, а також Університет Міхіри та Нового Прибережжя не хотіли, щоб ви заходили сюди без ліцензії інженера — кваліфікованого майстра або його еквівалента у місцевій юрисдикції, і якщо ви відчуваєте, що вам просто треба оглянути все, то намагайтеся не торкатися чого-небудь.) Амена перестала розмовляти, і призначена для неї камера безпілотника показала, що вона зосереджено примружилася, спостерігаючи за сценою моїми очима.

На дні гравітаційного колодязя була платформа, крізь яку я міг подивитися вниз крізь прозору екрануючу бульбашку на двигун.

Визнання: я не знав, що двигуни мають виглядати саме так. Мені ніколи не доводилося охороняти двигуни транспорту, і вони, як правило, були надто нудними для показу у розважальних медіа. Але я знав, що все, що там є, не повинно мати на собі великої органічної маси, яка пахне водоростями та середовищем зростання.

Амена тихо сказала: Що… що це?

Повірте, це питання теж займало 92 відсотки моєї уваги.

Органічну нервову тканину можна з’єднати з неорганічними системами (Приклад А: м’які шматочки всередині мого черепа), тому була зовнішня ймовірність (це було так звично, що я не міг оцінити відсоток), що ця органічна маса є нормальною частиною систем АРТ, можливо, щось унікальне та фірмове.

Але чому тоді воно пахло водоростями?

Я отримав сповіщення від скаута 2 у фойє контрольної зони. Я перевірив його вхідний сигнал і побачив, як ціль 5 підходить і піднімає екранний пристрій, який лежав на стільці. (Чому, до біса, все має статися одразу? Але принаймні дивна річ на двигунах АРТа не намагалася пролізти сюди і вбити нас.) Коли Ціль 5 почала стукати пальцями по твердотільному екрані, я розширив мій діапазон введення, щоб спіймати активний канал. За 2,3 секунди я вловив передачу даних.

Що ще важливіше, через 2 секунди я вловив відповідь targetControlSystem.

Зрозуміло, лайно.

Але щось у зображенні скаута 2 мене турбувало. Мене це займало деякий час, але я був занадто схвильований, щоб звернути більше уваги.

Значна частина моєї здатності оцінювати загрози (наприклад, вибирати потенційних ворогів із натовпу чи визначити, що дурний човен наповнений рейдерами замість цікавих місцевих жителів), базувалася на шаблонах, що були моїй базі даних про поведінку людей. Цілі були аномальними, але не настільки, що не демонструвати тих самих основних типів поведінки, що й інші люди. І щось було не так у їхній поведінці у фойє контрольної зони, чого не можна було пояснити їх надмірною впевненістю або тим, що всі вони були придурками.

Скаут 2 спостерігав за цілями, які нетерпляче чекали, стоячи у фойє контрольної зони, коли ціль 5 стукала по екрану. Стоячи. Навіть після того, як вони, очевидно, зрозуміли, що шум із закритої контрольної зони є приманкою, після того, як їх оновлення безпеки зробило їх набагато менш вразливими до атак безпілотників, вони стояли і чекали. (SecUnit'ам ніколи не дозволялося сідати, але люди та люди-імпи робили це щоразу.)

Вони не намагалися нас відшукати, а залишалися у фойє, надсилаючи своїх дронів у навколишні коридори, але не далі. Ми були ворогами, що опинилися в пастці разом з ними у замкнутому просторі, рухаючись по ньому на свій розсуд, наскільки вони знали. Чому вони не намагалися захистити себе, створивши власну безпечну зону? Чому вони принаймні не знайшли купе, де могли б замкнутися? Чи вони повністю покладалися на дрони? Або вони чекали на допомогу ззовні, тому що знали, що чекати їм недовго?

Вони навіть не пробували сісти.

Я не схожий на дурня, що не думав, що ця ситуація справді страшенно погана, але тепер я почав думати, що все набагато гірше. Подорож червоточиною займає кілька циклів. Подорож з нашого місця оцінювання назад до Preservation зайняла чотири стандартних цикли (які були визначені як двадцять вісім стандартних годин Preservation кожен), і це вважалося короткою поїздкою до самого краю території Preservation. Ми ще не могли потрапити до пункту призначення. Або у будь-яке інше місце призначення.

Я натиснув скаут 1, який був заблокований у контрольній зоні АРТа, і сказав йому ще раз подивитися на той дисплей, на якому був показаний корпус АРТа, хвильові схеми та відлік часу.

Скаут 1 повернувся назад до цієї консолі. Відлік показував дві хвилини чотирнадцять секунд.

О, так… це питання. Я переслав вхідні дані Амені.

Камери безпілотників показували, як недовірливо дивилися її очі. Це справді виглядало так, ніби йде відлік до виходу з червоточини, але це не могло бути правдою.

Я дещо побоювався, що це не так. "Розбудіть Елетру і запитайте її, скільки часу корабель перебував у червоточині, скільки часу їм знадобилося, щоб вийти з системи, і де вони були захоплені на території Preservation."

Амена обернулася, щоб торкнутися плеча Елетри. Через довгі секунди Елетра заворушилася. Амена поставила їй запитання. Елетра блимнула, усвідомлюючи більше, і вираз її обличчя став спантеличений. "Ми ніколи не виходили з системи. Ми тут весь час".

— Ні, ви потрапили крізь червоточину до Preservation, де нас схопили. Тепер ми їдемо кудись ще. Пам’ятаєте, сіра людина сказала, що ми на транзитному мосту?" Амена намагалася наполягати, але повіки Елетри закрилися, і вона не реагувала. Амена надіслала мені, "Вона все ще дуже розгублена. Раніше вони двоє думали, що ми були схоплені раніше за них, і не повірили мені, коли я спробував сказати їм, що це не так."

Я сказав їй: "Якась річ на корпусі двигуна — це артефакт інопланетян. Я думаю, що він проводить нас через червоточину набагато швидше. Набагато. Не години замість циклів, а хвилини замість циклів." Двигун АРТа був доповнений пристроєм, який використовував червоточину зовсім по-іншому, дозволяючи подорожувати швидше, ніж будь-яка транспортна технологія, яку я бачив у ЗМІ або чув про них у стрічках новин. Швидше, ніж будь-яка технологія транспортування людей. "Я думаю, що ми ось-ось вийдемо у звичайний космос."

Амена похитала головою. "Ні, це неможливо. Таймер напевне пошкоджений. Ми в червоточині лише кілька годин, ми ще ніде не можемо бути. Найближча населена система за межами території Preservation знаходиться щонайменше за п’ятнадцять циклів від станції…"

І тоді двигун зашумів десь між стогоном і гуркотом. Перед скаутом 1 з'явився новий дисплей: вид на звичайний простір. Ми вийшли з червоточини.

Амена завмерла, дивлячись на появу нового зображення. Її очі тривожно розширилися. Потім вона сказала: "Що нам робити?"

Це було дійсно хороше питання.

Моя перша думка була такою — спробувати знищити інопланетний артефакт. На щастя, замість цього я перейшов до наступної думки. (Я нічого не знаю про транспортні двигуни, але я знаю, що ви не повинні стріляти по них, гаразд? Вони знаходяться біля вершини довгого списку речей, в які, очевидно, не дуже добре стріляти.) Мені потрібно було більше даних, перш ніж я міг щось з цим вдіяти. Мені не сподобалася ідея сказати "я не знаю" Амені, тому що тоді люди панікують, і я майже не звинувачую їх, тому що зараз я теж відчуваю паніку, і я не контролював ситуацію, і міг привести ще принаймні десять випадків, коли я приймав неправильні рішення. Контролювати ситуацію було дійсно важливо, тому що в іншому випадку вона контролювала мене, і це здавалося коротким кроком до повернення до контролю компанії. І, можливо, мені просто доведеться довіритися Амені, яка боролася з набагато більшою проблемою, тому що вважала, що їй потрібно врятувати мене. Я сказав їй, що не знаю.

Амена сіла прямо, прикусивши губу. Потім вона прошепотіла собі: "Добре, добре. Давай подумаємо". У стрічці, говорячи набагато спокійніше, ніж вона виглядала, вона сказала: "Чи можна змусити твій дрон у контрольній зоні рухатися?" Якщо ми можемо побачити дисплей, який підкаже нам, де ми знаходимось, або якщо поблизу є станція чи  планета, ми можемо спробувати надіслати сигнал лиха…"

Це… була непогана ідея. Я вийшов з платформи і повернувся вгору через гравітаційний колодязь, попросивши скаута 1 знову переглянути будь-які активні поверхні дисплея. Оскільки вхідні дані наповнювалися зображеннями, я витягнув своє заархівоване відео попереднього стану дисплеїв та провів порівняння. Мені вдалося виділити п'ять дисплеїв зі значними змінами. Я збільшив їх та розмістив зображення у нашій стрічці, щоб ми могли переглянути їх. Ось цей — негайно сказала Амена, — місцева навігація. Інформація про зірку… але немає вказівок, чи ми близько до станції… чи взагалі вона є…

Я дістався до зони спостереження з його померлим ремонтним безпілотником. Я бачив дисплей, який дивилася Амена, але знайшов новішу схему АРТа на новому дисплеї. Індикатор вказував на щось, прикріплене до корпусу АРТа, на його лабораторному модулі. Дивлячись на технічні характеристики… До біса, цього не могло бути.

Я вимкнув нашу комунікацію, тому що не хотів, щоб цілі використали її для відстеження нашого положення, а також не було нікого, хто міг би з нами зв’язатися, поки ми були в червоточині. Я знову активував комунікатор та перевірив канал, який використовувала наша група оцінювання. Він був активним.

Так, щось відбувалося. Я відправив пінг у канал, отримав негайну відповідь і передав її на наш канал з безпілотників. Амена в шоці притиснула долоні до голови. "Що?"

Знайомий голос сказав: "SecUnit, Амено, ви мене чуєте?"

Це була Арада. Амена ахнула: "О, ми тут, ми тут! Де ви?"

Арада сказала: "Ми знаходимось у сейфі, і прикріплені до корпусу рейдерського корабля. Ви на борту, правильно? Ми бачили, як вас втягнуло у шлюзовий отвір.

Іноді мені цікаво, в чому сенс усього цього. Вони повинні були бути в безпеці на базовому кораблі і вже прибути на станцію Preservation. Я запитав: "Хто — ми?"

"SecUnit! — вигукнула Арада, явно рада почути мене. — О, тут Оверс, Тьяго і Ратті. Ми не змогли дістатися до базового корабля після відстикування і були затягнуті в червоточину нападником.

"Ми повинні спробувати дістатися до вас?" — спитала Амена. Вона зіскочила з ліжка Елетри, опинившись на ногах. — У нас є поранена людина.

Арада поспішно сказала: "Ні, ні, сейф занадто пошкоджений. Ми не очікували... — хтось у фоновому режимі, ймовірно, Оверс, вигукнув щось незрозуміле, але приглушено, і мені довелося проаналізувати звук, щоб зрозуміти слова. Арада пропустила все, що хотіла сказати і натомість запитала: "Яка у вас ситуація?

О, Арада нам не розповіла багато чого. Але я оцінював як 70% шанс, що якби ми не вийшли з червоточини так абсурдно рано, Арада та інші не прожили б набагато довше.

Тож тепер мені довелося турбуватися ще про чотирьох людей. Фантастично.

Амена дала Араді швидкий, але дещо спотворений звіт про все, що відбулося з нами, і попередила її про ворогів.

(Цілі не могли бути чужаками, чи не так? Ні, це було неможливо. Інопланетяни не могли бути такими схожими на людей.)

(Чи могли?)

Я надіслав Араді схему зовнішньої частини корпусу АРТ з виділеним повітряним шлюзом у нашій безпечній зоні. "Арада, ви можете дістатися до цього шлюзу?"

Була пауза, яка сказала мені, що їхнє становище навіть гірше, ніж передбачала Арада. Я підрахував, що вагань було достатньо для того, щоб вона перевірила запаси повітря в костюмах EVAC, які вони, ймовірно, вже носили через пошкодження сейфа. Тоді Арада твердо сказала: "Так, ми можемо це зробити. Скажімо, через три хвилини."

"Я зустріну вас", сказав я їй і вийшов з зони інженерного моніторингу. У мене були принаймні дві з половиною вільні хвилини, тому я продовжив спроби зламати targetControlSystem.

Те, що захищало його досі, — це той факт, що він не взаємодіяв з каналом або з інтерфейсами так, як у всіх інших системах, з якими я коли-небудь стикався. Але ціль 5 отримала доступ до targetControlSystem і отримала відповідь, так що це підказало мені, на якому каналі слід зосередитися і який код система прийме. І це також підказало мені, що мені доведеться згадати стару школу, щоб зламати це лайно.

Я зібрав пакет коду, який дублював сигнал, що надсилався з екранного пристрою цілей, скопіював його сто разів, робив його самовідтворюваним, щоб усі мої копії копіювали самі себе, а потім надіслав усе це до targetControlSystem.

АРТ посміявся би над такою атакою. (Насправді АРТ сміявся би, коли надсилав би мені назад пакет коду, який з’їв би моє обличчя.) Але у мене була теорія, що причиною того, що цілі не намагаються отримати доступ до більшості систем АРТа, є те, що їхньому targetControlSystem бракує здатності ефективно використовувати архітектуру АРТа.

Тоді я отримав сповіщення від сторожового безпілотника. Це був люк до житлової секції, перший люк, який я запечатав для створення нашої безпечної зони. Він не міг побачити жодних ворожих Дронів, але накопичення енергії біля люка свідчило про те, що якась зброя чи інструмент використовуються на органах управління. Ой-ой.

Я побіг, слідуючи кривим коридором назад з інженерного модуля. Я перевірив скаута 2 у фойє контрольної зони, якраз вчасно, щоб побачити, як цілі 5 та 6 вибігають за межі діапазону досяжності.

Коли я сказав, що все відбувається одразу, це було переважно перебільшенням, але тепер справді усе відбувалося одразу. Щось, мабуть, попередило їх про сейф на корпусі.

У мене був варіант, але це була жахлива ідея. Але це був також єдиний спосіб вчасно завести Араду та інших. "Амена, наша безпечна зона скоро буде скомпрометована, і мені потрібно з цим боротися. Чи можете ви дістатися до шлюзу, щоб зустріти Араду та інших?" Я припускав, що targetControlSystem не збирається співпрацювати з прийомом відвідувачів. Крім того, зараз вона була трохи зайнята.

Амена крокувала Медичним, з тривогою прислухаючись до поспішної розмови в сейфі, коли вони готувалися до перходу. Вона зупинилася, приглушила свій зв'язок і сказала: "Так, можеш дати мені маршрут?"

Я надіслав їй карту нашої безпечної зони з виділеним найшвидшим маршрутом до шлюзу. "Попереду вас будуть безпілотники. Я надішлю сповіщення та інший маршрут, якщо вони щось зустрінуть."

"Зрозуміла." Вона рушила до дверей, а потім зупинилася, щоб забрати енергетичну зброю і покласти її в кишеню куртки. Тоді вона нахилилася набік і схопила контейнер із купи запасів на лавці.

Я мав намір збільшити зображення, щоб побачити, що вона вхопила, але отримав інформацію від сторожового безпілотника, що щойно був зламаний люк до безпечної зони. На виході з інженерного модуля я пішов іншим шляхом — через люк до станції обробки вантажів і вийшов до коридору, що проходив по центральній частині ззовні до люку. Якщо я не міг вийти перед ними, я повинен був підійти ззаду.

Існувало три можливі причини, через які цілі могли діяти зараз: (1) вони отримали інформацію від targetControlSystem про те, що на зовнішній стороні корпусу знаходиться чужорідний об'єкт, і інтерпретували його присутність як атаку, (2) тепер, коли ми покинули червоточину і, ймовірно, були в нашому пункті призначення, вони знали, що незабаром прибуде підкріплення, і відчували, що зараз відносно безпечно напасти на нас, або (3) вони очікували, що в будь-який момент прибуде керівник, і хотіли виглядати ініціативно. На щастя, це було поєднання всіх трьох причин.

Мої безпілотники рухалися попереду мене, я дійшов до дальнього кінця центрального модуля і пробіг через два сполучні коридори. Я втратив три безпілотники, коли вони досягали проходу до люка, але не сповільнив бігу. За останні дві зустрічі з бойовими безпілотниками я дечого навчився, але краще було припустити, що у них існує активний компонент навчання. Тож я прискорився і, обійшовши поворот, побіг по коридору.

Біля палуби мене чекали два ворожих дрони, і я приземлився на один, перш ніж він зміг змінити положення. Я розбив другий, коли він намірився полетіти до моєї голови. Люк був розкритий, замки просвердлені і частково розплавлені. Я наказав своїм дронам відійти назад; У мене не було часу працювати над контрзаходами щодо захисних костюмів цілей, і я знав, що буду шкодувати про це.

Я втратив одного з дронів біля Амени та надіслав їй сповіщення. Вона опинилася в коридорі біля перехрестя, яке їй доведеться перетнути, щоб дістатися до шлюзу, і альтернативного маршруту не було. Я сказав їй: "Повертайся до Медвідсіку".

"Немає часу, — сказала Амена і відступила, щоб притиснутися до перегородки. — Я думаю, що з сейфом щось не так".

Я міг би посперечатися з цього приводу, але не було часу, і вона мала рацію. І я нарешті побачив контейнер, який вона взяла з екстрених запасів, той, який вона зараз тримала притиснутим до грудей. З позначенням "Вогнегасник.Й

Я проскочив через сполучний прохід і вийшов у наступний коридор.

Цілі 5 і 6 обернулися до мене і почали наводити на мене свою незграбну квадратну енергетичну зброю. Біля них зависли чотири дрони.

Двома поворотами далі було перехрестя, через який Амена повинна була пройти, тому мені потрібно було а) затримати їх тут або б) вбити.

Переходимо до варіанту (б).

Безпілотники Амени захисно скупчилися навколо неї, коли вона потягнула за запобіжник на вогнегаснику. Пролунав хімічний вибух, і Амена влучила в те, на що вона націлилася, тому що раптом мої безпілотники побачили підлітаючу ціль. Струмінь хімічної піни покрив корпус дрона і демаскував його. (Файл виділений для подальшого збереження: це підтверджує, що камуфляж — це фізичний ефект, щось у дизайні їх корпусу, а не невідомий тип переданих перешкод.) Дрон хитнувся вбік, а потім кинувся по коридору, ймовірно, його рушій та датчики були засліплені. Амена рвонула за ріг і помчала до перехрестя.

Дивлячись на мене, ціль 5 сказала щось своєю мовою без перекладу. Ціль 6 зробила зневажливий жест і почала повертатися, щоб піти далі, від чого я абсолютно не міг її втримати. Коли ціль 5 підняла зброю, а ворожі дрони кинулися вперед, я рушив назустріч.

Мої безпілотники не могли бачити дронів через маскування, але я міг бачити їх своїми очима. Я співставив сітку координат зі свого сканування і надіслав безпілотник до кожного дрона з наказами встановити поверхневий контакт. Один промах — і мені доведеться відступити, але всім чотирьом вдалося сконтактувати. За допомогою приліплених безпілотників решта моїх безпілотників могли атакувати позиції ворожих дронів. Коли дрони майже досягли мене, я наказав своїм безпілотникам атакувати їх за власним вибором.

Поки це відбувалося, і ціль 5 піднімала зброю, я пригнувся і пішов уперед. Перший постріл пролетів над моєю головою, потім ворожий дрон вдарив мене в плече і вбив мене в перегородку.

Потім сталося ще дещо. Комунікатор АРТа, схований під моїми ребрами, який він дав мені, коли я залишив його на транзитному кільці RaviHyral, надіслав повідомлення про отримання повідомлення. Це був стислий пакет, того типу, який призначений для надсилання в системі, а не за допомогою транспорту через червоточини. Це означало, що він надісланий з внутрішнього масиву комунікацій АРТа. Він був позначений як "Едем".

Мої безпілотники збили два дрони, але третій вже летів на мене. Він намагався вдарити мене в голову, але спочатку йому довелося зробити розгін, щоб збільшити швидкість, що дало мені шанс схопити його. Я вчасно штовхнув його вбік, щоб заблокувати постріл з енергетичної зброї цілі 5. Тепло вибухнуло на поверхні дрона, що було фактором, якого я не очікував. Ця зброя відрізнялася від тієї, яку мертва ціль 2 використала на мені; замість того, щоб просто викликати біль, цей вибух мав на меті зруйнувати тканини та вивести їх з ладу назавжди. Навіть при наявності між нами дрона мої руки обпекло. Три мої безпілотники теж потрапили під вибух і впали на палубу.

Едем. Едем — це ім’я, яке я використовував у RaviHyral, коли АРТ допомагав мені. Це повинно було бути трюком, за винятком того, що targetControlSystem потонув у надісланих мною пакетах коду; він не повинен був мати можливості надсилати мені пакет зараз.

Але щось на борту АРТа надіслало його. Я розпочав аналіз передачі.

Я тримав дрона перед собою і використав ноги, щоб відштовхнутися від стіни, ковзнути тілом по палубі і вдарити ногами по ногах цілі 5. Він боком врізався у перегородку, а потім опустився на палубу. Я ще не міг піднятися, але принаймні ми обидва зараз лежали.

На каналі, де я стежив за діями Амени, я побачив, що вона пройшла  перехрестя, пішла далі в коридор і знайшла шлюз. Вона важко дихала і пітніла, коли натискала команду циклу на пульті. "Я сподіваюся, що роблю це правильно", — пробурмотіла вона до моїх безпілотників, що літали навколо неї. Потім спалахнули попереджувальні вогні — знак того, що зовнішній люк прийняв команду і готується відкритися. "Так!" Амена замахала руками і трохи потанцювала.

Мій аналіз пакету завершився, і я перевірив результати: не виявлено вбивчих або шкідливих програм, а тип файлу вказує, що це відеокліп. Він також вказав, що це повідомлення із затримкою, надіслане раніше, яке потрапило у пастку, коли подача та зв'язок з АРТом знизилися. Той факт, що повідомлення, яке застрягло в магазині зв’язку та в буфері пересилання, нарешті було доставлене, означав, що в міру того, як ворожа  targetControlSystem виходила з ладу, деякі складніші системи АРТа почали перезапускатися.

Однак це все ще міг бути трюк. Це було саме таке хитромудре лайно, яке могли робити SecUnits. І я знав багато способів, як хтось міг би використати інтенсивне зорове стимулювання, щоб тимчасово обдурити моє сканування, зорові датчики, нервову тканину тощо. Мені доведеться ризикнути. Можливо, я відчайдушно шукав якогось знаку, що АРТ все ще десь тут, але той факт, що це був відеокліп, здавався комунікативним методом, який вибрав би лише той, хто мене знав. Я  дозволив перегляд.

Ціль 6 повернулася і націлила на мене свою енергетичну зброю, але я кинув дрона у неї і потягнув ціль 5 на себе. Зі всіма ударами та криками (цілі 5, а не моїми) ціль 6 не змогла здійснити чіткий постріл. Я вистрілив з обох моїх рук енергетичними зарядами, але захисні костюми цілей, здавалося, відхиляли їх, принаймні в якійсь мірі. (За усіма криками це було важко сказати.) Ще один дрон підлетів ближче, але мої вцілілі безпілотники вдарили його у бік, і дрон влучив в шолом цілі 6. Було багато метушні, але мені дійсно потрібно було встати з підлоги.

Амена та її безпілотники відійшли трохи назад, коли шлюз відкрився, а Арада, Оверс, Ратті та Тьяго влетіли всередину. Ратті опустився купою у костюмі EVAC; Я не міг сказати, чи був він поранений, чи просто спіткнувся об отвір шлюзу. Тоді Тьяго теж хитнувся вбік, і Оверс підхопив його за руку, і я зрозумів, що моя перша теорія була правильною і сейф сильно постраждав.

Стислий відеокліп у пакеті був з серіалу World Hoppers, з епізоду кульмінації сюжетної лінії, коли розум другорядного героя був захоплений чужим вірусом (я знаю), і історія була набагато кращою, ніж звучала, але це був момент, коли персонаж сказав: я затиснутий у власному тілі.

Мені дійсно потрібно було піднятися до мостика АРТа.

Мені дійсно потрібно було тримати цілі 5 та 6 та їх безпілотники подалі від моїх людей, які досі блукали біля повітряного шлюзу, вигукуючи щось один до одного.

І мені довелося робити  ще дві справи одночасно.

Я піднявся на коліна, схопив ціль 5 і кинув у ціль 6. Вони обидва впали назад, і я підхопився на ноги. Пошкоджений дрон пробився через те, що залишилося від моєї хмари дронів. Він зачепив мені плече, коли я кинувся назад до люка, чере який зайшов. Мені потрібно було переконатися, що обидві цілі слідують за мною, тому я крикнув: "Я підірву транспорт і вб'ю вас всіх, гім.юків!"

Це було кульгаво, але я поспішав.

Коли я втікав, цілі кричали щось у відповідь, гучно, люто і незрозуміло. Пошкоджений безпілотник впорався з передачею останніх кадрів з камери, і я зміг переконатися, що обидві цілі  біжать за мною. Я побіг коридором до контрольної зони.

Це був момент, коли я зрозумів, що не припинив використання каналу, який я використовував, щоб надіслати свій візуальний матеріал Амені. Ймовірно, вона не могла звернути на нього уваги з того часу, як пішла з медвідсіку (люди, навіть люди-імпи, не можуть обробляти одночасно кілька вхідних каналів, як я), але відео все ще було в її каналі. Супроводжуючий її безпілотник показав, що вона стоїть у фойє повітряного шлюзу (досі? Що таке, до біса?) з Арадою, тоді як Оверс і Тьяго витягують Ратті з пошкодженого костюма EVAC. Арада скинула костюм лише наполовину, виглядала вимученою і, м’яко кажучи, стурбованою. У моєму каналі Амена вже неодноразово кричала: "Куди ти йдеш? Що відбувається?"

За цих обставин це були розумні запитання. "Ідіть до Медвідсіку", — сказав я їй. Я не хотів відповідати на якісь розумні питання. Якби я помилявся, я, напевно, був би мертвий, і це було досить погано. Бути дурним і мертвим було б набагато гірше.

"Але що…" — почала Амена, і я вимкнув канал.

8

Я біг коридорами АРТа, і у мене не було багато часу на роздуми і планування. Те, що платформа MedSystem самостійно активувалася у відповідь на невідкладну медичну допомогу Елетрі, повідомило мені, що операційний код корабля або принаймні великі його фрагменти були ще недоторканими. І targetControlSystem знизилася під моїм шквалом кодів, що дозволило великій кількості систем АРТа повернутися в мережу. Технічно це був сприятливий час, щоб спробувати прорвати зону контролю, але я зробив би це, навіть якби мені довелося пробиватися через цілу групу цілей та їхніх дурних напівневидимих безпілотників.

Я піднявся до центральномго модуля по коридору і пройшов повз ворожого дрона, що стрибав у повітрі, і ще одного — який лежав на нижній перегородці. Коли targetControlSystem зациклилася, вона заповнила їх сміттєвим кодом.

Повернувшись у житлову секцію, Амена та інші, нарешті, затупали по коридору до Медвідсіку. Вони зіткнулися з дроном, якого Амена вимкнула за допомогою вогнегасника, і який тепер безцільно плавав, і Оверс збив його ріжучим інструментом, принесеним із сейфа.

Скаут 2 показав мені, що у фойє контрольної зони, ледь на три метри попереду, було порожньо — це означало, що я втратив слід цілі 4. Я щойно встиг повернути відео назад, щоб побачити, як Ціль 4 виходить через передні двері, як вибух енергії/тепла вдарив мене ззаду. Імпульс вдарив мене в поперек, і я втратив рівновагу, упав вперед і заковзав через палубу до люка контрольної зони.

Моя надійність роботи знизилася до 80 відсотків.

У коридорі біля медичного закладу Амена підстрибнула і закричала: "Ні, ні!"

"Що..?" — вимагала Арада.

"Вони потрапили — вони вистрілили…" — Амена шалено махнула рукою на медичний люк. “Залишайтеся тут!" і зірвалася з місця. Загін моїх безпілотників послідував за нею.

Я бував вражений снарядною та енергетичною зброєю набагато більше разів, ніж пам’ятаю (буквально через стирання пам’яті), але це не означає, що зброя не шкодить. Але я налаштував свої датчики болю раніше, тому було несподіванкою, коли я перевернувся і побачив великий наліт крові та органіки на палубі.

Я не міг би так довго протриматися. Мені потрібно було рухатися швидше.

Але принаймні це вирішило проблему того, як я збирався відкрити люк. Ціль 4 побігла до мене, тому що придурки люблять бачити ваше обличчя, коли вбивають вас. Він зупинився там, де, на його думку, було досить далеко, і вистрілив, але я перекинувся на бік, щоб вибух потрапив у підлогу поруч зі мною. Я відштовхнувся ногами, використав стегно як поворот і обернувся, щоб схопити його за щиколотку. Він скрикнув і впав назад, а я піднявся на нього і зламав йому шию.

Цілі 5 і 6 були майже поруч, і у мене в коридорі залишилися лише три безпілотники. Коли я підвівся на ноги і взяв енергетичну зброю цілі 4, я наказав своїм уцілілим безпілотникам втручатися, перешкоджати і робити удари, які вони могли. Через шоломи з маскувального матеріалу та захисні костюми у безпілотників не було великої ймовірності вбити ударом, але, сподіваюся, вони відволікли б увагу.

Підняти велику квадратну зброю було важко, і я зрозумів, що втратив багато м’язів і основної опорної структури в спині. Вільною рукою я висунув панель біля люка контрольної зони, а потім коротко вистрілив у механізм всередині. Вибух тепла переконав датчики в тому, що корабель переживає аварійний стан (датчики не помилилися з цього приводу), і він активував ручне управління. Я натиснув на ручне розблокування, і люк відкрився.

Я переступив і натиснув послідовність закриття та запечатування. Одному з моїх безпілотників вдалося вдарити по цілі п'ять, але інші безпілотники зникли.

Коли люк закрився, я знав, що це ненадовго. У мене не було часу замінити зовнішню панель люка, і хоча у мене були вагомі докази того, що цілям багато чого не вистачало, але їм також бракувало мозку, я був впевнений, що вони теж спробують стріляти по органах управління, і рано чи пізно це спрацює.

Я розірвав візуальний доступ Амени до свого каналу, але безпілотники навколо неї розповіли мені, що Арада і Тьяго побігли за нею по коридорах і прямували сюди. (Так, напевне я мав би раніше розірвати відеоканал до Амени. Але я хотів, щоб вона знала, який у мене статус, якщо я не зможу відповісти.) Скаут 2 все ще був у фойє на сторожі, тому я надіслав його відео у канал Амени, щоб вона могла бачити, де цілі. Я побачив, як вона присіла і схопилася за голову, намагаючись зосередитися на новому вході. Я вже проходив повз безладно мертві Цілі 1 і 3 та піднімався сходами до верхньої контрольної зони, і не мав часу їй допомогти.

Скаут 1 був там, і стежив за дисплеями. Він привітав мене пінгом, коли я поклав енергетичну зброю на крісло найближчої станції. Мені був потрібен інтерфейс для зберігання даних корабля.

Облігаційна компанія, яка володіла мною, заробила багато гігантських куп валют, аналізуючи дані від своїх клієнтів. Компанія записує все, що всі говорять, а потім перебирає це, щоб отримати інформацію, яку можна продати. Частина моєї роботи полягала в тому, щоб допомагати записувати, аналізувати та захищати цю інформацію, поки вона не може бути передана до компанії, і якщо я зроблю це вчасно, вказуючи на повну слухняність, я не буду покараний своїм командним модулем. (Це було схоже на стрілянину з високоякісної енергетичної зброї, тільки зсередини.)

Необроблені аудіо та потоки каналів створюють величезні файли даних, і їх доводиться багато переміщати і часто зберігати в невикористовуваних місцях зберігання в інших системах. (Це також спосіб знищення даних. Якщо ви зовсім не ненавидите своїх клієнтів або відчуваєте особливу огиду до компанії в будь-який конкретний момент, або ви зламали свій командний модуль і вам потрібно приховати свої дії, ви можете перемістити дані в буфер SecSystem безпосередньо перед тим, як настане час оновлення. Файли не перезаписуються, і це виглядає як нещасний випадок.)

Але я хочу сказати, що АРТ був великим транспортом з великою кількістю інтерактивних процесів та систем, які працювали спільно, а це означало, що було багато місць для зберігання, які не були б очевидні для людей-зловмисників. Або для ворожих операційних систем, таких як targetControlSystem, які були нездатними використовувати більшість архітектури. Місця для зберігання, де можна зберегти стиснуту резервну копію ядра. Можливо, вашого власного ядра, якби ви були передовою розумною системою управління, яка була дуже розумною і дуже підлою.

Мені все ще не вдавалося встановити зв'язок з жодною з операційних систем, тому я постукав пальцем по поверхні дисплея, яка найбільше нагадувала внутрішній системний монітор. Дисплей сплив вгору і відкрився в масив невеликих джерел даних. Отримання інформації візуально, а не через стрічку, було жахливо повільним процесом. Я витягнув ручний інтерфейс, а потім довелося витягти нестандартну мову кодування зі свого архіву та завантажити її у свій внутрішній процесор. Я створив свій запит, а потім погортав плаваючі інтерфейси, щоб завантажити його.

Після суб’єктивної вічності, яка насправді тривала 1,2 секунди, система почала відображати області зберігання даних, які наразі містили великі та, можливо, аномальні файли зі структурами, які не відповідали протоколу для області їх зберігання. Я робив ставку на процедурне сховище для медичної платформи, але перша можливість, коли обробився мій запит, була на камбузі, у зоні зберігання даних, прихованій у шарі під звичайним простором для формул для виробництва продуктів харчування. Але коли я пошукав його, він читався як порожній розділ.

Знаєте, у мене дійсно не було часу на це. Вільний шматок з моєї спини сповзав у крісло станції, і мені було важко тримати себе вертикально. Я багато просочувався, а я ненавиджу протікати.

Я перевірив мій канал targetControlSystem, просто на предмет задоволення, і побачив численні індикатори відмов через мій шквал перезаписів. Так, не дозволяй люку закриватися на твоїй дорозі вниз, негіднику.

Двоє розвідників у фойє контрольної зони надіслали мені відео цілей 5 та 6, які оглядали знищену панель біля люка.

У коридорі, що йшов з фойє, група безпілотників біля Амени показала мені її, Араду і Тьяго, які напружено розмовляли. Амена  розмахувала контейнером для гасіння пожежі, а Арада взяла захоплену енергетичну зброю.

Це викликало у мене роздратування. "Амено, ідіть звідти. Ви знаєте, що ці люди небезпечні."

Вона здригнулася і зробила гримасу. "Де ти? Я вже не бачу, що ти робиш! З тобою все гаразд?"

"Якось тримаюся, насправді не дуже. Я просто повинен зробити ще одну справу."

Я почувався не так добре, і мені було важко зрозуміти мову, щоб розширити пошуковий запит. Я знову запустив його, і знову з’явилося зарезервоване місце для зберігання даних про виробництво продуктів харчування. Ага.

Система TargetControlSystem вимкнулася, мої контакти пінглять порожнечу. Я не припиняв свою кодову атаку, на випадок, якщо це була хитрість.

Запит не був помилковим, щось було в сховищі даних про виробництво продуктів харчування, незалежно від того, наскільки твердо користувач бачив, що це порожнє місце. Канали дисплеїв станцій почали повертатися в корм, тому я міг отримати доступ до їх функцій безпосередньо через інтерфейс каналу, що стало величезним полегшенням. Я розпочав глибокий аналіз зарезервованого місця в сховищі для виробництва продуктів харчування і одразу вискочив запит на введення пароля. Ну лайно.

У коридорі Амена прошепотіла Араді: "Я думаю, що він вмирає".

Арада забрала вогнегасник від Амени і передала його Тьяго. Вона сказала йому: "Будь готовий".

Якщо це дійсно те, що я думав, цей відеокліп був підказкою. Я відтворив його у полі запиту і не отримав відповіді. Я провів короткий список усіх персонажів, кораблів та назв місць з World Hoppers. Ніякої відповіді. А часу немає. Еден, кліп був направлений на Еден, фальшиве ім’я, яке я використовував для клієнтів-людей, ім’я, яке АРТ мені ніколи не називав.

Моє ім’я, моє справжнє ім’я, було приватним, але ім’я, яким мене називав АРТ, не було чимось, що люди могли б сказати або навіть отримати до нього доступ. Це була моя адреса місцевого каналу, жорстко закодована в інтерфейси, які пронизували мій мозок.

Я подумав, що варто спробувати. Я подав його в поле запиту.

Запит був прийнятий, і місце для зберігання відкрилося, щоб відкрити великий стислий файл. До нього додався короткий документ з інструкціями з кількома рядками складного коду, який я не зміг проаналізувати. Але інструкції були чіткі. Вони починалися: "У разі надзвичайної ситуації втікай". Я витяг код у зону обробки операційної станції і запустив його.

Усі вогні в зоні управління погасли, а потім знову ожили. Одночасно всі дисплеї навколо мене замерехтіли, згасли, а потім заблимала графіка повторної ініціалізації.

І корм АРТа заповнив корабель. Приємним нейтральним голосом, який системи використовують для звернення до людей, він прошепотів: "Перезавантаження триває. Будь ласка почекайте."

Внизу відкрився люк. Цілі почали заходити всередину, але Скаут 2 побачив, як Тьяго пробіг у фойє, щось вигукуючи і розпорошив на них засіб гасіння вогню. Ціль 5 повернулася у бік Тьяго, а ціль 6 пішла далі вперед у зону управління. Потім Арада вийшла до люка і вистрілиа у ціль 5 з енергетичної зброї.

Це залишило ціль 6 все ще озброєною, з чітким пострілом у Тьяго через відкритий люк.

Я схопив енергетичну зброю цілі 4 і відштовхнувся від стільця, але мої ноги не працювали належним чином. Я впав, покотився до краю платформи але вистрелив у ціль 6. Вибухи вдарили по ньому у груди та обличчя, і він похитнувся назад на перегородку, а потім впав на мертве тіло цілі 3.

Ціль 5 похитнулася і зігнулася, але навела зброю на Араду.

Тоді голос АРТа, справжній голос АРТа, заповнив стрічку. Пролунало: "Киньте зброю."

Арада кинула свою енергетичну зброю, а Тьяго — вогнегасник. Обидва підняли порожні руки. Я сказав йому: "Не ображай моїх людей."

Ціль 5 вигукнула щось незрозуміле, а потім кинула зброю і впала набік, схопившись за голову. О, вау, АРТ, мабуть, мав доступ до шолома цілі 5 за допомогою коду, який використовувався targetControlSystem.

Ціль 5 впала і один раз здригнулася на палубі, а потім завмерла. Тьяго почав опускати руки, а потім передумав. Він сказав: "Ми не хочемо завдати ніякої шкоди. Ми тут, тому що на нас напала ця особа та інші".

Арада додала: "Хто ви?"

АРТ сказав: "Ви знаходитесь на зареєстрованому навчально -дослідницькому судні Перигелій Пансистемного Університету Міхіри та Нового Прибережжя. Потім додав: "Я не збираюся ображати твоїх людей, маленький ідіот."

Арада здивовано підвела брови, і Тьяго виглядав збентеженим. Я сказав: "Ви використовуєте загальнодоступну стрічку, усі вас можуть почути."

"І ти теж, — сказав АРТ. — І ти забруднив мою палубу."

Амена пробігла крізь люк, ухилилася від купи мертвих цілей, а потім побігла сходами наверх. Вона впала біля мене на коліна і вигукнула: "Гей, тобі потрібна допомога! Нам потрібно повернутися до Медвідсіку!"

АРТ сказав: "Я чую вас, підліток, немає причин кричати. Я вже відправив аварійну каталку."

Я завжди думав, що все, що каже АРТ, звучить саркастично. Якби ви були людиною, я думаю, це також звучало більш ніж невиразно погрозливо.

Арада увійшла в зону контролю. Тьяго перевіряв, чи жива ціль 5. (Ні.)

АРТ сказав: "Зловмисник мертвий."

"Угу… — Тьяго підвів погляд на стелю. — Але хто ти? Ви член екіпажу чи…"

Арада дійшла до вершини сходів і нахилилася до мене, стурбовано насупившись. У неї був поріз над лівою бровою, опік першого ступеня на щоці, а її коротке волосся було обпалене. Вона сказала: "Не хвилюйтесь, SecUnit, ми доставимо вас у Медвідсік". Вона стисла Амену за плече.

Я припускаю, що Амена ніколи не бачила, як SecUnit'а поцілили енергетичною зброєю, через яку він втратив 20 відсотків маси тіла на спині та оголив свою внутрішню структуру, тому що вона здавалася справді засмучена.

Я втрачав усі свої сенсори, але я мав знати одну річ, перш ніж сюди потрапить каталка. "АРТ, — сказав я вголос, тому що АРТ міг заглушити стрічку, якби захотів. — Ви зробили це? Ви послали цих придурків, щоб викрасти моїх людей?"

"Звичайно, ні, — сказав АРТ. — Я послав їх викрасти тебе."

Тоді моя надійність і продуктивність роботи знизилася і...

Вимикання. Затримка перезапуску.

Отже, це був черговий катастрофічний провал. (Тобто фізично. Я збирався пожартувати над катастрофічними невдачами в інших контекстах у другій половині цього речення, але це стало занадто гнітюче.)

Чекаючи, поки моя пам’ять та архів повернеться, принаймні я знав, що я не в кабінці компанії. Навіть без подачі або візуального введення я це знав, тому що мені було тепло, а це означало, що я перебував у MedSystem, призначеній для людей. Як тільки я міг знову отримати доступ, я перевірив свій буфер, щоб побачити, що сталося. Ну так, стався АРТ.

Остання розмова, яку я взяв у каналі/навколишньому аудіо, була такою:

Амена, її голос був стривоженим шепотом, сказала: "Ти впевнена, що все буде добре?"

АРТ шепнув їй у відповідь на закритому каналі і якось зумівши не звучати саркастично чи загрозливо, сказав: "Повністю. Пошкодження органічної тканини та опорної структури легко відновити. Деякі системи працювали з неоптимальними параметрами через багаторазові удари енергетичної зброї. Перезапуск повинен це виправити."

Я сказав: "Перестань говорити з моєю людиною".

АРТ сказав: "Трахни мене."

Я не знаю, чи намагався я зупинити АРТа, але знову втратив усі сенсори.

Зараз я мав 34-відсоткову надійність роботи і неухильно піднімався, лежачи на медичній платформі АРТа. Моя куртка та відкидний жилет зникли, а хірургічний маніпулятор порізав на мені сорочку, щоб дістатися до обгорілих частин. Я був липким від усієї витікаючої рідини, крові та своїх шматків (так, це так само огидно, як звучить). Але я не відчував себе так погано, як минулого разу, коли АРТ змінював мою конфігурацію.

АРТ. АРТ, ти маніпулятивне лайно.

Що б не відбувалося, я нічого не міг з цим зробити, і це мене ще більше розлютило. Тож я п’ять хвилин дивився епізод 174 "Святилища Місяця". Це спрацювало? Ні, не заспокоїло.

Орієнтовно я перевірив свої вхідні дані. (Орієнтовно, тому що зараз я хотів поговорити з людиною приблизно стільки, скільки хотів втратити пару кінцівок і тоді поговорити про свої почуття.) Безпілотники, яких я призначив Амені, вижили. Після моєї останньої вказівки залишатися з нею до того, як вони втратили зі мною зв’язок, вони прийняли щільне кругове утворення на півметра вище її голови. Вони записували відео. Я запустив його назад, щоб подивитися, що сталося.

Я перескакував нудні частини, коли Амена була засмучена через те, що я лежав у басейні з паруючою кров’ю та рідиною, і Арада намагалася сказати їй, що це насправді звично для мене. Як приїжджає візок. (Це був пристрій медичної допомоги, призначений для того, щоб або доставити жертв у систему MedSystem, або вивезти пацієнта з пошкодженого корабля, тому його потужність та функції були автономними. Це було щось на зразок великого безпілотника з технічним обслуговуванням, який був здатний виконувати певний спектр дій, побудований у формі стелажа з розширюваними полицями та кронштейнами. Як він пережив чистку ворожих дронів АРТа, я не знаю. Якщо тільки цілі просто не знали, що це таке, коли бачили в інертному положенні.)

Він блискавично вповз у фойє, під кутом піднявся по сходах, зачерпнув мене, поклав у себе і затиснув. (Я ненавиджу, коли мене катають, як обладнання, хоча технічно я справді обладнання.) Коли він помчав назад, Амена спробувала послідувати за ним, і Арада схопила її за руку. Дивлячись так, як це робили люди, коли вони намагалися поговорити з тим, кого вони не бачили, Арада сказала: "Привіт, вас звуть АРТ? Чи можете ви сказати мені, чи є ще хтось на цьому кораблі?"

АРТ сказав: "У Медвідсіку є ще одна невідома особа, але вона, здається, поранена, і не воює. Я припускаю, що дві інші присутні особи є частиною вашої групи. Усі зловмисники знаходяться на обліку.

Амена витерла ніс (люди такі огидні) і сказала: "Це Елетра, вона була в’язнем, коли ми сюди потрапили. Рас був теж, але він помер". Вона відійшла від Аради, щоб піти хитаючись вниз по сходах.

Арада, з виразом десь між задумливим і стривоженим, пішла за нею. Арада сказала: "Дякую, полегшення це почути. Але чи можете ви сказати нам, хто ви?"

Амена попрямувала у фойє. "Це корабель. Це друг SecUnit'а". Вона кинула погляд вгору. "Це ви, правда? Ви транспорт?"

Тьяго опустився на коліна над мертвою ціллю 6, повернувши голову в шоломі, щоб побачити обличчя. Він здивовано підвів погляд. "Транспорт?"

АРТ сказав: "Правильно."

"Але пілот-боти не говорять так", — сказав Тьяго Араді, не змінюючи голосу. "Це не може бути бот"

Ха-ха.

Арада не намагалася це коментувати. "Транспорт, що тут сталося? — запитала вона. — Чому ви напали на наш геодезичний корабель?"

АРТ сказав: "Я все ще повторно ініціалізуюся після примусового завершення роботи та самовидалення. Я віддав пріоритет відновленню повноцінної роботи MedSystem."

Безпілотники Амени зафіксували зображення Аради та Тьяго, які обмінялися поглядами з піднятими бровами, перш ніж попрямувати за візком. Так, я думаю, вони обидва помітили, що АРТ навмисне не відповів на пряме запитання. (Професійна порада: коли боти роблять так, це не є хорошим знаком.)

Мені доводилося знову і знову стрибати у відео вперед і назад, поки мене везли до Медвідсіку. Арада і Тьяго залишилися в контрольній зоні, і Оверс вирішив приєднатися до них, але безпілотники Амени не бачили цього. Амена сиділа в лікарні і дивилася, як на мене опускається хірургічний кабінет, і намагалася розповісти Ратті, що сталося. Це було заплутаним, коли люди розмовляли у своїх комунікаторах, але я не дбав про те, щоб відфільтрувати необроблене відео та відокремити різні розмови. Єдине, що було новим — це сейф.

Вони були підстрелені, коли відокремилися від модуля. Рішення пристати до того, що на даний момент було ворожим кораблем, не було добровільним; система наведення сейфа була пошкоджена і спрямувала його до найближчого функціонуючого транспорту, перш ніж Оверс зміг це зрозуміти. Тоді ми опинилися в червоточині, і тікати було пізно. До того часу, як ми вийшли з червоточини, Оверсу та Араді вже довелося канібалізувати чотири костюми EVAC на борту, коли вони намагалися відремонтувати пошкоджену систему життєзабезпечення, і вони підрахували, що вони прослужать ще сімнадцять годин. Усі четверо потребували лікування після вдихання зіпсованого повітря, також Ратті пошкодив коліно, коли коливання сили тяжіння врізало його в перегородку.

Одного разу Амена і Тьяго провели таку розмову через комунікатор:

"Ви впевнені, що у вас все добре?" Це був четвертий раз, коли він запитував її про це, і я починав розуміти, чому вона весь час так дратується авторитетами. "Ці люди, вони тобі не нашкодили?"

"Дядьку, зі мною все добре". — Сказала вона, у нормального підлітка-людини це означає роздратований і прикордонний ниючий тон. (Насправді це статистично нормально для дорослих людей.) Потім вона завагалася і додала: "Коли ми потрапили сюди, вони вдарили SecUnit'а одним з тих великих безпілотників і він упав, і я подумала, що він мертвий, і я залишуся наодинці з ними... Там були люди з корпорації, Елетра та Рас, але вони були настільки налякані, і я теж… У мене було багато проблем. Тоді SecUnit несподівано з'яився в залі і... і я зрозуміла, що ми будемо боротися з цими людьми, і ми переможемо. — Вона притулилася стегном до медичної платформи і склала руки, засунувши під пахви, наче їй було холодно. — Ви впевнені, що з SecUnit'ом все буде добре? Транспорт сказав, що так, але… він виглядає погано".

— Впевнений, — сказав Тьяго теплим і впевненим тоном. Брехун, ти не міг бути впевнений. Впевненими могли бути ті, хто бачив мене у набагато гіршому стані, ніж цей, "У вас ще крутяться безпілотники над головою? Чому вони там?"

Вона підвела погляд догори, з нахмуреними бровами, ніби забула про них. "SecUnit дав мені їх, коли пішов оглядати нашу територію, щоб переконатися, що у нашій безпечній зоні немає ворогів".

Сидячи на лавці з раною, обгорнутий пов'язкою навколо коліна, Ратті посміхався. "Це SecUnit. Я радий, що вони захистили вас".

Тьяго запитав так, ніби це його дуже хвилювало. Він сказав: "Що саме ти робила?"

Я перевірив усі свої відеовходи. Скаут 1 все ще перебував у зоні управління і спостерігав за Арадою та Оверсом, які сиділи на станціях АРТа, гортаючи дисплеї. Скаут 2 все ще був у фойє і показував Тьяго, який обшукував костюм цілі 6 і намагався змусити ворожий пристрій запрацювати. Усі були зайняті.

Амена нетерпляче потерла обличчя. "Ми знайшли щось інопланетне на двигунах, безпосередньо перед тим, як вийти з червоточини в цю систему. Ми вважаємо, що саме це дозволило нам так швидко сюди потрапити. SecUnit зрозумів, що в історії, яку нам розповіли Елетра та Рас, щось не так, ніби вони були захоплені лише пару днів тому, чого б не вистачило навіть на подорож до Preservation від найближчої червоточини. Ми намагалися з'ясувати, що з цим робити, коли отримали від вас сигнал".

"Технологія інопланетян?" Погляд, який Ратті кинув на Елетру, був підозрілим. Її очі тепер були відкриті і стежили за ними, хоча вона все ще виглядала розгубленою. Він намагався поговорити з нею раніше, але, хоча вона моргала і час від часу змінювала положення, вона, здається, не розуміла, де знаходиться і що з нею. Ратті, ймовірно, думав про минулі докази того, що корпорації нелегально збирають артефакти інопланетян, і про те, наскільки все чудово вийшло.

У комунікації Оверс сказав: "Вона небезпечна? Можливо варто спробувати вилучити його з накопичувача?"

У загальній стрічці та комунікації, чутній на всьому кораблі, АРТ сказав: “Інопланетний пристрій від’єднався від мого приводу і перестав працювати, коли була видалена система вторгнення. Подальше втручання не рекомендується."

Це точно не було загрозливим. О ні, аж ніяк.

У приватному каналі до АРТа я сказав: "Ти мене підставив, негідник". Я все ще переглядав заархівоване відео з безпілотників і на п’ятдесят чотири секунди відставав від фактичного часу, тому АРТ мене проігнорував.

Правильно, вислухайте мене. Пакет повідомлень з відеокліпом World Hoppers був надісланий через внутрішню комунікаційну мережу АРТа перед тим, як він зник, імовірно, незабаром після того, як АРТ приховав резервну копію себе, захищену паролем з моєю адресою жорсткої стрічки. АРТ очікував, що я колись з'явлюся на борту, щоб запустити свій код екстреної допомоги, який би розпакував резервну копію та перезавантажив її на обладнання корабля. Це означало, що АРТ надіслав цілей знайти мене в космосі Preservation і дав їм можливість відстежувати мене через зв’язок, який я тримав у відділенні між ребрами.

Це означало, що АРТ був у свідомості і був здатний впливати на події під час нападу на наш модуль та базовий корабель.

Раптове і явно навмисно драматичне входження в загальну розмову про канали та спілкування зробило людей напруженими. Це здивувало Елетру і привело її до тями. "Хто це?" — спитала вона, переводячи погляд з Ратті на Амену.

— Це… транспорт, — сказав їй Ратті, уважно спостерігаючи за стелею. "Я не думаю, що ви могли б назвати це пілот-ботом".

"Я не думаю, що ви могли б", — підтвердив АРТ.

Слухаючи розмову з контрольної зони, брови Аради зібралися докупи. Вона запитала Оверса: "Чи можна отримати зображення з медвідсіку?"

АРТ сказав: "Краще, якщо я це зроблю", і в центрі Медвідсіку розквітнув голо-дисплей Аради та Оверса у контрольній зоні. Скаут 1 показав мені, що у контрольній зоні також розгорнувся відповідний дисплей з медвідсіком. На обох дисплеях збоку була бічна панель, на якій було зображення Тьяго у фойє, який сидів у кріслі з екранним ворожим пристроєм на колінах. Він виглядав напружено.

Гаразд, так: (1) Я ніколи не мав доступу до камер на борту АРТа, окрім як через безпілотники. АРТ бачив внутрішню частину корабля через свої внутрішні датчики, які надавали дані (тепло, щільність, кути руху тощо), які не перетворювалися на візуальні зображення, принаймні не на візуальні зображення, доступні для людини. Я думав, що в більшості областей немає камер. Це було доказом того, що він отримав мене ЗНОВУ. (2) Відеоефекти були більш гладкими та відполірованими, ніж усе, що я міг би зробити, і це мене просто розлютило. Це була цікава пропозиція відеоконференції для людей, які намагалися зрозуміти, наскільки вони трахнуті, а не професійна стрічка новин. АРТ навіть розчинив краї та виправив колір — лише для того, щоб покрасуватися. Не вистачало лише тематичної музики та логотипу місії.

Моя надійність роботи досягла 60 відсотків, і я міг говорити знову. Я сказав: "Трахнутий АРТ".

Амена нахилилася над платформою, стурбовано спостерігаючи за мною. "SecUnit, як справи?"

"Зі мною все гаразд." Частини хірургічного кабінету відїжджали від мене, і я міг бачити її своїми очима, а не лише камерами безпілотників. "За винятком того, що мене тримає у полоні гігантський мудак науково-дослідного транспорту".

Ратті підскочив і зупинився на межі стерильного поля. "Тобі щось потрібно?"

Амена сказала: "Я бачила, що сталося. Я маю на увазі, я все ще бачила через твої очі, коли… — Вона зупинилася і сковтнула. "Це було... напружено."

Це було одне слово. Я сів, коли відїхала решта пристроїв. Шкіра на спині була новою і свербіла. Ненавиджу це. "Мені потрібна моя куртка."

АРТ сказав: "Костюм був пошкоджений і відновлюється у вторинній переробці.

Було дуже важко рівномірно сказати: "Я не говорю з тобою".

Ратті підвів брови. "Отже … наскільки добре ви двоє знаєте один одного?"

У контрольній зоні Арада встала. — "О, Ратті, давайте розглянемо це пізніше. Транспорт, ви зараз відповісте на наші запитання?"

АРТ сказав: "Це залежить від питань."

Я сказав: "Люди думають, що я придурок, почекай, поки вони впізнають тебе".

"Я думав, ти зі мною не розмовляєш."

Ратті пробурмотів Амені: "Я визнаю, що зараз я трохи стурбований".

Амена сказала йому: "SecUnit сказав, що пілот-боти можуть вбивати людей".

АРТ сказав: "SecUnit перебільшує."

Брови Аради нахмурилися. "Транспорт, де ми? Ми отримали доступ до ваших сенсорів і не отримуємо жодних контактів із зазначенням станції. Це безлюдна система?"

"Ця система має числове позначення, присвоєне корпорацією, яка досліджувала її на предмет порятунку колонії. Це було місце принаймні двох спроб колонізації. Остання спроба була припинена, коли компанія, що фінансувала її, була знищена в результаті ворожого поглинання, і місцезнаходження колонії було втрачене." АРТ призупинився на 8,3 секунди без жодної причини, про яку я не міг подумати, окрім як змусити людей думати, що він не дасть відповіді на запитання. "У мене є докази того, що вона була заселена."

Арада має багато виразів обличчя, навіть для людини. Зараз вона примружила одне око, і прикусила один куточок губи. Я не знав, що це означає, за винятком того, що її, напевне, схвилювало те, що вона чує. "І там живуть ці люди — вороги?"

"Обставини говорять за це."

Так, це було саркастично.

Арада перестала кусати губу, але її око стало ще більш примруженим. "Який ваш операційний стан? Ви сказали, що артефакт інопланетян відірвався від вашого двигуна? Чи можемо ми пройти зараз через червоточину?"

"Наразі я все ще перебуваю у режимі повторної ініціалізації, і мої функції маневрування у звичайному просторі не реагують, можливо, через пошкодження, спричинені інсталяцією стороннього пристрою на приводі. Коли повторна ініціалізація завершиться, я можу приступити до самовідновлення. Але я абсолютно не маю наміру покидати цю систему, поки не отримаю бажаного."

О, ось і ми.

Ратті тихо сопів. Щелепа Тьяго почала опускатися, але він вчасно її зупинив. Амена склала губи і стурбовано глянула на мене. Оверс скривився і потер очі. Арада виглядала так, ніби вона зовсім не здивована. Вона зробила швидкий вираз мовчазного спілкування поглядами з Оверсом, а потім рівномірно сказала: "Зрозуміло. І чого ти хочеш?"

"Я хочу повернути свою команду."

Брови Аради піднялися, ніби їй стало легше, що це не щось гірше. "Що з ними сталося?"

"Вороги викрали їх, змусили мене співпрацювати, погрожуючи їхньому добробуту, і заразивши мої двигуни забороненою до використання технологією інопланетян, встановили конкуруюче програмне забезпечення, а потім видалили мене."

Я все ще був божевільний, правда? Але там було багато ключових слів, які викликали мимовільні відповіді.

Тьяго тримав вираз обличчя нейтральним. — "Але як ти з нами розмовляєш, якщо…"

"Я зберіг себе у резервну копію і сховав її там, де її міг знайти лише надійний друг."

Я дивився на стіну, спостерігав за всіма та за дисплеєм з дронами Амени. Надійний друг? "Ох, трахати тебе".

Я все ще вважаю це вимовленим.

Арада та Оверс знову перезирнулися. Оверс розплющив очі і зробив легкий рух плечима. Рот Аради зімкнувся в похмурій лінії, потім вона перевела подих і запитала: "Щоб отримати SecUnit'а, ви запланували атакувати наш базовий корабель?"

"Це був не мій план."

Очі Оверса звузилися. Він сказав: "Але це була ваша ідея".

Я сказав: "Не жартуй так".

Тон Аради досі був рівним. "Це не був ваш план, але ви втілили його в життя. Ви послали цих людей викрасти SecUnit'а".

АРТ сказав, "Так"

Звісно, що так і було.

"Ти знав, де ми? — Ратті насупився. — Як?"

"Коли я прибув через червоточину у простір Preservation, я надіслав повідомлення з запитом на людей, про яких я знав, що вони пов’язані з SecUnit'ом. Інститут вільного доступу до відкриттів та інженерії допоміг мені найбільше, коли я попросив можливої зустрічі зі спеціалістом з оцінювання Арадою. Вони надіслали мені повну інформацію про ваш маршрут та команду.

Звісно, що він міг це зробити. Я раніше чув, як АРТ видає себе за людину у комунікації, на транзитній станції RaviHyral.

Ратті застогнав і закрив обличчя руками. Арада та Оверс недовірливо дивились один на одного. Оверс пробурмотів: "Ми повинні з ними поговорити про це".

Арада потерла пляму лівого ока, наче воно боліло. Я сказав до АРТа: "Отже, ви знали, коли ми повернемось до простору Preservation".

"Ви прибули раніше."

Арада дотримувався суті. "Але чому ви хотіли викрасти SecUnit'а?"

"Мені потрібен був хтось, хто міг вбити ворогів."

Тепер усі дивилися на мене. Я вчепився пальцями в край медичної платформи. Шкіра на них також свербіла там, де хірургічний кабінет замінив обгорілі частини. "І ви сказали їм, що я — зброя, яку вони зможуть використати".

"Я збудував пастку, вони ввійшли в неї самостійно."

"Але хто вони?" — засмучена сказала Амена. "Звідки вони взялися? Вони повинні так виглядати? Що з ними сталося, що вони стали такими?"

АРТ сказав: "Я не маю відповідей на жодне з цих питань."

Тьяго поглянув на ціль 6. "Існує деяка ймовірність, що їх поява є результатом генетичних або косметичних маніпуляцій. Але…"

Ратті завершив: "Але у нас є дані про артефакти інопланетян, що свідчить про можливе забруднення…"

Ось чому люди та люди-імпи настільки обережні щодо технології інопланетян, навіть корпорації здебільшого намагаються бути обережними. Дивна синтетика зазвичай нешкідлива, наголос на "зазвичай". Але органічні елементи можуть бути дійсно заражені, що "реально" означає, що всі вмирають жахливою смертю, і ніхто більше ніколи не зможе поїхати на планету.

Тьяго стиснув рот. "Якби хтось із цих людей залишився живим, можливо, ми могли б їх розпитати".

Я думав, що це постріл у мене, але, мабуть, АРТ сприйняв це погано. Він сказав: "Якщо ви покладете його на медичну платформу, я можу його розрізати і ви побачите зміни.

Я не був вражений, бо чув раніше такий голос у "лиходія довготривалого міфічного пригодницького серіалу" АРТа, але всі люди замовкли. Амена невпевнено зрушила з місця і подивилася на мене. Тоді Ратті прошепотів: "Це була тонка погроза?"

Я сказав: "Ні, це не було тонко."

Амена обійняла себе руками, а потім запитала: "Як сірі люди викрали вашу команду?"

АРТ сказав: "Це трапилася, коли я і моя команда вперше зайшли у цю систему. Мій архів пам’яті порушений, і я все ще намагаюся його відновити.

О, фантастично. Я запитав: "Ви не вимкнули комунікатор?"

Це не була атака, розпочата через комунікатор, тому що я не ідіот.

"І мене не атакувала вірусна шкідлива програма, тому, можливо, ви ідіот", — додав я. Так, я був саркастичним.

АРТ сказав: "Це не була вірусна атака шкідливого програмного забезпечення, це була невідома подія.

"Це страшенно обнадійливо".

"Гей, гей!" Амена махнула рукою, клацнувши пальцями. "Будь ласка, не припиняйте розповідати нам, що сталося! Тобто ваш екіпаж потрапив у полон до цих сірих людей, вірно? І це сірі люди з втраченої колонії, яку шукав корабель Елетри?"

Усі обернулися, щоб подивитися на Елетру, яка похмуро оглянулася назад.

АРТ сказав: "Це логічні припущення, хоча я не маю прямих доказів на їх підтвердження. Я знаю, що ми прибули до цієї системи у відповідь на сигнал лиха від корпоративної меліоративної експедиції. У якийсь момент я відчув катастрофічну несправність системи, яка змусила мене перезапуститись. Після повторної ініціалізації я виявив на борту зловмисників. Вони сказали, що тримають мою команду в заручниках, і вимагали зброї. Я запропонував їм зброю."

Всі знову глянули на мене.

Арада погризла губи. "І ви привели їх до SecUnit'а. Тому що ви знали, що SecUnit зможе впоратися з ситуацією".

"Я зробив це."

"Напад на наш корабель міг вбити всіх нас", — сказав Тьяго, і в його голос просочилася огида.

Ну не лайно, як думаєш, Тьяго?

Ратті зашипів, але, перш ніж він встиг наказати Тьяго замовкнути, АРТ сказав: "Я був готовий скористатися цим шансом."

О, гаразд. У мене або сталася помилка обробки, або щось таке, що переглянуті мною серіали називають "затьмаренням від люті", або емоційним крахом. Тож я відштовхнувся від медичної платформи, вийшов зі стерильного поля у вбиральню і закрив за собою двері.

9

Через двадцять сім хвилин і дванадцять секунд Ратті постукав у двері і надіслав мені повідомлення: "Чи можу я зайти і поговорити з тобою?

Я надіслав назад: "У вас є моя куртка?"

Настала пауза. Я стежив за ключовими словами, як це було раніше, коли мене брали в оренду за контрактом, щоб переконатися, що ніхто не кричить про допомогу. Але з відновленим АРТом у мережі це було малоймовірно. Якщо тільки АРТ не вирішив вбити всіх, бо в цьому випадку лайно стане реальністю. Але це також було малоймовірним, тому що АРТ постійно намагався зв’язатися зі мною, і я сумнівався, що він планує масове вбивство, одночасно складаючи повідомлення про те, що я невдячний, а також що він помилявся і був похмурим дурнем (не цими словами, але це те, що це означало) і чому б мені, б.ядь, не поговорити з ним, — ну, ви зрозуміли ідею. Ратті сказав: "Я отримав її".

Він мав на увазі куртку. "Тоді ви можете зайти."

Була ще одна пауза. Тоді Ратті запитав: "Чи може зайти і Амена?"

Я стукнув головою об стіну. Я сидів на краю раковини і переглядав 237 епізод "Святилища Місяця" у фоновому режимі, щоб я міг прикинутися, що дивлюся його протягом 400+ разів, поки АРТ викликав мене.

(Ви, можливо, помітили, що мої можливості обробки дозволяють мені думати про багато речей і робити багато справ одночасно, — більше, ніж це можуть люди, люди-імпи або боти з нижчою функціональністю. Швидкість обробки АРТа змушувала мене заздрити і почуватися так, ніби я рухався у повільному темпі. Це робило АРТа здатним як до величезного терпіння, так і до люті, коли він не відразу отримував те, що хотів. Це був один з небагатьох способів, яким я міг успішно з ним боротися.)

Я очистив всю кров та рідину за допомогою гігієнічного пристрою, але був надто сердитий, щоб прийняти душ. (Душі розслабляють, а я хотів залишатися злим.) Одна з футболок екіпажу з довгими рукавами випала з переробника. Моїм першим поштовхом було викинути її, але мені ця річ була потрібна, тому я натягнув її, скинувши те, що залишилося від моєї старої сорочки на підлогу. Тепер я сидів із черевиками на полірованій поверхні стійки. Я сподівався, що це дратуватиме АРТа. Я припускав, що тут є вид з сенсорів, якщо немає камери.

Я не хотів засмучувати Амену більше, ніж вже засмутив, тому надіслав "так".

Двері відкрилися, і Ратті та Амена ввійшли. Ратті зафіксував коліно і більше не кульгав. Він закрив двері, і Амена підійшла до іншого кінця ванни і піднялася, щоб сісти на неї. Вона зігнула ноги, стурбовано спостерігаючи за мною. Я сказав: "Він може почути все, що ви говорите, будь-де на борту".

Ратті з посмішкою подав мені мою куртку.

"Так, але я до цього вже звик."

(Так, я зрозумів, що це до мене.)

Куртку почистили після вторинної переробки, і додали латки, щоб виправити згорілі частини та отвори. Ратті зітхнув, притулився до стіни і сказав: "Отже, у вас деякі стосунки з цим транспортом".

Я жахнувся. Люди огидні. "Ні!"

Ратті трохи розчарувався. "Я не мав на увазі сексуальні стосунки."

Брові Амени нахмурилися від розгубленості та цікавості. "Хіба це можливо?"

"Ні!" — Сказав я їй.

Ратті наполегливо продовжив: "У вас є дружба".

Я втиснувся в куток і обняв куртку. "Ні. Ні і ні".

"Уже ні?" — багатозначно запитав Ратті.

"Ні", — сказав я дуже рішуче. АРТ перестав надсилати повідомлення, що означало, що він слухає. Це було схоже на наявність злоякісного безособового інтелекту, який не в змозі замислитись про те, що його очі читають через ваше плече.

Вираз Ратті був нейтральним, але й скептичним, що насправді дратувало. Він сказав: "Чи багато у вас було друзів-ботів?"

Я подумав про бідного мертвого Мікі, який хотів бути моїм другом. Був 93-відсотковий шанс, що Мікі хотів стати другом кожного, але Мікі сказав мені: "У мене є друзі-люди, але я ніколи раніше не мав такого друга, як ти". Я сказав: "Ні. Це не так. Це не так, як між людьми".

Ратті все ще був налаштований скептично. "А як? Схоже, транспорт думає інакше".

Я сказав: "Транспорт не знає, про що, чорт візьми, йде мова, до того ж він багато бреше, і це підло".

На мить, невидиму в діапазоні зору людини, коливання освітлення сказало мені, що АРТ почув це.

"Чому ви називаєте його АРТ?" — спитала Амена. "Там сказано, що його ім'я "Перигелій".

Я сказав їй: "Це анаграма. Вона розшифровується як "Автономний роботизований транспорт".

Амена моргнула. — "Це не анаграма."

"Як завгодно". Людські слова, їх забагато, і мені байдуже.

"Незважаючи на це, — сказав Ратті, — я думаю, що хоча ви і Перигелій знаєте, як мати стосунки з людьми, ніхто з вас не впевнений, як мати стосунки один з одним".

Це все ще звучало огидно. "Чи потрібно це називати відносинами?"

Ратті знизав плечима. "Якщо вам не подобається слово дружба. Щось ще є?"

Я поняття не мав. Я зробив швидкий пошук у своєму архіві та вилучив перший результат. "Взаємна адміністративна допомога?"

Світло знову моргнуло, наскільки я міг сказати, це було навіть саркастично. Я крикнув: "Я знаю, що це робиш ти, АРТ, припини намагатися спілкуватися зі мною!"

Амена оглянула кімнату, намагаючись побачити, на що я реагую. Ратті знову зітхнув. Він сказав: "Я не знаю, чи ви слухали, що ми робимо за межами цієї вбиральні, але Арада і Тьяго провели переговори з Перигелієм і прийшли до угоди. Ми допоможемо йому знайти та, сподіваюсь, звільнити його екіпаж, і він надасть нам будь-яку допомогу, необхідну для повернення у простір Preservation".

"Це не домовленість, — сказав я, — це лише те, що хоче він".

"Ми це знаємо. — Ратті зробив безпомічний жест. — Але у нас немає іншого вибору. Навіть якби це дозволило нам надіслати сигнал маяка через червоточину до найближчої станції, ця станція була б на території корпорації Rim. І ми знаходимось у так званій "втраченій" системі, на яку поширюється заявлена корпорацією місія порятунку, що для нас означає порушення багатьох їхніх законів, а також ми знаходимось у транспорті, на якому була встановлена технологія інопланетян. Запевнення того, хто відгукнеться на заклик, що транспорт був захоплений проти його волі, нікуди нас не приведе, а лише поховає під великими штрафами, і це може бути ще гірше для екіпажу Перигелію та їхнього університету".

Він мав рацію у всьому цьому, але насправді все було гірше, ніж він думав. "Тут діють інші правила, ніж у просторі Preservation Alliance. Ви можете отримати відповідь від станції лише тоді, коли перебуваєте у визначеній зоні її впливу, і вони не пересилатимуть маяки лиха та не посилатимуть повідомлень через червоточину. Щонайбільше вони передадуть виклик місцевій пошуковій компанії, яка зв’яжеться з нами та укладе контракт на порятунок. Ми повинні будемо заплатити їм наперед і, ймовірно, в кінцевому підсумку ще заборгуємо станції за передачу дзвінка, хоча це залежить від місцевих правил".

У Амени відпала щелепа. "Ми повинні заплатити комусь, щоб нас врятували?"

Ратті потер обличчя і пробурмотів: "О, я ненавиджу Корпоративний обод".

"Дійсно? Я теж", — сказав я. (Так, це був сарказм.)

І я щойно згадав те, що мав би помітити раніше.

Амена явно намагалася виправити всі можливі наслідки. “І якщо корпорація все-таки з’явиться, чи не буде ускладнень? Через те що ви конструкт?"

"У мене все буде добре", — сказав я їй. Дивно, що люди, які знаходяться на Preservation, не знають про те, як працює корпорація Rim. "Тут володіння SecUnit'ом є законним. Ваша мати є моїм зареєстрованим власником, а ви її призначеним представником". І це точно була Амена, а не Тьяго.

Амена виглядала враженою. "Моя мати не володіє вами."

"Так." Доктор Бхарадвай розповіла мені, чому люди, що знаходяться на Preservation, не розуміють цих понять, і я здебільшого вірив їй, але бачити це в дії завжди було інакше.

Амена подивилася на Ратті, шукаючи допомоги. Він похмуро кивнув. "На всякий випадок у всіх нас, Аради, Оверса та у мене я є завірені копії юридичних документів, які зберігаються у наших інтерфейсах. Якщо ми потрапимо в руки корпорації, Амено, ти маєш підтвердити законне право власності на SecUnit'а".

Амена махнула руками. "Але це — туфта!"

— Мені теж це не подобається, — сказав я їй.

Ратті сказав: "Крім того, Перигелій каже, що пройде деякий час, перш ніж він зможе активувати свої двигуни, щоб ми могли розпочати пошук, і у нас є час на підготовку та планування". Він жваво сплеснув у долоні. — То ти зараз вийдеш з вбиральні?"

"Так. — Я відсунувся від раковини і натягнув куртку на дурну футболку АРТа. — Тому що АРТ збрехав".

Цього разу, коли світло моргнуло, це не було саркастично.

Я вийшов у Медвідсік. Безпілотник у контрольній зоні все ще був активним: Арада сиділа у кріслі станції, а Тьяго тепер стояв біля неї. Вони перебирали дані про стан двигуна під час подорожі АРТа зі збільшеною швидкістю через червоточину, іноді видаючи жахливі звуки.

Оверс був у Медичному, і займався імплантом, який ми видалили з Елетри на стерильній робочій поверхні. Він розглядав щось за допомогою сканера. Збільшені скани окремих частин плавали у тривимірному дисплеї, повільно обертаючись. Елетра сиділа у візку біля Оверса, невпевнено вдивляючись у те, що він робить.

Оверс відірвався від свого заняття і кинув запитливий погляд на нас. "Ви готові зараз поговорити?"

"Не зовсім." — голос Ратті звучав стурбовано, що було абсолютно незрозуміло.

Я сказав: “Арада, цей транспорт не прибув до цієї системи у відповідь на виклик лиха”.

Тьяго обернувся і підозріло подивився на мене. Арада відсунула стілець. Хтось приніс їй комплект для невідкладної допомоги, тому що опік на щоці був оброблений. “SecUnit, я думаю, що наразі у нас є цілком робоча угода з Перигелієм. Якщо це загрожуватиме нам, ви впевнені, що потрібно… протистояти цьому зараз?"

Я сказав: "Я абсолютно впевнений".

Ратті підвів руки вгору і сів поруч з Оверсом.

З виразом "давайте закінчимо це" Оверс запитав: "SecUnit, звідки ви знаєте, що не був виклик лиха?"

Я сказав: "Це навчально-дослідницький корабель. Студентські кімнати та відсіки для класів не використовувалися, а лабораторний модуль був неактивним, і не було прикріплено вантажного модуля. Отже, що він робив, коли отримав цей сигнал лиха?"

Усі люди дивилися на стелю.

АРТ сказав: "І де ваша ідея бути корисним?"

Я сказав: "Це моя ідея протилежності бути корисним. Я тут проти своєї волі, і ви будете шкодувати про це."

Арада притиснула обидві руки до обличчя. "Можливо, вам варто повернутися у ванну кімнату і подумати про це ще трохи".

"Я закінчив думати", — сказав я.

АРТ сказав: "Це очевидно."

Я знаю, я зайшов у те, що, як не дивно, не розлютило мене. Я сказав: "Ви прилетіли сюди з якоїсь причини, і це не був сигнал лиха. Що це було?"

Збоку від кімнати праворуч відбувалося таке:

(Елетра прошепотіла Оверсу та Ратті: "Чому ви дозволяєте своєму SecUnit… робити це?"

Щелепа Оверса була напружена. Він сказав: "Він не наш, він…"

Ратті стиснув його зап'ястя і кинув на нього погляд, який я впізнав як "не довіряй корпораціям". Він сказав Елетрі: "Зазвичай це дуже конфіденційно").

Тьяго дивився на мене з дисплею конференції, насупившись. Він сказав: "Це хороше питання".

(Звичайно, ніхто з розумних людей не підтримує мене зараз, це повинен бути той, хто ніколи не погоджується зі мною, коли я не ідіот.) Я сказав АРТу: "Чому ти був тут? Чим ви насправді займалися? Дослідження глибокого космосу, навчання людей, перевезення вантажів — жодна з цих причин не годиться тут, у системі, де корпорація намагається врятувати мертву колонію".

АРТ сказав: "Усе, що сталося до захоплення мого екіпажу, не має значення. Це не твоє діло.

Я сказав: "Це стало моїм ділом, коли ти викрав мене.

Ви були тут не проти своєї волі. Виходьте, коли захочете. Ви знаєте, де двері."

Це прозвучало так само саркастично і підло, як вам здається. Можливо, також дійсно загрозливо для людей. Арада і Ратті обоє замахали на мене руками, роблячи жести, які я розцінював як термінові прохання до мене негайно замовкнути. Але я змусив АРТа знову втратити самовладання і погрожувати, і саме цього я хотів. Я склав руки і сказав: "Ти засмучуєш Амену".

Я зауважив, що тон АРТа, коли він розмовляв з Аменою, був зовсім іншим, ніж з рештою людей. Я не думав, що це зашкодить людям, і не дбав про їхні почуття, як і про Амену. Яким би не був АРТ, класні кімнати та спальні вказували, що це насправді регулярно-навчальна посудина. А до цього, коли я був дурним, а ми ще були друзями, він поблажливо говорив про підлітків-людей.

Амена перевела подих, ймовірно, для заперечення на зразок "незважаючи на те, що я відносно захищений підліток від найнаївнішого людського суспільства, що існує, я відчуваю потребу вдавати, ніби мене це абсолютно не турбує". Я подивився на неї і перейшов до нашого приватного каналу. "Будь чесною."

Вона випустила подих. Вона поштовхала палубу носком черевика і неохоче зізналася: "Сірі люди були жахливі. І в мене стріляли, і… я б дуже хотіла знати, що відбувається, а не просто зручну історію".

Настала довга тиша. Я відчув, як багато людських очей дивляться на мене, і відчуття ваги та уваги через корм, який був АРТом. Нарешті АРТ сказав, що він повинен порушити угоду про конфіденційність свого екіпажу, щоб відповісти на це питання.

Я сказав: "Ви викрали мене і моїх людей. Ви порушили мій контракт, який я самостійно уклав з ними". Я мав на увазі не договір з компанією. Договір зі мною. А АРТ змусив мене втягнутись у це і зіпсував мою репутацію.

АРТ сказав: "я розгляну це." Потім він розмістив схему підключення, яка показала, що він щойно створив між усіма закрите активне з'єднання без Елетри. У закритому каналі зі мною та моїми п’ятьма людьми АРТ сказав: "Ця інформація повинна бути конфіденційною. Якщо хтось із вас відкриє те, що я вам скажу, представнику компанії, я буду змушений вбити її."

У мене був викид адреналіну з моїх органічних частин. Незручно і дивно. Я не був прив’язаний до Елетри, яка здавалася типовим клієнтом-людиною, коли я працював у компанії (не надто тупий, не надто розумний, маючи лише 53 відсотки ймовірності, що зі мною все закінчиться тим, що мене (1) застрілять, і (2) покинуть на ворожій планеті.) Але вона була поруч із моїми людьми, і мені не подобалося уявляти, що хтось помирає у цьому районі.

У людей явно був момент напруги. Було багато поглядів, які перетиналися один з одним, і спроби приховати стурбовані вирази обличчя. Тоді Арада написала: "Згода. Ми їй нічого не скажемо." — Вона прочистила горло і вголос заявила: — "Можна ми скористаємось вашими каютами, щоб прибратися і відпочити?"

АРТ сказав, "Звичайно", у загальному каналі.

Ратті та Оверс допомогли Елетрі оселитися в одній зі спальних кімнат (нежилої, у яку невдалим сірим людям не вдалося привнести запах середовища росту). Там була прибудована ванна кімната, і Ратті приніс для неї кілька самонагрівальних коробок з їжею та контейнерів з напоями, щоб у неї не було приводу блукати по кораблю. Я поставив сторожити безпілотника за дверима, тому що я нікому не довіряв безпеку, особливо АРТу.

Мої люди пішли на камбуз, який був досить далеко від спальної кімнати, щоб Елетра не почула розмови, навіть якщо вийде в коридор. Люди також поїли, і Тьяго приготував для них щось рідке і гаряче в готувальному відділенні камбузу.

АРТ встановив ще один непотрібний розділений дисплей, з видом на Елетру, яка закінчила їсти, прийняла ліки, які рекомендувала MedSystem, і заснула.

Арада, яка все ще їла, сказала: "Перигелій, ти готовий зараз відповісти на питання SecUnit'а?"

(Насправді спочатку вона сказала: "SecUnit, може ти припиниш крокувати і сядеш?"

Я сказав "ні.")

АРТ сказав: "Я навчальний і дослідницький корабель для картографування в глибокому космосі, і іноді я перевожу вантажі. Все це правда. Мій екіпаж також збирає інформацію та допомагає антикорпоративним організаціям, які функціонують у просторі корпорації та підтримуються урядами Міхіри та Нового Прибережжя та керуються Пансистемним університетом Міхіри та Нового Прибережжя. Ці дії часто є небезпечними.

Арада кивнула, обмінюючись поглядом з Оверсом. Арада сказала: "Отже, ви прилетіли сюди через втрачену колонію. Щоб перевірити її стан до прибуття корпорацій?"

"Ми отримали інформацію, що реконструкція бази даних, здійснена консорціумом компаній, що займаються порятунком та рекультивацією, підтвердила координати на колонію, закладену приблизно тридцять сім корпоративних стандартів років тому."

"Втрачена колонія" — Амена помітно поворушила шматком на тарілці. "Купу людей залишили помирати, як наших прабабусь та прадідів".

Амена не помилилася, це було схоже на те, що трапилося з колоністами, які врешті-решт заснували Preservation. Вони були "посіяні" (що насправді означає "викинуті") на переважно тераформовану планету з ідеєю, що кораблі з постачанням приходитимуть крізь червоточину через певні проміжки часу, поки колонія не стане самостійною. Саме таким способом корпорації користуються дотепер. За винятком випадків, коли корпорації банкрутували або на них нападали інші корпорації, і дані про червоточину були знищені, або сама червоточина дестабілізувалася, або всі дані про існування колонії були просто втрачені з бази даних, яка в підсумку була заблокована через правові сутички щодо права власності. І коли кораблі з постачанням не прибували, всі люди голодували або вмирали, а дешеве обладнання тераформування зазнавало поразки. Я бачив фільми та серіали, які використовували це як сюжет, але я не знав, що це не просто історії, поки не прибув на Preservation. (Більшість з них мали гнітючі закінчення і були частиною цілого жанру "жахливі речі, що відбуваються з окремими групами безпорадних людей", який не належав до моїх улюблених.)

АРТ продовжив: "Колонії були покинуті та відрізані через банкрутство або недбалість компанії, так. Більшість колоністів вмирали, але не обов’язково. Деяким вдавалося вижити.

Арада закінчила їсти і вклала тарілку у переробник. "Ви виявили, що на цій планеті було дві колонії?"

"Так. Історичні джерела зафіксували існування на планеті колишньої колонії ще до створення корпоративного ободу, але не було ніякої інформації про іншу колонію."

АРТ розмістив у каналі звіт про колонію, що там була. Здавалося, що це було зібрання фрагментів, ніби хтось видалив оригінал, і це була реконструкція. Більшість із того, що нам вже розповідав АРТ: оригінальний сайт колонії ще до створення корпорації Rim, про який зараз ніхто не знав, або у них не було збережених даних, щоб вони потрапили у цей звіт. Корпоративна колонія, посіяна компанією Adamantine Explorations, часткове тераформування. Ніякої інформації про кількість колоністів, місцевість, погоду, місця проживання, обладнання, незаконні генетичні експерименти, артефакти чужої цивілізації, нічого.

Єдина цікава інформація була від одного з членів екіпажу АРТа, людини-імпа на ім’я Айріс, яка додала деякі архівні стрічки новин про вороже заволодіння Adamantine Explorations після створення колонії. Були три різні статті з джерел новин, де говорилося про невизначену кількість — десь від чотирьох до двадцяти чотирьох працівників Adamantine Explorations загинули під час перестрілки, затримуючи корпоративне поглинання досить надовго, щоб їх базу даних і координати червоточини не можна було скопіювати. Єдина причина, чому збереглася частина даних, полягала в тому, що зловмисники вдерлися і вбили техніків, перш ніж випарувати носії інформації. Записка Айріс закінчувалася так: Спокусливо думати про те, що вони намагалися захистити чи приховати. Колонію? Можливо. Просто це малоймовірно.

Я також не думав, що це ймовірно. Але, як і Айріс, я думав, що той факт, що три різні джерела новин повідомили свої версії історії, свідчив про те, що інцидент або його постановка дійсно відбулися.

Усі люди мовчали, читаючи звіт. (Так, мені здається, що це забирає весь їх час. Я перебирав медіа-сховище, але я знав, що вони закінчать, перш ніж я зможу щось розпочати.)

"Це дивно, — тихо сказав Оверс. — Вони намагалися захистити колонію? Чи свої інвестиції?"

"Тобі просто подобається загадка", — сказала йому Арада, більшість її уваги була присвячена доповіді.

"Я люблю загадки у художній літературі, але не в реальному житті", — відповів Оверс.

АРТ ігнорував їх. "Місія мого екіпажу полягала в тому, щоб з'ясувати, чи колонія все ще заселена, і, якщо так, спробувати встановити контакт, а також запобігти втручанню та експлуатації з боку рятувальних корпорацій, шляхом евакуації мешканців або, якщо колонія дійсно життєздатна, наданням допомоги."

Амена сперлася ліктями на стіл. "Але навіщо вам це робити? Якби люди з колонії вижили, то інша корпорація не могла нічого зробити, правда? Якщо первісна корпорація, яка надіслала колонію, зникла, то люди вільні".

"На жаль, тут це не так", — сказав їй Оверс. Його вираз обличчя мав ту похмуру розчарованість, яка була звичайною, коли люди говорили про корпорації. "Інша корпорація може приїхати і переписати їх на себе".

Амена поставилася до цього скептично. "Переписати? Але там живуть люди. Я припускаю, що вони могли б поселити другу колонію десь на планеті, але вони не могли б заволодіти існуючою колонією. Чи могли?"

"Могли", — запевнив її Оверс. "Вони мають право."

Вираз обличчя Амени став жахливим. "Але ж це — я не знаю, що це таке, але це принаймні викрадення".

"Ось як це працює в корпорації, — сказав їй Тьяго, помішуючи свою рідину. — Планета вважається власністю, чиєюсь власністю, яку можна врятувати, якщо попереднього власника не стало. Колоністи, або їх нащадки, або ті, хто зараз там живуть, не висувають жодних претензій".

"Перигелій, що з цим робити? Як ви могли допомогти колоністам?" — спитав Ратті.

АРТ сказав: "Університет має можливість виготовлення оригінальних статутних документів колонії, які часто містять положення, що вказують, що якщо корпорація-власник припинила свою діяльність, то право власності на планету передається колоністам або їх емісії або правонаступникам, що живуть на планеті."

Я почув ключове слово "виготовлення", а не "архівні копії". Я сказав: "Ви та ваша команда збираєте необхідні дані опитування з колонії, а університет підробляє документи". Не те, що в цьому було щось погане. Я маю на увазі, що я був сердитий на АРТа, але загальна місія звучала чудово, як "закрутити корпорації дулю під ніс".

— Правильно, Перигелій? — спитав Ратті.

АРТ нас проігнорував. "Тоді укладається договір між колонією та незалежною трансферною станцією. Після того, як станція встановить свою присутність, колонія буде відносно захищена від найгірших корпоративних хижаків і буде вільна приймати інші форми допомоги, що пропонуються некорпоративними організаціями."

Рот Аради скривився. "Елетра сказала, що тут було два корпоративні кораблі, так? Ви прибули в цю систему до чи після них?"

"Раніше. Коли мій екіпаж опинився у заручниках, я був змушений виконати наказ їхніх викрадачів вести вогонь по транспорту підтримки Баріш-Естранза. Але мій архів пам’яті того періоду пошкоджений, і я не знаю, що сталося з судном або екіпажем."

"Отже, сірі люди могли захопити ці корпоративні екіпажі як в'язнів". Ратті виглядав так, ніби він намагався з'ясувати, скільки людей нам доведеться врятувати. "Ви знаєте, чому вони привезли Елетру та інших людей корпорації на борт… до вас?" Він зробив невиразний жест через плече. "І чому вони вставили їм імпланти?"

— Я думала, щоб мучити їх заради розваги, — похмуро сказала Амена.

АРТ вагався, хоча і недостатньо довго, щоб люди це помітили. "Можливо, вони хотіли втекти до свого човника. Він все ще закріплений у моєму доці для додаткового вантажного модуля." Це вагання було підозрілим, але я також подумав, що АРТ чесно не знає. Що було дивним, тому що це треба було знати. Можливо, проблема з архівом його пам’яті була гіршою, ніж передбачав АРТ. Але два його човники залишалися на місці, тому це було малоймовірно.

Арада підперла підборіддя рукою. Вона демонструвала кілька видів поведінки, що свідчило про те, що вона глибоко замислилася. "Перигелій, все інше сталося пізніше, і коли ти повернувся в мережу, твій екіпаж вже зник?"

"Так."

У цьому слові був тон. Не базовий рівень сарказму АРТ. Він мав край, який лунав у розпачі.

Я не відреагував. АРТ викрав мене, щоб ми потрапили сюди, поставив моїх людей під небезпеку. Я не збирався відчувати до цього симпатії. Абсолютно ніякої.

Вираз Ратті був сумнівним. — "Вам пощастило згадати, що сталося, коли вони зникли?"

"Я досі відновлюю пошкоджені архіви."

"Чи може SecUnit допомогти вам у цьому?" — дуже невимушено спитала Амена, не дивлячись на мене.

Я склав руки і подивився у бік Амени.

АРТ дуже очевидно не відповів.

Оверс відкинувся на спинку крісла, почуваючись незручно. "Нам потрібно спробувати скласти хронологію того, коли і як все сталося".

Коли я відкрив рот, щоб сказати, що у мене є діаграма, АРТ сказав: "Це очевидно," — і намалювавв діаграму вгорі біля розділеного екрана. Вона показувала час: (1) АРТ знав, коли він вперше потрапив через червоточину в систему колонії, (2) коли стався збій пам'яті АРТа, (3) коли він повторно ініціалізувався, щоб знайти зловмисників на борту, а його екіпаж зник і хтось встановив технологію інопланетян на його привід, (4) час нападу на корпоративного постачальника, (5) момент видалення та (6) момент перезапуску резервного копіювання АРТ. Усі пункти, крім першого, були оціночними, оскільки на борту АРТа був порушений облік часу. (Так, насправді це залишило поза увагою всю частину про те, як розповісти цілям, що я — зброя, якою вони можуть користуватися, і привезти їх туди, де вони могли б атакувати наш базовий корабель, а також за допомогою коду зв’язку знайти мене. Це було неймовірно малоймовірно.)

Амена сказала: "Перш ніж все стане ще дивнішим, — Рас хотів розповісти мені про проект рекультивації колонії, але Елетра обірвала його і змінила тему".

Тьяго поглянув на зображення спального місця, де Елетра сховалася під ковдрами. Він сказав: "Чи можливо, що ці люди — ці сірі люди…" Він похитав головою. "Ми знаємо про можливий вплив — і жахливі наслідки — від артефактів інопланетян. Сірі люди вихідці з нещодавньої колонії чи з першої? Хіба корпорації можуть використовувати генетичні маніпуляції на своїх колоністах?"

"Невизначено", — сказав АРТ, ніби це чесно не означало лайно.

І, чесно кажучи, напевне цього не було. Цілі атакували екіпаж АРТа. Його не цікавила ця таємниця, він просто хотів повернути свій екіпаж.

Коли ніхто інший не зміг відповісти на запитання, Ратті сперся ліктями на стіл. "Я думаю, що корпорації роблять усе, що їм заманеться. Очевидно, що ці сірі люди — як ми їх називаємо?"

— Цілі, — сказав я.

Тьяго зробив з очима щось подібне до прицілювання, але не зовсім вдало. Ратті продовжив: "Цілі, мабуть, привезли технологію інопланетян, яка була встановлена на приводі для проходу крізь червоточини".

Оверс постукав пальцями по столу, думаючи. "Ці імпланти не були чужорідними технологіями. Насправді вони старі. Набагато старіші тридцяти семи років, коли була створена корпоративна колонія".

"Отже на місці колишньої колонії, докорпораційного часу, напевне залишилася придатна для використання, але застаріла техніка". Ратті розсіяно тицьнув у їжу, що залишилася на його тарілці, а потім посунув її до Аради, щоб вона могла доїсти. "Такий інтерфейс з твердотільним екраном я бачив в історичних драмах".

Амена кивнула, махнувши мені рукою. "І ще, вони називали червоточину "транзитним мостом". Я цього ніколи раніше не чула".

Тьяго видався заінтригованим. "Вони говорили стандартною мовою?"

"Ні, але спочатку був переклад, а потім він припинився, коли SecUnit прокинувся і почалася бійка", — сказала йому Амена.

Оскільки у АРТа не було жодного корисного відео чи аудіо, я взяв кілька прикладів і надіслав їх у загальну стрічку. Люди слухали незнайому мову зі здивованим виразом обличчя. Тоді Тьяго похмуро кивнув собі. "Це суміш щонайменше трьох мов докорпораційного періоду".

"яка, безумовно, відповідає їх технологіям", — сказав Оверс.

Тьяго додав: "І багато справді смертельних інцидентів з зараженнями від інопланетних артефактів були відомі ще до утворення корпорації".

"Що за події?" — спитала Арада.

Тьяго сказав: "В архівах Preservation є детальна інформація лише про одну, яка відбулася на Місяці, який перетворився на величезну базу операцій для однієї з ранніх політик Pre-CR. Понад сімдесят відсотків населення було вбито. Єдина причина, чому дехто вижив, — це тому, що перезапущеній центральній системі вдалося заблокувати житлові приміщення та утримувати їх герметичність, поки не прибула допомога". Він глянув на мене. "Тож їх врятував машинний інтелект".

Я знаю, що таке центральна система, Тьяго. (Це була ще більш застаріла техніка, ніж HubSystem, яка робила все без підпорядкованих систем. Я ніколи не стикався з такою, яка не була би частиною історичної драми.)

Оверс нахилився вперед. "То як були вбиті люди? Ті, хто постраждав від зараження, напали на інших?"

Тьяго не був настільки дратівливим, деколи він був доволі розумним. Він сказав: "Так, хоча така бурхлива реакція на залишкове забруднення зустрічається рідко. Але оскільки багато таких інцидентів, історичних та сучасних, придушуються, ми не знаємо, чи це правда".

Ратті кивнув, погоджуючись. "Оскільки корпорації все секретять, це важко сказати".

Оверс сказав: "Єдині закони, які вони, здається, визнають, стосуються відкриття артефактів інопланетян і заборони їх добування, а також ліцензійних обмежень на використання дивної синтетики".

"Але чому артефакти інопланетян так впливають на людей? — спитала Амена. — Це навмисне? Це щось, що захищає артефакти, бо інопланетяни не хотіли, щоб хтось забирав те, що там було?"

Ратті зробив вдих, а потім знову видихнув. "Я ніколи так не думав. Мені здається, це те саме, ніби інопланетянин, який ніколи не бачив нічого подібного до матриці тераформінгу, випадково доторкнувся до неї і був отруєний. Немає ніякої навмисності. Іноді наслідки забруднення виглядають так, ніби в мозок постраждалої людини завантажуються різні пріоритети, наприклад, інопланетне програмне забезпечення, що працює на людському обладнанні. Результат — хаос. — Він жестом вказав на посуд з залишками їжі. — Як нам з'ясувати, чи "цілі" з колонії Адамантин? Або що це нащадки колонії Pre-CR? Або вони прийшли з-за меж цієї системи?"

"Усі ознаки свідчать про те, що вони вихідці з цієї системи", — сказав АРТ.

Я сказав: "У вас проблеми з архівом пам’яті. Як дізнатися, хто був або не був до вас? Тут могли бути сотні корпоративних рятувальних груп, рейдерів, колоністів та інопланетян…

"SecUnit..." Арада почала одночасно з Ратті, "Я не думаю…"

АРТ перервав їх: "Попередня заява SecUnit'а про те, що я "багато брешу", не відповідає дійсності. Очевидно, я не можу розкрити інформацію, що суперечить інтересам мого екіпажу, якщо обставини не вимагають цього."

Арада кивнула. "Це зрозуміло. Ми це усвідомлюємо. Я думаю, що SecUnit стежить за нашими інтересами…"

АРТ сказав: "Прошу вибачення."

Я зробив двома руками непристойний жест до стелі. (Я знаю, що АРТ — це не стеля, але люди продовжували дивитися туди так, ніби він був саме там.)

АРТ сказав: "Це було непотрібно."

Ратті тихо прокоментував до Оверса: "Кожен, хто вважає, що машинний інтелект не має емоцій, повинен зараз перебувати в цій дуже незручній кімнаті".

АРТ раптом з’явився у моїй стрічці на приватному каналі. "Я зробив те, що мав зробити. Ви повинні це зрозуміти."

Я сказав вголос: "Я не розмовляю з тобою у стрічці! Ти не мій клієнт і ти не мій…" Я більше не міг говорити.

Усі люди дивилися на мене. Я хотів опинитися обличчям до стіни, але втримався.

У мене раптово відкрився огляд на весь корабель. АРТ надав мені доступ до своїх камер. Я вигукнув: "Перестань бути добрим зі мною!"

Тоді Амена вголос сказала: "Я думаю, вам потрібно дати SecUnit'у трохи часу".

Так, це все, що було потрібно цій ситуації. Я запитав її: "Він з тобою на приватному каналі?"

Амена скривилася. "Так, але…"

Я крикнув: "АРТ, припини розмовляти з моїм клієнтом за моєю спиною!"

Ви знаєте, що люди роблять там, де вважають себе цілком логічними і абсолютно не логічними, і на певному рівні вони це знають, але не можуть зупинитись? Очевидно, це може статися і з SecUnits.

Арада встала з-за столу і підняла руки. "Гей, давайте припинимо це. Це непродуктивно. Перигелій, вам потрібно припинити тиснути на SecUnit'а. Я знаю, що ви засмучені своїм екіпажем і тим, що вас видалили, і тоді все було жахливо і заплутано. Але SecUnit також засмучений. Крики один на одного не допоможуть".

АРТ сказав, "Я не кричав."

"Звичайно ви не кричали", — погодилася Арада тим же розумним тоном, яким користувалися подружні партнери Менси, Фарай і Тано, коли розмовляли зі своїми молодшими дітьми. Тут вона зіткнулася з іншими. "Нам потрібно попрацювати над цією ситуацією. Перигелій, якби ви могли надати нам доступ до будь-якої іншої інформації, яку ваш екіпаж мав про цю колонію, ми були б за це дуже вдячні. Тим часом ми з Оверсом збираємося зібрати дані про цю інопланетну річ, яка знаходилася на двигуні Перигелія, і подивимось, чи не зможемо ми швидше запустити рушії для звичайного космосу. Ратті і Тьяго, я хочу, щоб ви перевірили мертві цілі і провели деяке патологічне обстеження. Нам також потрібен переклад того, про що вони говорили у записах SecUnit'а. Якщо ми можемо підтвердити, що вони походять від однієї з двох груп людей-колоністів, я думаю… Ну, я думаю, що ми зможемо складати більш ефективні плани. Амена, я б хотіла, щоб ти спробувала ще раз поговорити з Елетрою, подивитися, чи зможеш ти отримати від неї якусь інформацію. Я думаю, зрозуміло, що вона стримується, але тепер, коли вона знає про імпланти, вона, можливо, буде більш прихильною. SecUnit, можливо, ви зможете з'ясувати, що стало причиною першої повторної ініціалізації Перигелія і як цілі потрапили на борт. Я думаю, що ми всі можемо погодитись, що нам дійсно слід уникати того, щоб загадкові зловмисники знову вторглися на Перигелій. Чи всі з цим згодні? Перигелій, у тебе немає зауважень до переліку дій?"

АРТ сказав: "Поки що."

10

Ну, це було просто чудово.

Люди почали розходитись, Арада і Оверс у напрямку інженерного, Ратті повернувся до Медвідсіку, щоб підготувати комплекс до патологічного обстеження. Амена допомогла Тьяго прибрати зі столу лотки для їжі. Він торкнувся її плеча. "Моя дочко, ти впевнена, що у тебе все добре, щоб поговорити з цією корпорацією?"

— У мене все добре, дядьку. — Вона була роздратованою і знизала плечима, що дуже добре ілюструвало її стан. "Я не думаю, що Елетра намагатиметься мені нашкодити. І вона знає, що SecUnit тут. І АРТ". Вона винувато глянула на мене. "Він сказав, що я можу назвати його АРТ".

Звісно, що так і було. Я відчув, що шарнір моєї щелепи скрипить.

Тьяго стиснув Амену за плече. "Просто будь обережною."

"Буду", — сказала йому Амена, вже повернувшись у підготовчу зону, де був найближчий переробник. "Я збираюся принести їй свіжий одяг, це дасть мені привід зайти до неї".

Тьяго подивився на мене, а я — на стіну. Він сказав: "Я хочу подякувати вам за все, що ви зробили для Амени".

Це було образливо чи я просто був у жахливому настрої? Не знаю, я не мав поняття, тому не відповів.

Амена вийшла з пакетом одягу з переробника, і я пішов за нею по коридору до спальні Елетри. З точки зору камер АРТа, Елетра піднялася, щоб дістати ще одну ємність з водою з ванної кімнати, тому для Амени був якраз гарний час, щоб невимушено зайти і запропонувати одяг.

Тоді АРТ забезпечив зі мною приватний канал і сказав: "Мені не потрібна твоя допомога."

"Ти так не думав, коли викрадав мене", — сказав я.

"Я мав на увазі, що тобі не потрібно дивитися всередину моєї пам'яті, якщо ти цього не хочеш."

"Добре, думай що завгодно, мені байдуже. — Я додав: — То ти хочеш чортової допомоги чи ні?"

АРТ скинув на мене свій архів, і я негайно потонув у гігантському нагромадженні даних, які включали його покрокові перевірки стану. На щастя, після практики роботи з масивами тонн записаних даних компанії, я знав, як з цим боротися. Я почав з визначення того, як може виглядати пробіл в архіві пам’яті АРТа, що, як я гадав, було величезним перериванням у постійних вхідних звітах з таких підсистем, як підтримка життєдіяльності, навігація тощо. Це було складно, оскільки для АРТа це не було схоже дискретні звіти з підключених систем, а більше схоже на сенсорний вхід, який я отримував від подушечок на кінчиках пальців. Це було набагато складніше, ніж те, як мої архіви зберігали дані. Але як тільки я зрозумів, що я шукаю, я створив запит.

Я зупинився у верхній частині коридорі спальні та дозволив Амені йти далі одній. Я не хотів, щоб Елетра бачила мене чи усвідомлювала, що я ховаюся поблизу, оскільки розумів, що це може перешкодити спробі Амени розговорити її. Амена підійшла до люка і надіслала Елетрі записку у стрічці: Привіт, я принесла тобі чистий одяг, можна зайти?

Поки Елетра відкривала люк зі своєї сторони, і вони перебирали одяг, я перевірив місцеперебування інших: Арада та Оверс зупинилися в коридорі, що йшов до інженерного модуля. Арада обійняла Оверса, а Оверс поцілував її і сказав їй на вухо: "Ти зможеш це зробити, дитинко. Ти перебірка".

— Я хитка перебірка, — пробурмотіла Арада.

(Ось чому я довіряв Араді. Надміру впевнені люди, які не слухають нікого, лякають мене до біса.)

Арада відступила і посміхнулася Оверсу. "Треба братися до роботи".

АРТ відправив медичний візок раніше, і тепер він методично рухався по кораблю, підібравши безладні мертві цілі. За мить він в'їхав у медвідсік, де вже чекав Ратті, а Тьяго зайшов за ним. Було багато застиглої крові та рідин. — О, це не буде весело, — пробурмотів Ратті.

— Ні, — похмуро погодився Тьяго. "Я візьму засоби біозахисту".

АРТ додав до списку дій: "Відремонтуйте та повторно активуйте безпілотники. Зберіть ворожі дрони для огляду та знищення.

У спальні Амена запитувала: "Як ти себе почуваєш?"

"Уже краще". Елетра склала куртку на колінах. "Я знаю, що ви запитаєте, але ми не знали, що ці імпланти були на наших тілах. Я взагалі цього не пам’ятаю".

"Це цікаво", сказав АРТ.

Я все ще був божевільний, правда? Але це було цікаво. Я сказав: "Тому що у тебе є пробіл у архіві пам’яті?"

"Так. Звичайно, це може бути не тією ж причиною, але це той самий оперативний підхід. Візьміть полоненого, спричиніть порушення пам’яті."

Я ненавиджу, коли АРТ має рацію. Це справді був той самий операційний підхід, і нам дійсно потрібно було з'ясувати, чи використовували вороги технологію інопланетян, щоб викликати порушення пам'яті. Я сказав: "Поєднання застарілих людських технологій та технології інопланетян може означати, що дурні люди ще до утворення корпорації створили колонію на забороненому місці, де були артефакти інопланетян."

"Не обов'язково, — сказав АРТ, і перш ніж я почав сперечатися, додав: — Можливо, сховище знайшли ще до заборони."

АРТ мав значно суворіші стандарти щодо того, що є доказом, ніж люди. Він завжди прагнув довести, що речі дійсно існують, перш ніж будувати плани, що з ними робити. (Так, це дратувало.)

АРТ сказав: "Можна припустити, що щось із початкової колонії Pre-CR могло залишитися на цьому місці, коли прибули корпоративні колоністи. Але здається дивним, щоб пізніші колоністи зберігали і використовували застарілі технології.

Я не хотів цього визнавати, але АРТ у цьому не помилився. Ця технологія не була новою, і я знищив targetControlSystem атакою, яка була практично з давньої історії. (Ось так — я знав про це, дивлячись на історичні драми.) Отже, ми маємо такі факти: до корпоративної колонії там існувала колонія людей. І хтось з них знайшов артефакти інопланетян.

АРТ створив графічну стрічку (так, ще одну) з позначкою "Perihelion and SecUnit's Initial Suppositions" зі списком доступу, який включав усіх людей, крім Електри. Першим пунктом було: Факт (1) Корпоративна колонія була створена на місці попередньої колонії людей (ще до появи корпорації). Питання: чи були там артефакти інопланетян? Якщо так, то чи були вони оригінальними чи знайдені пізніше? Чи була колонія Pre-CR створена через наявність залишків інопланетян? Чи була створена корпоративна колонія через наявність залишків інопланетян?

Усі люди зупинялися, щоб прочитати стрічку. Амена, слухаючи, як Елетра розповідає про свою сім’ю, прикрила свій момент відволікання кашлем. (Сім'я Елетри перебувала у спадковій заборгованості перед Баріш-Естранзою і намагалася створити достатній кредит для працевлаштування, щоб перевести її та її братів і сестер та двоюрідних сестер на навчання менеджменту. Я вже знав Амену досить добре, щоб визнати, що вона вдавала ввічливий інтерес, щоб замаскувати жахливий інтерес.)

Мої запити щодо даних про стан АРТа почали повертати результати, і я почав їх перегляд.

Ага.

АРТ заявляв, що мав одне примусове вимкнення та повторну ініціалізацію, коли його екіпаж зник і з'явилися "цілі". Потім повторне примусове вимкнення, коли система targetControlSystem видалила його. Отже, коли targetControlSystem була завантажена в систему АРТ? Імовірно, його вторгнення в системи АРТа спричинило перше примусове закриття.

За винятком того, що прогалин було більше.

Я б хотів, щоб тут була Пін-Лі. І хоча я ненавидів це визнавати, мені хотілося, щоб і Гауратін теж був тут. Обидвоє були аналітиками, і хоча я був набагато кращим у цьому, ніж вони, я принаймні міг би показати їм, на що я дивлюсь.

Я сказав: "АРТ, подивися на це".

Я був достатньо обізнаний щодо АРТа, щоб знати, що він робить декілька справ одночасно: допомагає Араді та Оверсу збирати скани з того, що залишилося від інопланетної технології на двигуні, щоб спрямувати їх у відділ патології MedSystem для Ратті, який зараз працював над перекладом мови ворогів разом з Тьяго, керує повторною ініціалізацією та діагностикою пошкоджених рухових систем, а також відстежує інші поточні процеси. Але раптом на мені опинилися 86,3 відсотки його уваги. (Для АРТа це було багато.)

Він перевірив результати мого запиту. Людина в такій ситуації сказала би: "Це неможливо".

АРТ сказав: "Інтригуюче".

Мені потрібно було розмістити все на часовій шкалі. Я шукав такі важливі події, як входи та виходи з червоточин, а також зміни навігації, щоб знати, як вони виглядають у даних про стан. АРТ дав мені приклади, і я розпочав кодування ще одного набору запитів.

У спальні Амена обережно зачепила тему колонії. З серйозним виразом обличчя вона повільно сказала: "Слухай, я знаю, що ти не хочеш розкривати те, що твій… корпоративний керівник чи той, хто цього не хоче, забороняє розкривати, але нам дійсно потрібно знати більше про цю втрачену колонію".

Елетра прикусила губу. "Це особиста інформація".

Задовбала. У нашому приватному каналі Амена надіслала: "Я не розумію, що вона має на увазі. Хтось володіє інформацією?"

"Так, — сказав я їй. — Вона боїться своєї корпорації. Їй потрібно більше боятися, щоб її знову не захопили "цілі".

Амена сказала: "Я розумію це, але цілі — ці сірі люди — вони можуть з'явитися знову. Тим більше, що ніхто не знає, як вони потрапили на цей транспорт, або що трапилося з екіпажем". Вона безпорадно підняла руки. "Все, що з ними сталося, може трапитися з нами. І швидше за все, чим довше ми тут знаходимось..."

Елетра поклала руку на власне плече, ніби намагаючись дотягнутися до місця, де був її імплантат. "Я думаю, що екіпаж — це нові люди?"

АРТ втрутився, — "Скажи їй, що так."

Амена серйозно кивнула. "Звичайно, так, вони люди, але ми знаємо, що не вистачає членів екіпажу, які були тут, коли цілі захопили корабель".

Спохмурніння Елетри поглибилося. "Чому ми не можемо вийти з системи?"

"Звичайні космічні рушії ще не працюють. Але навіть якби ми могли дістатися до червоточини, транспорт нас не повезе. Ви чули. Він заявив, що не залишить систему без свого екіпажу, решти екіпажу. І це дійсно підло і рішуче". У каналі Амена сказала: "Вибачте, АРТ."

"Вибачення прийняте", — відповів АРТ. Я відчув його зміну уваги у стрічці. (Уявіть, що він значущо дивиться на мене.) (Він міг дивитися скільки хоче, я не буду вибачатися.)

Амена додала: "І ми вже знаємо про деякі речі, наприклад, про артефакти інопланетян, які знайшла стара колонія, ще до утворення корпораційного ободу".

І АРТ, і я замовкли (я знаю, я теж був здивований) і чекали, чи це спрацює.

"Ох." Елетра трохи опустилася. "Я не дуже багато знаю. Ми з Расом були  екологічні техніки, і мали потрібну кваліфікацію. На брифінгу нам сказали, що колонію спочатку заснувала окрема група, ймовірно, через корабель кріогенного сну. Планета була виявлена близько сорока років тому і повторно заселена через червоточину компанією Adamantine Explorations, яка зберігала це місце у таємниці. Вони отримали викуп від конкурента, але бази даних були знищені… — Амена виглядала розгубленою, і Елетра ввічливо пояснила. "Хтось, ймовірно, намагався змусити оплатити ключі коду для отримання даних. Але знаєте, це не дуже гарна ідея. Вони могли спробувати вилучити чи арештувати активи. І досить погано, коли викуповують таким чином, бо нове керівництво приходить з образою на вас".

Амена закліпала, очевидно, намагаючись контролювати вираз обличчя. (Я пробував, це не дуже добре працює.) У стрічці вона запитала: "Коли вона каже про арештовані активи, вона має на увазі співробітників, так? Людей?"

"Правильно", сказав АРТ.

Eletra продовжила: "Але носій інформації зберігся, і Баріш Естранза пізніше викупила його — їм вдалося відновити дані, і вони запустили цей проект порятунку". Вона завагалася. "Ходили чутки про артефакти інопланетян. Нібито деякі з відновлених даних посилалися на них. Але це були лише чутки".

Амена сказала: "Але що Баріш Естранза збиралася робити з артефактами інопланетян, якщо вони були там? Ви повинні мати спеціальну ліцензію, щоб їх вивчати, навіть у Корпорації, правда?"

"Це вище мого рівня оплати праці". Елетра неспокійно торкнулася своєї потилиці. Передбачається, що фізичні реакції корисні для визначення того, говорять люди правду чи брешуть, чи таємно планують вбити всю свою групу з оцінювання, тощо, і іноді це було так. Але іноді люди просто виділяли збуджені хімічні речовини мозку без видимих причин або тому, що щось було фізично не так, або наприклад, їх травна система не працювала належним чином. Але сканування Елетри АРТом показало, що вона відчувала ознаки фізичного дискомфорту, коли говорила про імпланти. — "Це було в нас? Ці імпланти? У них була дивна синтетика? Ваш колега розбирав одну таку річ".

Я взяв попередній звіт з каналу Оверса, переважно лише необроблені дані, які вони зібрали для сканування. У нього не було часу писати до цього записки.

"Ні, він сказав, що це дуже проста і застаріла технологія". Амена прикусила губу, намагаючись виглядати так, ніби думає, а не читає стрічку. АРТ завершив звіт і зазначив, що імпланти не мають чужорідних компонентів, але вони можуть бути приймачами для більш езотеричного передавача. Він додав "вивчити цю технологію ворогів" до робочого списку групи та додав рядок "(2) Примітивні людські технології, призначені для роботи з чужими джерелами енергії або дивними синтетичними матеріалами" до діаграм "Perihelion" та "SecUnit". "Вона думала, що імпланти могли бути пов'язані з технологією інопланетян".

Елетра впала на ліжко і тепер виглядала хворою.

Мої результати запитів щодо встановлення на часовій шкалі примусових зупинок АРТа повернулися, і я зіставив їх з прогалинами, які вже виявив.

Це був момент, коли я потрапив у перший дуже хріновий момент.

"АРТ", сказав я.

АРТ взяв до уваги мій звіт.

Момент потрясіння тривав менше 0,01 секунди, але суб’єктивно здавався набагато довшим. Тоді АРТ зробив те, що я повинен був зробити спочатку, і заговорив з Аменою по нашому приватному каналу зв’язку: "Амено, вийдіть з цього приміщення."

Я додав: "Елетра потенційно небезпечна."

Амена була схвильована, але спрямувала це на те, щоб задумливо примружити очі і поправити своє волосся. Вона була більше схожа на людину, яка забула щось зробити, а не на людину, якій щойно сказали, що їй загрожує небезпека. — "Ой, мій дядько дзвонить мені у стрічку. — Вона піднялася на ноги, повернувшись до дверей. — Я прийду пізніше".

Елетра лише втомлено кивнула.

Амена закрила люк, а потім побігла до мене коридором. "Що відбувається?" — прошепотіла вона.

Я взяв її за руку і повів за ріг. Я відчував викид адреналіну з своїх органічних частин, і мені було дивно і холодно. Ніхто не міг вставити імплантат в Амену, вона ніколи не виходила з поля зору, мого та АРТа, але я все одно знову її відсканував. "АРТ зіткнувся з транспортом Баріш Естранзи ще до першого примусового вимкнення",-сказав я їй. "Те, що напало на нього і викрало його екіпаж, прилетіло з одного з їхніх кораблів".

Очі Амени розширилися. "Ох, лайно"

У нас була ще одна зустріч, у стрічці, знову ж таки з розривом зв’язку з Елетрою. Цього разу АРТ дозволив мені зробити зображення відеоконференції, але я був надто зайнятий, щоб зробити його фантазійним.

Арада та Оверс все ще знаходилися в інженерному відділенні, Ратті та Тьяго — у Медвідсіку. Ми з Аменою опинилися на камбузі, тому я міг бути поруч, якби Елетра вирішила зробити щось інше, ніж лежати у спальні, як травмована і одужуюча людина. Якою вона справді могла бути, хоча у нас були докази, що свідчили проти цього. Амена нервово жувала оброблені імітаційні овочеві фрагменти з контейнера. (Вона попросила мене дозволити їй слухати конференцію, але позначити її стрічку як приватну. Вона сказала мені: "Якщо буде потрібно, щоб я щось зробила, я зроблю це, але багато чого сталося, і мені потрібно подумати")

(Тьяго запитав, де вона, і я сказав: "У туалеті", і вона люто глянула на мене.)

(Я не твій соціальний секретар, Амено, якщо ти хочеш кращої брехні, вигадуй її сама.)

Я перетворив свою хронологію у формат, який люди могли читати, доповнювати своїми коментарями та розміщати у стрічці. Він показував, що початковий прихід АРТа у цю систему через червоточину був його останньою обґрунтованою пам’яттю. Після цього все було реконструкцією на основі даних стану. Це виглядало так:

1. АРТ входить у систему.

2. АРТ отримує сигнал лиха з підписом корпорації Баріш Естранзи. Датчики показують один контакт — який має конфігурацію дослідницького корабля. На другому судні В-Е, транспортнику, немає жодних ознак того, що Рас і Елетра були на борту під час нападу. Виклик лиха позначається як прохання про медичну допомогу.

3. АРТ тягне шаттл дослідницького корабля B-E до своєї модульної док-станції.

4. Трапляються необґрунтовані, але, ймовірно, погані речі.

5. Потім корабель B-E стикується з АРТом, ймовірно, щоб взяти в полон екіпаж АРТа і залишити цілі на борту, якщо цілі ще не зайшли на його борт з човника. (Я дивився на шаттл через камери АРТа, — наступним кроком у моєму списку дій буде спуститися і пошукати його.)

6. АРТ виходить з системи через червоточину.

7. АРТ виходить з червоточини у простір Preservation, після поїздки, що тривала лише три години, і фіксує, що технологія інопланетян на той момент точно була на його двигуні.

8. Після надсилання та отримання повідомлень від станції Preservation, АРТ переходить у режим очікування протягом п'яти циклів корабля. Після цього АРТ націлюється на нас, коли ми прибуваємо у систему, стріляє кілька разів, ефектно змінюючи дані для прицілювання у власні системи озброєння.

(Я не міг точно сказати, коли targetControlSystem була завантажена до систем АРТа, але це було до цього моменту, оскільки оновлення статусу була окремою історією тонкої, але інтенсивної битви за зброю. Екіпаж АРТа був заручником його хорошої поведінки, але він не хотів вбивати нашу групу оцінювання навіть після того, як дізнався, що я залишився у дослідницькому модулі. Система TargetControlSystem напевне з'ясувала, хто штовхав її руку щоразу, коли вона намагалася стріляти, тому що саме тоді АРТа знову було видалено, що спричинило еквівалент гігантської сейсмічної події в оновленнях стану.)

Я міг бачити усіх людей на камерах АРТа, вони перетравлювали інформацію з все більш стурбованими виразами облич. Оверс сказав: "Отже, пам'ять, яку мав Перигелій про стрільбу з корпоративного транспорту, насправді ніколи не мала місця?"

АРТ не відповів. Я думаю, що це його засмутило. Я також був засмучений, але хтось тут мав бути дорослим. (Я звик до того, що дорослим був АРТ.) Я сказав: "З даних навігації, сенсорів та стану систем, які я переглянув, з його зброї не стріляли, поки АРТ не зустрів нас у просторі Preservation. І немає ніяких архівних відеоматеріалів або даних датчика внутрішнього простору про стикування з дослідницьким кораблем B-E, як і про прибуття та стикування човника з Елетрою та Расом на борту, як він нам сказав". Я не люблю говорити вголос, але я мусив сказати це. "АРТ був скомпрометований незабаром після першого контакту з дослідником В-Е та його човником. Щось спочатку видалило, а потім значно змінило частини його особистої пам’яті".

Люди мовчали, сприймаючи це. Тоді Ратті сказав: "Бідолашний АРТ. Вибачте, бідолашний Перигелій".

Арада скривилася на знак згоди. "Це тривожно. Мабуть, Дослідник потрапив до системи першим і зазнав нападу. Він був захоплений нашими друзями-цілями. Але якщо транспортник постачання дійсно існував, то де він зараз?"

Оверс насупився. "Можливо його знищили. Ми повинні припустити, що екіпаж Перигелію утримується у полоні на Досліднику".

"Чи має Дослідник озброєння?" — стурбовано запитав Ратті. "Я ненавиджу, коли в мене стріляють".

АРТ не відповів, і я сказав: "Напевне". Для проекту меліорації в технічно незаселеній системі Баріш Естранза було краще дозволити собі отримати ліцензію та облігації на озброєне судно.

Тепер Тьяго крокував біля медичної платформи, склавши руки. "Ми з Перигелієм переклали розмову, яку записав SecUnit, і це було… в кращому випадку заплутаним. Цілі — нам доведеться придумати щось інше, щоб їх назвати — говорили про необхідність завершити свою місію, але не сказали, що це за місія".

Ратті додав: "І всі вони мають імпланти, подібні до того, який був у Елетри".

Інші люди виглядали так, ніби не знали, що з цього приводу думати. Я теж не знав, що про це думати.

Арада сказала: "Чи можете ви сказати нам, чи була в імлантах технологія інопланетян?"

"Сканування не показує нічого, що відповідає списку відомої дивної синтетики або органічних залишків інопланетян". Ратті поглянув на Тьяго для підтвердження. "Але це не виключає такої можливості повністю".

Тьяго сказав: "Статистика свідчить, що існує багато нерозкритих сховищ інопланетян та багато таких, до яких ніхто не зміг наблизитися, щоб проаналізувати їх компоненти. І сканування виявляє сліди невпізнаних елементів в їхніх тілах. Ми не можемо визначити, чи є вони природними елементами чи дивною синтетикою, поки у нас не буде даних планетарних досліджень, з якими можна буде їх порівняти".

Ратті зробив жест і надіслав деякі результати сканування у стрічку, щоб інші могли подивитися. "На тих костюмах, які вони носили, є заводський код. Я не можу його прочитати, а база даних Перигелію не може ідентифікувати, хоча це може бути через повторну ініціалізацію або проблеми з архівом пам’яті. Але я підозрюю, що вони йшли як запас для однієї з двох колоній, або першої, або корпоративної колонії, посіяної компанією Адамантін".

Тьяго сказав: "Ми точно знаємо, що цілі були змінені, щоб виглядати так, як вони виглядають. Ми не знаємо, чи зробили вони це з собою самі, чи це був вплив артефактів інопланетян. Якби вони не всі були мертвими, ми могли б їх розпитати".

Так, це було спрямовано на мене.

"Якби вони не всі були мертвими, вони б намагалися нас убити або вставити нам свої імпланти", — пробурчала Амена, все ще обідаючи і хрумтячи рослинною речовиною.

Оверс розвів руками. "Де це поміщає Елетру? Чи SecUnit та Амена були жертвами, щоб врятувати її та її друга? Можливо, вони були… шпигунами?

"Я думаю, що це занадто надумано". Лоб Аради задумливо скривився. "Цілі не могли знати, що SecUnit зможе захопити контроль над кораблем, коли вони занесуть його на борт. Вони думали, що шукають зброю, а не людину, то навіщо влаштовувати складну пастку зі шпигунами?"

Оверс розчаровано впав на стілець. "Дійсно, це правда" Він виглядав втомленим. Я підозрював, що це погана ідея — проводити зустріч, коли у всіх людей вичерпуються можливості думати.

Ратті додав: "Я думаю, що Елетра говорить правду, що її спогади змінені, так само, як і в Перигелія".

"Ви просто хочете вірити в найкраще у кожному", — сказав Оверс, все ще трохи скептично.

Ратті пирхнув. "Ні, це Тьяго. Я оптиміст, але й реаліст".

Тьяго виглядав м'яко ображеним.

— Ні, це я, — виправила Арада і посміхнулася Оверсу. "Я оптиміст."

— Ми знаємо, мила. — Оверс стиснув її плече.

Тьяго сказав: "Амена, ти присутня у каналі? Яка твоя думка про Елетру? Думаєш, вона сказала вам правду, що не пам’ятає, що сталося?"

Здається, Амена була здивована, коли її попросили висловити свою думку, але вона проковтнула те, що їла, і сказала у загальній стрічці: "Спочатку я теж так думала. Вони обидвоє були настільки стурбовані приховуванням конфіденційної інформації, коли потрапили у біду, що це здавалося реальним. Тепер… я не думаю, що вона настільки боїться. Вона була засмучена, намагаючись придумати, як це пояснити. Я думаю, що вона або бреше, або щось настільки заплутало її розум, що вона не знає, що сталося, і тепер боїться визнати це.

Арада поглянула на стелю. "Перигелій, можеш нам щось ще сказати? Як ви думаєте, що сталося?"

АРТ нічого не сказав, і це почало мене хвилювати. АРТ любить висловлювати свої думки, і я навіть не впевнений, що "подобається" — це правильне слово, але в основному АРТ висловлює свою думку, подобається вам це чи ні. Починало здаватися дивним, що він ще не сказав людям, що вони пропускають щось очевидне або не підходять до проблеми належним чином чи щось подібне.

Коли він все ще не відповідав, я сказав: "АРТ зараз намагається зібрати свої дані з журналів. Деякий час він не буде в контакті".

Амена підозріло примружилася на мене. "Це правда?" — прошепотіла вона.

Я зробив жест, який, я сподівався, вона витлумачить як: "Будь ласка, не кажи їм, що я брешу".

Арада сказала: "Дякую, SecUnit". Вона пропустила пальці через коротке волосся, ніби намагалася зібрати свої думки докупи. Безумовно, втома була проблемою; людям потрібно зарядитися енергією або заснути, або що завгодно, інакше їх здатність приймати рішення буде навіть гіршою, ніж зазвичай. Вона продовжила: "Отже, ніщо з цього принципово не змінює наших цілей. Нам ще потрібно знайти екіпаж Перигелія, але принаймні тепер ми знаємо, що наш перший крок — відстежити Дослідника".

Я сподівався, що АРТ хоч тепер дасть коментар, навіть якщо він збирається сказати щось на зразок "або щось інше", але нічого не було.

Тьяго виглядав так задумливо, що я намагався не сприймати це як поганий знак. Він сказав: "Арада, я хотів би повернути Елетру до медичного закладу для ретельного мозкого обстеження. Крім того, це дасть мені можливість особисто поговорити з нею. Я перегляну повний звіт Амени, а потім подивлюсь, чи зможу я отримати додаткову інформацію".

Арада сказала Тьяго: "Це хороша ідея. Якщо не брати до уваги оптимізм, ми повинні знати, чи вона бреше і можливо щось замислює, чи дійсно думає, що говорить правду. Давайте спробуємо отримати якомога більше інформації, перш ніж… до того, як щось станеться".

Я встановив приватний зв'язок з Арадою і сказав їй: "Вам усім потрібен період відпочинку."

Арада завагалася, потім скривилася і потерла скроню. "Ви, мабуть, маєте рацію. Я поговорю з іншими."

Я повернув дисплей в режим очікування. Амена вийняла з контейнера останню порцію овочевого саклату і сказала: "Чи справді АРТ над чимось працює?"

"Звичайно, — сказав я. Вона далі дивилася на мене. — Можливо він щось знайшов" Я забезпечив канал лише для нас трьох, я, АРТ та Амена. Я надіслав, "АРТ, відповідай мені. Ти лякаєш Амену. (Угу, мені потрібно було бути чесним, інакше це не допомогло би.) Я додав: — І мене."

Було полегшення, коли АРТ сказав: "Я продовжую ремонт свого звичайного космічного приводу та вивчаю дані системного сканування на великі відстані, щоб визначити можливі шаблони пошуку Дослідника.

"З вами все гаразд?" — спитала Амена.

"Ні", — сказав АРТ.

Я не очікував, що АРТ це визнає. Дійсно не очікував. Так, це було погано.

Амена перевела подих, помітно перегрупувавшись, і кивнула. "Звичайно, я це бачу. Але зараз ми не в гіршій ситуації, ніж раніше, і ви двоє розібралися в дечому. Насправді нам краще, тому що зараз ми допомагаємо вам з’ясувати, що саме сталося. І завжди краще мати більше інформації, щоб діяти". Її погляд на мене був кривим. — Моя друга мама так каже.

АРТ запросив мене на приватне з'єднання, і я дозволив йому встановити його. Там говорилося: "Мій екіпаж. А якщо вони нікуди не полетіли?"

Я знав, що це означає. Я сказав, "АРТ, ніщо не вказує на те, що люди були вбиті або поранені у тебе на борту. Я перевірив. Це було перше, що я перевірив у житловій секції. Ніяких тіл не було. І ти сам вже все відсканував. Цілі зруйнували деякі каюти, залишили сміття та власну рідину, і вони не прибирали би після… Я завагався, але мені довелося бути цілком чесним щодо того, що я думав і чого міг не знати АРТ. — Вони не прибирали би після масового вбивства. Я бачив масові вбивства, АРТ, вони залишають безлад."

Він не відповів, але я відчув, що він слухає.

Я сказав: "Після того, як ми відновимо ваші безпілотники, ми зможемо знову перевірити їх на біологічні сліди, але я не думаю, що ми щось знайдемо. Я думаю, що що б не сталося, ваші люди були в порядку, коли вони зникли звідси.

АРТ сказав: "Це ознака того, що вони пішли добровільно?"

Це був момент для розгляду. Виконуючи те, що зазвичай робив би АРТ (якби це не було емоційно скомпрометованим), і дивлячись лише на ті дані, які можна було перевірити, ми не знали, чи екіпаж був викрадений, чи добровільно пішов, чи втік. Оскільки два човники АРТа все ще були у наявності, ми знали що екіпаж не використав їх для виїзду.

(Або екіпаж міг спробувати втекти і був знищений. Я не збирався згадувати про це, тому що АРТ повинен був знати, що це можливо. Але це могло вилучити втечу з дерева рішень, тоді екіпаж би діяв інакше. Не було сенсу розглядати це питання зараз. Нам потрібно було шукати факти, і тоді ми знайдемо відповідь. І якою б не була ця відповідь… ми б впоралися з цим.) Я сказав: Нам потрібно провести повну інвентаризацію, зокрема зберігання ручної зброї. Якби екіпажу довелося покинути вас, коли цілі зламали твої системи, вони, можливо, спробували би проникнути на борт Дослідника.

Пауза була довгою, 3,4 секунди. Тоді АРТ сказав: "Згоден."

І тоді мене вразило, що АРТ був у відчаї та переляку з того моменту, як дослідник Баріш Естранзи з'явився і зробив те, що зробив. Він змусив своїх викрадачів полювати на мене не тому, що у нього була якась грандіозна стратегія, а тому що він потребував мене.

Ненавиджу емоції.

У приватному каналі між мною та АРТом я сказав, "Прошу вибачення за те, що назвав вас лайном."

Він сказав: "Я прошу вибачення за те, що викрав вас і завдав потенційної котеральної шкоди вашим клієнтам."

Амена дивилася на мене, зігнувши брови. — "Ви двоє розмовляєте?"

"Так." Мені довелося зараз дивитися на стіну.

Амена розхвилювалася. "Ви знову воюєте чи миритесь? Тому що зовні ви виглядаєте точно так само".

"Ми помирилися", сказав їй АРТ.

"Це добре — Амена полегшено зітхнула, — і правильно. Що далі у нашому списку?"

"Я йду шукати транспортний човник Баріш Естранзи." Я не очікував нічого знайти, але це було в списку дій, то чому б і ні.

АРТ повідомив Араду, що поки він працював над двигунами, він також приготував загін "шукачів шляхів" на випадок, якщо нам доведеться обшукати планету з колоніями. (Сподіваюся, до цього не дійде. Я не люблю планети.)

"Шукачі шляхів" — це безпілотники для планет, в основному це активні сканери, які здійснюють по всій планеті збір інформації про навколишнє середовище та зображення місцевості, а також шукають комунікаційні сигнали, можливі джерела енергії та все, що може вас вбити. Це те, що робила моя колишня облігаційна компанія через супутник, коли готувалася видати гарантії безпеки для нещодавно відкритої для досліджень планети. За винятком того, що супутник компанії в основному картографував всю планету, а шляховики шукатимуть потенційні місця, де може перебувати екіпаж АРТа. Вони були вдосконаленими, а не простими дронами, до яких мали доступ звичайні оцінювальні групи. Арада була вражена.

(Ви не могли взяти в оренду шляховиків у компанії не тільки через їх вартість. Вони робили дослідження планет більш безпечним та цілеспрямованим, а отже, була менша потреба орендувати у величезних облігаційних компаній всілякі дорогі планетарні розвідки та купувати дорогі засоби безпеки.)

Я стежив за невимушеною розмовою Тьяго з Елетрою, поки медична платформа глибоко сканувала її. Оверс був у відділенні для технічного обслуговування, ремонтуючи дрона, якого я знайшов у технічному відділі, щоб він міг почати ремонт наших пошкоджених безпілотників. Арада переглядала результати сканування інопланетного артефакту на двигуні АРТа, але все, що від нього залишилося, тануло або розкладалося, тому більшість даних були сміттям. (Як зауважив Оверс, у будь-якому випадку це було незаконно, тому, якщо воно повністю розтане, це буде на краще, але виглядало, що все одно залишиться наліт, який доведеться зішкребти.) Ратті займався визначенням поверхонь для прибиральних установок, біологічним очищенням коридорів та збиранням шматочків мертвих цілей.

Амена йшла за мною до човника, тягнучи ноги. (Їй дійсно потрібно було поспати. Я нічого не чув від Аради про це, тому я написав людям, щоб вони взяли період відпочинку, у загальному списку дій. У центральному коридорі Ратті побачив мене і пробурмотів: "Будь ласка, так, незабаром")

Я зробив коротку візуальну перевірку обох шатлів АРТа, просто щоб переконатися, що вони порожні і не були змінені. Шатл "Баріш Естранзи" був припаркований всередині стикувального приміщення зі шлюзом, який мав висувний маніпулятор. АРТ сказав, що в шатлі немає нікого, і немає активного пілот-бота, але я примусив Амену зупинитись у коридорі зі своїми призначеними їй безпілотниками, і лише тоді наблизився до нього. Люк був закритий, але не заблокований кодом, що мало сенс, якщо Елетра та Рас говорили правду про те, що вони потрапили в полон, намагаючись втекти від свого приреченого транспорту. (Тепер, коли ми були впевнені, що цього не було, хто, до біса, знав, що з ними сталося?)

АРТ відрізав човник від корму. Я обережно торкнувся люка. (Беручи до уваги неактивний стан його бортових систем, я не очікував, що інопланетне програмне забезпечення, чуттєвий вірус чи щось інше, що не визначене, перескочить і заразить мене, але факт залишився фактом, — з АРТом щось сталося, незважаючи на весь його захист, і з чужорідними вбивцями все було можливим.) Я все ще не міг виявити ніякої активності всередині, тому відкотив один рукав і відрегулював свою енергетичну зброю, щоб подати імпульс, що приблизно змушував пломбу до від'єднання. Люк відкрився, випустивши струмок трохи несвіжого повітря. У нього не було запаху водоростей/середовища росту, пов’язаного з цілями; насправді у ньому були сліди запаху брудних шкарпеток, пов’язаного з людьми. Але відсутність доказів не є свідченням відсутності. Або минулої відсутності. Як би там не було, ви розумієте, що я маю на увазі.

Я використав власне сканування, переконавшись, що всередині немає руху або активної зброї, і зайшов.

Шатл не був моделлю, в якій я бував раніше, але конфігурація була схожа на стандартний транспортний човник. Він був невеликим, розміром максимум для десяти людей, без кабінки, з туалетом, що висувався з перегородки (тьфу). Окремі сидіння були розташовані по спіралі в основному відсіку, тому їх доводилося обертати, щоб звільнити кожного пасажира для висадки. Очевидно, він призначався для коротких поїздок між кораблями або від корабля до станції. У кабіні пілота було місце для пілота-людини поруч з відсутнньою на даний момент інтерфейсною консоллю пілот-бота. На оббивці були ознаки звичайного зносу. Єдиний пасажирський салон був загалом чистим, але на панелях та прокладках були сліди потертостей. Існував лише 0,01 відсоток ймовірності, що він був побудований як пастка інопланетним інтелектом. (Це була лише теорія, добре.)

У нашому приватному каналі зв’язку Амена сказала: “Він порожній? Чи є в цьому щось дивне? Можна підійти ближче?

"Ви можете підійти до люка, але не заходьте всередину." Я почав шукати речові докази. Мені потрібно було перевірити всі відділення для зберігання, і приховані місця, де можна щось сховати. Корпус приводу все ще мав заводську пломбу від останньої перевірки на обслуговування, тому він, ймовірно, не був заражений незаконною технологією залишків інопланетян. Мені все одно доведеться зламати печатку і зробити візуальний огляд, щоб бути впевненим. Мені також потрібно було переглянути журнал шатла, але мені це доведеться робити через поверхню дисплея. Навіть з інертною операційною системою я не хотів ризикувати.

Амена підійшла до люка і нахилилася всередину, щоб зазирнути. "Якщо вам потрібно, щоб я щось зробила, я можу це зробити".

Я дав пінг у її канал, щоб підтвердити.

Вона дивилася, як я шукаю, сім хвилин і сорок секунд, а потім сказала: "Чи можу я задати вам питання?"

Я ніколи не знаю, як на це відповісти. Чи варто мені піти зі своїм першим поривом, який завжди був "Ні", або просто поступитися неминучому? Я сказав: "Це стосується контракту?"

Великий підлітковий шум людського зітхання. "Я просто хочу дещо зрозуміти".

Я поступився неминучому. "Так."

Вона вагалася. "Правильно, ммм. Тож моя друга мама дійсно не просила вас розлучити мене і Марна?"

Я вже відповідав їй на це питання, коли це сталося. Я міг би розсердитися на те, що вона знову запитує, але, правда, я багато брешу. "Я не брехав тобі. Вона нічого не знатиме про це, якщо ви їй не скажете".

Я завершив обшук салону і підключив АРТа. Він генерував поверхню дисплея з відключеним інтерфейсом зв'язку, тому  не міг передавати АРТові, мені чи будь-чому іншому те, що могло бути в системах човника.

У Амени були ще питання. "Тоді навіщо ви це зробили? Ви не дбали про мене, не переживали за мене. Ви тоді навіть не знали мене".

Чому АРТу подобаються підлітки? Це виснажувало. “У мене є документи про всіх членів сім’ї доктора Менси та їхніх однодумців. Я попередив Марна, тому що я проводив оцінку загроз для всіх людей та людей, які намагалися наблизитися або налагодити стосунки з доктором Менсою або її родиною чи однодумцями після інциденту з GrayCris. Марн був зареєстрований як загроза".

Амена думала про це, поки я встановлював зв’язок між консоллю та секвестрованою поверхнею дисплея. Потім я почав запускати необроблені файли журналу човника на дисплеї, відфільтровуючи все, що не було текстом. Я записував інформацію візуально, а потім міг перетворювати її назад у поля даних та швидше шукати. Таким чином ми отримували інформацію з журналу без будь-якого коду, який міг бути прихований у ньому. (Існують візуальні елементи, які можуть викликати проблеми, але я міг перевірити їх і врахувати, що ймовірність того, що файл журналу може бути захищений від SecUnit'а, що виконує візуальне завантаження, була нижчою за 5 відсотків.) (Я знаю, я параноїк, але саме так я весь цей час уникав отримання нових запчастин.) Амена повільно сказала: "Я думаю, якби він не був… Він захотів би пояснити про себе, замість того, щоб тікати і відмовлятися зустрічатися зі мною знову".

Що стосується моєї оцінки загрози, то втекти і більше ніколи не бажати бачити — це був чудовий результат. Я був певен, що Амена не хотіла б це почути.

Вона продовжила: "Я думала, що він хороший. Я не… Я знаю, тоді я сказала, що знаю, що роблю, але насправді я не дуже добре знайомлюся з новими людьми".

З оцінок загроз, зроблених для людей, знайомих з Ратті, я знав, що він мав багато стосунків з усіма статями людей і людьми-імпами, і він, і всі вони, здається, були дуже щасливі з цього приводу. Амена повинна попросити поради у нього. Я знову подумав, що вона не хотіла би це почути.

Тоді Амена запитала: "Ти любиш мою другу маму? Тьяго так вважає".

Я повинен був знати, що це переросте у допит. Я сказав: "Не так, як він думає".

Її обличчя вказувало на сумнів. — "Я не думаю, що ти знаєш, що він думає."

(Він також не знає, що я думаю, тому ми квити.) Мене відволікав процес перетворення дампу завантаженої інформації журналу з візуального образу назад у дані для пошуку, і якщо я зроблю неправильну нумерацію, це буде величезним безладом. Напевне, я мав би просто перестати говорити, але я не хотів образити почуття Амени. Я сказав: "Твоя друга мама… — Клієнт було уже неправильним словом. — Мій товариш по команді". Я бачив, що мені треба уточнити. Було дуже важко знайти потрібні слова. "До вашої другої матері я ніколи раніше не був справжнім членом команди. Просто…"

Амена закінчила: "Інструментом для команди".

Ось і все. "Так."

"Зрозуміло. Дякую, що дозволили мені поставити вам запитання".

АРТ, мабуть, одужує, тому що мені довелося зіткнутися з цим: "Скажи їй, що ти про неї дбаєш. Використай ці слова, не кажи їй, що будеш потрошити все, що намагається їй нашкодити."

"АРТ, я трахати тебе..."

Що АРТ має спільного з підлітком-людиною, — це те, що йому теж не подобається чути слово "ні". Він вперто наполягав, "Скажи їй. Це правда. Просто скажи. Підлітки-люди повинні чути це від своїх опікунів."

"Я не її опікун", — сказав я АРТу. Я завершив перетворення журналу та перевірив свій дрон біля Амени. Вона нахилилася у люк, опершись головою на буферне ущільнення. (Це не найкраще місце, щоб класти голову, просто для відома.) Судячи з її виразу обличчя вона або заснула, або глибоко замислилася. Або, можливо, і те і те. Я сказав: "Вам потрібно поспати".

Вона позіхнула. "Добре, третя мама."

Нарешті Арада наказала усім відпочити, хоча їй знадобився деякий час, щоб по-справжньому зрозуміти, що ми з АРТом все одно будемо активними, і немає причин для людей хвилюватись. (Зрештою мені довелося сказати їй, що у мене є список речей, які мені потрібно зробити, і це піде набагато швидше, якщо всі вони опиняться в ліжках і замовкнуть на деякий час, а сон був найефективнішим використанням цього часу.)

Оверс закінчив перевірку ремонтного безпілотника і відправив його, щоб він  розпочав ремонт інших безпілотників АРТа. Тепер він спав на дивані у вітальні поруч з камбузом, де спав Ратті, який закінчив очищення корабля від біологічної небезпеки. Було чути хропіння.

Арада спала в одному з станційних крісел на палубі управління. (Вони дуже зручні, тому це не так погано, як звучить.)

Медичне обстеження закінчилося, і Тьяго провів Елетру до її спальні. Він не отримав від неї набагато більше, ніж Амена, хоча його питання були більш тонкими. З його підказками, Елетра переналаштувала свій додатковий годинник і тепер була сильно розгублена. Він показував, що їх транспорт перебував у цій системі сорок три стандартних дні корпорації. Вона була впевнена, що це неправильно. Це було великою підтримкою теорії про те, що Елетра зазнала певної маніпуляції з пам’яттю. Первинний аналіз сканування не показав жодних генетичних маніпуляцій, жодних прихованих пристроїв або біологічних препаратів, що не належать людині.

Усі мої вцілілі безпілотники були на вахті, але я змусив Амену піти до невикористаної спальної кімнати біля камбузу, тому що так її було легше захистити, якби на нас щось напало. (Це було малоймовірно, але так відубувалися всі несподіванки, що сталися досі. Мій модуль оцінки ризику відмовився від створення звітів три години тому.)

Амена намагалася просто лягти на голу койку і замість подушки покласти під голову герметичний пакет постільної білизни, але я змусив її встати, розгорнути комплект і зробити усе правильно. ("Ти підлий", — застогнала вона.)

Я відкрив ще один пакет постільної білизни, щоб на моєму ліжку було зручніше сидіти. У мене було багато кодування та аналізу, щоб мене знову не застали непідготовленим. Мені потрібно було створити обхідні шляхи для стійкого до сканерів безпілотників камуфляжу на цілях-дронах і контрзаходів для касок та спорядження цілей. Мені також потрібно було передбачити, як targetControlSystem буде протидіяти моїм контрзаходам, щоб мене не вимкнуло оновлення програмного забезпечення в критичний момент. Мені потрібно було проаналізувати твердотільний екранний пристрій і з’ясувати, чи справді це була реліквія ще докорпораційного часу. І мені доведеться проаналізувати нові файли даних, які я щойно витягнув з журналів човника.

Я долучив дані, які Ратті завантажив у стрічку під час аналізів патології та сканування костюмів та шоломів Цілей. Оверс також провів деякий корисний апаратний аналіз ворожих дронів. Тоді я запустив свої запити та процеси, щоб розпочати роботу над кодом. Я також розділив вхідні дані і розпочав перегляд епізоду World Hoppers 1. Я бачив його раніше (багато разів), тому мені не потрібно було приділяти йому всю увагу.

(Мені дуже, дуже хотілося витягнути нове шоу з довготривалого зберігання та подивитися кілька епізодів, щоб я міг дійсно розслабитися, але World Hoppers у фоновому режимі теж допомагав. І він також був приманкою.)

Через двадцять сім хвилин це спрацювало. Мені було відомо, що у моїй стрічці з’явився АРТ. (Уявіть, що ви сидите перед поверхнею дисплея, а хтось, хто у вісім разів перевищує ваш розмір плечей сидить у чаті за вами.) Він спостерігав за World Hoppers, будучи на задньому сидінні, керуючи моїм кодуванням, і робив власний аналіз даних. "Пристрій твердотільного екрану дійсно нагадує відомі технології докорпораційного часу, — повідомив АРТ, показуючи мені сканування та відповідні приклади. — Але це не заводський агрегат; він зібраний з компонентів, забраних з інших пристроїв подібного віку. Жодних слідів чужорідних технологій або відомої дивної синтетики не було."

Це мало сенс. Це міг бути змінний блок, побудований людьми в докорпоративній колонії. Або пристрій, складений пізніше покинутими корпоративними людьми, з частинами, відчайдушно знайденими у старій колонії, оскільки їхні власні технологічні ресурси зазнали невдачі, і вони намагалися вижити.

Так, корпорації справді відстій.

Мені сподобався код, який ми придумали, але я не вважав, що його достатньо. Ніщо з цього не покращило мою статистику оцінки загрози. Я сказав АРТу: "Все, що ми зробили, є оборонним. Нам потрібно щось для атаки."

Я розглядав можливість створення вбивчого програмного забезпечення, але дані, які мені вдалося зберегти від targetControlSystem, свідчили про те, що це буде неефективним. АРТ показав мені певний аналіз. І Ратті, і Оверс висунули теорію, що деякі елементи технології передкорпоративної технології цілей — наприклад, імпланти — можуть діяти як приймачі для езотеричних технологій артефактів інопланетян, як той об’єкт, який впливав на двигун АРТа. Стандартний штурм вбивчих програм на системи Pre-CR не може врахувати систему інопланетян, за винятком випадку, коли вбивча програма буде змінною і зможе змінювати свою поведінку на основі захисту та перешкод, з якими вона стикається. Я не зможу це прокодувати за допомогою наявних у мене ресурсів.

Мова йшла про щось подібне до самосвідомого вірусу, який розгорнули GrayCris та Palisade Security проти бойового корабля компанії, де я сам ледь не розбився і не зруйнував свій архів пам’яті, допомагаючи пілот-боту боротися з ним. Це підкинуло мені одну ідею, але я не знав, чи можна її реалізувати.

Тоді Тьяго перетнув галерею, спустився по нашому коридору і нахилився у дверях. Дивлячись на нього з камери АРТа, я побачив, як він поглянув на Амену, яка на даний момент являла собою інертну купу кінцівок під ковдрою з подушкою, у якій застрягло її обличчя. (Люди роблять дивно все, включаючи відпочинок.) Потім він подивився на мене. Стишивши голос, він сказав: "Можна до вас?"

АРТ зосередив звукополинаюче поле конфіденційності на койці Амени. Я думав сказати "ні". Але подумав, що він хоче поспати на одному з ліжок, що знаходяться в полі зору Амени, тому що не довіряє мені піклування про неї. Тож я позначив свою ідею вбивчого програмного забезпечення як збережену на пізніше і сказав: "Так".

Він сів на канапу навпроти мене, витяг з-під неї постільну білизну, але потім відклав її вбік.

Ну добре, ми поговоримо.

"Якщо у вас є хвилинка, я сподівався, що ми поговоримо", — сказав він.

Я міг би сказати, що у мене не було жодної хвилини, бо потібно було писати код, щоб врятувати людей від тих дурних цілей, але у мене був момент простою. АРТ створив моделювання програмного виправлення, яке захищало шоломи та спорядження цілей від ударів моїми безпілотниками, і тепер проводив тестування нового коду націлювання для моїх безпілотників. Камуфляж ворожих дронів було важче зламати через фізичний ефект, а не через те, що вони генерували перешкоди у сигналах. Жоден з фільтрів, які я придумав для функцій сканування або націлювання безпілотників, не працював, принаймні відповідно до моделювання. Продовжуючи битися головою об цю конкретну стіну, я нікуди не дінусь, поки не придумаю альтернативний підхід. Тож замість того, щоб бути придурком, я просто сказав: "Вперед".

Він сказав: "Я знаю, що ви не повірите, але я був радий, що ви взяли участь у цьому оцінюванні".

Ой, та будь ласка. Я міг би відтворити аудіозапис того, що він сказав доктору Менсі про мене, але це було трохи викриваючим, і він міг зрозуміти, що я слухав приватні розмови в захищених приміщеннях та особистих житлах. Я сказав: "Отже, у вас не було серйозних застережень?"

Був маленький спалах здивування, який виникає у деяких людей, коли я говорю щось, що не звучить так, як має говорити їхня ідея про SecUnit'а. Він повільно сказав: "Так". Людині потрібно занадто багато часу, щоб згадати те, що вона сказала дослівно, і він не знав, що я цитую його. Проте його очі трохи примружилися. — "І я знаю, що ви врятували нам життя." — Він вагався.

В кінці цього речення було безголосне "але". Я не хотів витрачати на це багато часу, тому сказав: "Але вам не подобається, як я це зробив".

Його погляд став жорстким, і він сказав: "Так. І мені не подобається те, що Амена бачила, як ви це зробили. Але це не стосується моєї проблеми".

По нашому приватному зв’язку АРТ сказав: "Не ставте питання, якщо ви вже знаєте відповідь."

Так, я не слухав АРТа. Тому спитав: "Якої проблеми?"

АРТ зробив кормовий еквівалент закочування очей і розпочав ще один епізод World Hoppers.

Тьяго сказав: "У вас є важелі впливу на Айду".

Це мене дістало. На щастя, АРТ відстежував процеси, тому я не зіпсував дані аналізу. Він також додав визначення слова "важелі". "Я знаю, що означає це слово",— сказав я АРТу приватно. І я зробив дещо, але не те, що мав на увазі Тьяго. Я сказав: "Я не кажу доктору Менсі, що потрібно робити".

Щелепа Тьяго стиснулася. "Я впевнений, що ви цього не робите. Але вона боїться виконувати свої обов’язки голови ради. Вона не подаватиме заявку на продовження терміну повноважень. Це через вас. Ви змусили її боятися тіней. Вона ніколи не потребувала "безпеки" до того, як ви прийшли до Preservation. Тепер вона думає, що не може без вас виконувати свою роботу".

Було так багато неправильних і несправедливих, але правдивих речей, що я почав відмовлятися від вхідних даних. АРТ забрав їх і переніс у наше спільне робоче місце. Я сказав: "Я не прийшов на Preservation. Я потрапив туди в неактивному стані після того, як зазнав катастрофічної невдачі, врятувавши життя доктору Менсі".

"Я це знаю." Тьяго розчаровано махнув рукою. "Я хочу сказати…"

Ні, зараз я мушу договорити. "Існувала загроза її безпеці. Після того, як доктор Менса повернулася на станцію Preservation, з GrayCris послали трьох оперативників вбити її. Вони зазнали невдачі, але ймовірність того, що відправлять більше оперативників, була шістдесят п’ять відсотків. Цей відсоток почав падати лише після того, як облігаційна компанія знищила Palisade Security та всі операційні приміщення GrayCris".

GrayCris була винна у тому, що наказала Palisade Security атакувати дорогу зброю компанії, а Palisade — у перевищенні попередніх стандартних експлуатаційних параметрів, але спробуйте повідомити GrayCris про це. І це не виглядало так, що компанія боялася GrayCris, але вони повинні були навчити їх цьому. (Урок був такий: якщо ви збираєтесь трахатися з чимось більшим і підлішим, ніж ви, використовуйте швидку цілеспрямовану атаку, а потім дуже швидко втікайте. (Я так завжди намагаюся діяти.) Напад GrayCris був не настільки швидкими та цілеспрямованими, і їм не вдалося ефективно втекти.)

Тьяго відкрив рот, але я все ще говорив. "Існувала і ще існує потенційна небезпека з боку окремих утриманців або співробітників GrayCris, але мій модуль оцінки загрози визначив, що цей відсоток є досить низьким, щоб доктор Менса відновила нормальну діяльність за допомогою служби охорони станції Preservation".

Тьяго знадобилося чотирнадцять секунд, щоб це засвоїти. "Були напади? Чому вона нам не сказала — це було б у новинах…"

Я витяг відео зі свого архіву і швидко відредагував види з камер шоломів станції безпеки та однієї паршивої камери безпеки у фойє офісів Ради на вокзалі. АРТ з цікавістю вивчав це. Я надіслав файл для автоматичного відтворення у стрічці Тьяго.

Його погляд то віддалявся, то ставав здивованим, то все більше жахався.

АРТ переглянув повне відео, прокручуючи його туди-сюди. Я надіслав Тьяго ту частину, де я був зверху на столі Ради, намагаючись втримати ворога-1 за шию, тоді як ворог-2 лежав за моєю спиною, вибиваючи з мене абсолютне лайно. Шість офіцерів відділу охорони станції були розвішані по кімнаті в різних станах свідомості, при цьому офіцер Тіфані, єдина досі функціональна, вішалася на руку ворога-2 з чимось гострим і неодноразово била його по голові. АРТ прокоментував: "Чим ця людина хотіла вколоти вас?

"Частиною зламаного стільця.

"Вони — SecUnits?" — з жахом запитав Тьяго.

Я бачив, чому він міг так подумати. Я сказав: "Це люди-імпи, які були хімічно вдосконалені. Вони не відчувають болю, їхні рефлекси та час реакції прискорені. Вони мають фізичну силу SecUnit'а, але не мають можливості підключення або обробки даних. Тому їх важче виявити, а вони більш одноразові". Чесно кажучи, на даний момент GrayCris, ймовірно, не змогла отримати жодних інших охоронних компаній, які мають ліцензію на виробництво та/або розгортання SecUnits для укладання з ними контрактів. Між оцінкою високого ризику та нестачею операційних коштів та обманом/атакою партнерів за контрактом, GrayCris не була хорошим клієнтом.

Тьяго перевів подих, щоб заспокоїтися. "Але вони більше нікого не пошлють? Ви сказали, що відсоток загрози знизився…"

"Він на прийнятному рівні". І вийти на такий рівень теж було непросто.

Тьяго спостерігав за мною з зосередженою інтенсивністю, яка мені не подобалася. Камера АРТа не мала повноекранного перегляду, але це було очевидно навіть під кутом нахилу. "Тоді чому вона вирішила кинути все і не йти на другий термін?"

"Вона кинула не тому що боїться, осел, вона кинула, тому що їй потрібно розпочати курс лікування і травматологічної допомоги в Центральному медичному закладі. Вона не сказала нікому у своїй родині, що її взяли в заручники…"

У нашому приватному зв’язку АРТ сказав: "Стоп".

АРТ має різні способи говорити вам припинити робити те, що ви робите, з різними рівнями загрози, і такий тон був на самому початку списку.

Я зупинився. АРТ пояснив, "Ви порушуєте її конфіденційність."

Я був розлючений, тому що, звичайно, АРТ мав рацію. Я сказав: "Що вам про це відомо?"

"Моя MedSystem сертифікована для емоційної підтримки та відновлення після травм."

Тьфу, АРТ все зрозумів. Це було так дратуюче. Я закінчив: "Вона хотіла, щоб я полетів з Арадою на опитування. Я сказав їй, що полечу, але вона повинна погодитися розпочати лікування. Це був мій важель впливу".

Він все ще спостерігав за мною, і я не міг сказати, чи вірить він мені. Його вираз обличчя був суперечливим, і я думаю, що він все ще був шокований записом. (Відео прокрутилося до кінця, де ворог-2, нарешті, став інертним, і я відкотився від столу, ворога-2 і Тіфані. Тепер ворог-2 намагався задушити Тіфані, і я відірвав його від неї.)

АРТ сказав вголос своїм ввічливим, але насправді не лагідним голосом: "У нас є робота, Тьяго, і ви пропускаєте період відпочинку. Можливо, вам варто піти."

Тьяго не злякався, але піднявся на ноги і сказав: "Ви маєте рацію, я піду".

Я зупинив відео і подивився на нього через камери АРТа. Він повернувся до вітальні на камбузі і сів на один з диванів. Деякий час він сидів там, розтираючи обличчя руками, а потім підвівся, щоб набрати води з камбузу і взяти таблетку для ліків.

"Що це?" — запитав я у АРТа.

"М’який знеболюючий засіб проти головного болю та м’язового дискомфорту."

Коли Тьяго пішов і ліг на диван, я трохи розслабився. Він думав, що я використовую доктора Менсу? Я все ще не знав, що він мав на увазі. Він думав, що я змушую її жаліти мене? Гей, я не просив її купувати мене. Я навіть не був там, коли це сталося, на той момент я застряг у кабіні для ремонту і відновлення.

Я б хотів відчувати себе зовсім виправданим, але я не думав, що протистояння пройшло добре — ні для мене, ні для Тьяго. Я думаю, він тепер знав, що його погляд на ситуацію був неточним, але я розсердився і тупо зізнався, що шантажував доктора Менсу, щоб вона розпочала лікування від травм. Тому я не знав, що станеться, якщо ми виживемо і все таке і повернемося до Preservation. Мені зараз потрібно було думати про щось інше, що турбувало.

АРТ сказав: "Ви не побачили очевидного вирішення проблеми з камуфляжем targetDrone."

"Очевидного?" — Перепитав я. (Знаю, я тільки погіршував ситуацію. АРТ не сформулював би це так, якби це не викликало у мене відчуття ідіота, який пропав безвісти).

АРТ сказав: "Змініть свої безпілотники за допомогою камуфляжного поля, яке відображатиме таку саму картину перешкод, що і шоломи та спорядження цілей. Вони все ще не зможуть вражати ворожі дрони, але ваш запас настільки обмежений, що атака тепер не буде життєздатною.

Ну, тепер я відчував себе ще дурнішим.

АРТ сказав: "У вас є час на цикл поповнення.

Я збирався сказати, що мені його не потрібно. Але я справді не зробив його. Але я знав, що мені потрібно ще дещо. Я переніс усе на нашу спільну робочу область і запустив перший епізод "Захисників Оріона". Я запитав АРТа: Хочеш World Hoppers чи щось нове?

АРТ подумав, задумливо тикаючи у дані тегів для нового шоу. Він сказав: "Нове, якщо це щось нереальне."

Я завантажив "Захисники Оріона" з архіву ЗМІ Preservation, тому що це було майже протилежне всій концепції реалістичності. І почав перший епізод.

Ми дивилися це, поки АРТ закінчував компонувати код, час від часу надсилаючи мені розділи для перевірки. (Можливо, це було смішно. Можливо, у АРТа ще були прогалини в архіві пам’яті, але в інших його функціях не було нічого несправного.)

"Ми за двадцять шість хвилин до кінця призначеного періоду відпочинку, — сказав АРТ. — Використовуючи дані шатла, я виявив місцезнаходження одного з суден Баріш Естранзи. Мій ремонт рушіїв завершений, і я слідую курсом на перехоплення.

HelpMe.file Витяг 3

(Розділ з інтерв'ю Бхарадвай-108257394.)

"Нормально відчувати конфлікт. Ви довгий час були частиною чогось. Ви ненавиділи таку ситуацію, бо це було жахливо. Але конфлікт створив вас, і ви були його частиною".

: відредагована сесія:

(Файл відокремлений від основного повідомлення.)

Я сидів зверху на ворогові 2, щоб переконатися, що він мертвий. Очевидно, він був мертвий щонайменше двічі, тому це не було помилковою обережністю. Біля мене Тіфані стояла на колінах, її зброя була спрямована на його голову. "Ти занадто близько", — сказав я їй.

Вона подивилася на мене, шкіра навколо її очей набрякла і опухла, я не був впевнений, що вона добре бачить. Потім вона відійшла назад на недосяжну для руки ворога відстань.

Позаду мене, через одну дурну камеру безпеки, я побачив, як команда другого реагування з людей та їхніх ботів з медичною допомогою з запізненням пробилися крізь двері. Я перевірив час і нічого собі, закресліть "з запізненням". Це був швидкий інцидент, навіть за стандартами швидкості SecUnit'а.

Зал засідань Ради Preservation утворював великий овал з довгим столом посередині, стіни були обшиті високими вузькими вікнами, і мав по два входи/виходи в обох кінцях. Той, через який пройшла друга команда реагування, вів до фойє та державних установ станції, люди приходили туди, щоб подбати про речі, які неможливо було вирішити у стрічці (я так гадаю, а насправді я поняття не мав). З іншої сторони двері вели до приватних кабінетів, куди вдалося евакуюватися присутнім у кімнати ради, коли стався інцидент.

Старший офіцер Інда обійшла навколо столу і присіла, щоб я бачив її лице. Вона запитала: "Ця людина мертва?"

— Мабуть, але є сімнадцять відсотків шансів, що вона може ожити", — сказав я.

Тифані, ще напруженим голосом, сказала: "Він оживав вже двічі. Нам потрібні обмежувачі".

Інда нахмурила брови. "Зараз принесуть." Вона простягла руку до Тіфані і обережно витягнула зброю з її руки. — Ви зараз не на службі, офіцер.

Тіфані сказала: "Так, старший", і сіла просто на підлогу.

"У неї був важкий день", — сказав я Інді.

"Я бачу". Інда натиснула на свій корм, і медичний бот з павучими ногами пробіг повз мене, щоб присісти біля Тіфані. Видаючи заспокійливі звуки, він сканував її і негайно дав їй щось. Інда сказала: "Вам також потрібна медична допомога".

У мене було ножове поранення настільки велике, що ви могли бачити метал моєї внутрішньої конструкції, але старший офіцер Інда була занадто чемною, щоб про це згадувати. Медичний бот простяг до мене делікатну кінцівку маніпулятора. У стрічці я сказав йому, що все, чим він до мене торкнеться, відірветься і полетить по кімнаті. Він втягнув кінцівку назад і замість цього просканував ворога-2.

"Чи є надія на допит?" Інда вказала підборіддям у бік ворога.

Я не думав, що всередині ворога-2 була якась людина ще до того, як ми його вперше вбили. "Мабуть, ні".

Я залишався на місці, поки не принесли обмежувачі, щоб доглядати за нашими переважно мертвими ворогами, здається, тепер до кінця мертвими. Тіфані бригада першої допомоги вже відвезла до Медичного центру станції. Я пішов в іншому напрямку, далі в офіс ради/адміністрації, тому що мені потрібно було з деким побачитися.

Я знайшов її лише за трьома незахищеними дверима, але принаймні це був офіс без балкона або вікон на антресолі адміністратора. Я вільно пройшов повз служби безпеки станції та адміністратора. Вони повинні були спробувати зупинити мене, але (а) це було не так, ніби вони не знали, хто я, і (б) добре, що вони не намагалися мене зупинити.

Менса спостерігала за дверима, і коли я зайшов, розслабила плечі. Вона знала, що ворогів було знищено, і що команда першого реагування вижила; у неї був командний доступ до стрічки безпеки станції, і вона стежила за сутичкою. Наразі канали до державних та приватних приміщень були заблоковані безпекою, і нам потрібно було їх відновити найближчим часом, перш ніж це помітив хтось поза офісами. Ми повинні були відрізати GrayCris від усвідомлення, що ця атака майже вдалася. Це дало б їм занадто багато інформації про те, що робити далі.

Менса зустріла мене посеред кімнати і здається хотіла обхопити мене, але знала, що мені це не сподобається. Вона сказала: "Тобі треба піти до Медичного центру".

На туніці, у яку вона була одягнена, і на правому коліні штанів була засохла кров. Ворог 1 напав на неї через стіл ради, і я зупинив його буквально за півметра від неї. Вона могла простягнути руку і торкнутися його голови.

І це сталося після того, як він переслідував її всю дорогу сюди з транзитного кільця, поки ворог 2 намагався вбити мене. Уповільнивши дії ворога 2 на досить довгий час, я в основному виводив з ладу ворога 1 — саме ця сутичка викликала бригаду охорони першого реагування станції. Їм просто пощастило. Вороги були зосереджені на тому, щоб пройти повз них непомітно і не вбивали людей на шляху.

Я сказав: "Я ще не можу йти до медиків. Мені потрібно спершу дещо зробити".

Її вираз обличчя був розтягнутий. "Тобі потрібна допомога? Інда викликала позаштатний персонал. Я можу створити вам команду".

"Ні, я просто хочу переконатися, що знаю, як вони потрапили на станцію." — Вона кивнула і відпустила мене.

Так, я збрехав їй.

11

Я надіслав тривожний дзвінок через комунікатор. Поки люди у вітальні на камбузі хиталися навколо, намагаючись прийти до тями, АРТ подавав візуальні та відскановані зображення у загальну стрічку. Амена скотилася зі свого ліжка, зосереджено втупилася у зображення і пробурмотіла: "То це добре чи погано, чи як?"

"Чи як", — сказав я їй.

На сканованому зображенні АРТа був показаний транспортний засіб Баріш Естранзи, середньорозмірної конфігурації з можливістю перевезення кількох посадочних човників та великовантажних автомобілів. Чисельність екіпажу оцінювалося у тридцять осіб. Конструкція виглядала як кілька округлих трубок, скомпонованих разом, з нерівними гострими виступами, що стирчали з боків. Візуальне зображення щойно показало довгу темну форму, яка відбивала світло від первинної зірки вздовж корпусу по вершині.

АРТ заявив, що сканування на далеку відстань свідчить про системні пошкодження, хоча деякі системи, включаючи життєзабезпечення, показують справність. Кормовий та правий борти корпусу та двигуна демонструють ознаки трьох різних ударів зброєю, але характер пошкоджень не відповідає його системі озброєння.

Останнє було непоганою новиною. Якби транспортник постачання розстріляв АРТ, це означало би, що моя скоригована хронологія була неправильною, і я даремно блукав в океані оновлень статусу АРТа.

Амена вискочила з ліжка і пішла за мною до камбузу, де вже були Тьяго, Оверс і Ратті.

"Отже, відбувся космічний бій, тільки не той, який пам’ятає Перигелій". Ратті діставав упакоки і пляшки з зони підготовки їжі для людей. Амена взяла по одному предмету і сіла за стіл.

"Ми вважаємо, що корабель-дослідник Баріш Естранза був озброєний, правильно?" — Арада все ще була на палубі управління, набагато уважніше вдивляючись у кілька дисплеїв, які запропонував їй АРТ. Один з нещодавно відремонтованих безпілотників АРТа плавав навколо неї, використовуючи світлофільтри для дезинфекції станцій та крісел. Арада розсіяно встала і перенесла пляшку з напоєм, щоб зайняти нове місце. "Чи є шанс дізнатися, яка зброя спричинила ці пошкодження?"

"Не без аналізу системи озброєння Дослідника для порівняння" — сказав АРТ. — Сканування вказує на мінімальну потужність в модулі двигуна. Це може бути причиною того, що вони не намагалися втекти через червоточину."

Тьяго потер обличчя, ніби намагаючись розбудити себе. "Якщо вони боролися зі своїм власним Дослідником, вони можуть бути більш охочими поговорити з нами. Чи можете ви сказати, чи є хтось на борту?"

Я припускав це. Голос АРТа був сухим. "Вони намагаються встановити контакт."

"Не відповідай, — сказав я AРTу. — Мабуть, саме так ти потрапив у цю ситуацію".

Ратті помахав пляшкою з напоєм у напрямку, де, на його думку, був АРТ. "Так, будьте обережні. На кораблі компанії був жахливий вірус, і ми всі ледь не загинули, а мозок SecUnit'а був скомпрометований".

"Мозок SecUnit'а завжди скомпрометований, — сказав АРТ. — І я не був порушений через комунікацію. Моя система зв’язку має фільтри для запобігання вірусним атакам, і я застосував додатковий захист.

"Це, мабуть, те, що ви сказали собі перед тим, як це сталося", — сказав я. Але образа мого інтелекту була хорошим знаком. Знову ми почали говорити майже нормально.

Амена зітхнула і витерла крихти з рота. "Гей, ви двоє, ще рано чубитися".

Арада знову мала страдницький вираз обличчя. Вона сказала: "Перигелій, якщо ти вважаєш це безпечним, чи можеш ти дозволити контакт нам?"

Оверс поспішно проковтнув свою їжу. "Дитинко, це гарна ідея?"

Арада зробила жест відкритими плечима. "Я не знаю, як інакше зрозуміти, що тут відбувається, милий. Якщо ми зможемо отримати візуалізацію, що вони всі сірі люди, які носять у головах залишки інопланетян, то принаймні ми знатимемо, що вони, мабуть, не захочуть нам допомогти". Вона додала: "І якщо нам пощастить більше, ніж зазвичай, ми матимемо уявлення, де знаходиться Дослідник В-Е та екіпаж Перигелія".

Це не було нерозумно. Моєму модулю оцінки загроз це не сподобалося, але якщо ми зможемо отримати інформацію таким чином, це може означати, що ми зможемо швидше знайти екіпаж АРТа.

Тьяго притиснув пальці до рота, а потім сказав: "Я згоден. Ми знаємо, що Дослідник скомпрометований. Якщо щось напало на них, або є ще один корабель, з яким ми ще не зустрічалися, ми повинні це знати".

Ратті знизав плечима. Оверс не виглядав щасливим, але не сперечався. Амена все ще їла, широко розплющивши очі.

AРT сказав: "Встановлюю контакт."

Над результатами сканування на контрольній панелі з'явився новий дисплей. Статика художньо перетворилася на образ людини або людини-імпа в такій же червоно-коричневій формі, яку носили Елетра та Рас. Людина з помітним нетерпінням повторювала: "Невідомий транспорт, ви отримуєте сигнал?"

AРT витягав інформацію з каналу передачі та пропускав її по дисплею. Ім’я: Леоніда, імп, ідентифікаційний номер старшого службовця Баріш-Естранзи, стать: жінка.

Я не здивувався, що вона була керівником. (Я працював з багатьма корпоративними керівниками людей, і через деякий час їх було досить легко ідентифікувати.) Її шкіра була однією з середньо-коричневих, яка була загальною для великого відсотка людей, але вона мала штучний гладкий рівний блиск, що вказувало на косметичне покращення. (Моя шкіра була менш рівною, ніж її, і вона регулярно повністю регенерується — хоч мені вистрілили в обличчя.) Її темне волосся було обернуте навколо голови, а на краю були вплетені дрібні металеві та дорогоцінні камені. Одне вухо було закрите волоссям. Я подумав, що існує 49-відсоткова ймовірність, що вона виявиться набагато важливішим керівником, ніж зазначено у підписі до каналу.

Арада сіла і розправила плечі. Безпілотник підібрав порожній пакет з їжею з консолі біля неї і відступив за межі діапазону камери. Вона провела пальцями по короткому волоссю і сказала: "Так. Коли будеш готовий, Перигелій".

"Звичайно." — АРТ виставив ще один дисплей із зображенням Аради. Він змінив колір її куртки із сірого на блакитний одяг свого екіпажу, прибрав пляшку з водою на консолі біля неї та художньо відрегулював освітлення. Арада надала своєму обличчю серйозного виразу, коли АРТ сказав: я надіслав свій ідентифікатор та індикатор кормової стрічки, в якому зазначено, що ви доктор Арада з пансистемного Університету Міхіри та Нового Узбережжя.

Арада сказала: "Керівник Леоніда, ми бачимо, що ваш транспорт у біді".

"Ми в біді і будемо вдячні за будь-яку допомогу". Вираз лиця Леоніди був непрозорим, але невиразно критичним. "Але на цю систему претендує Баріш-Естранза, тому мені цікаво, чому ви тут."

Амена видала жахливий шум, що свідчив про нерозуміння та/або недовірливість. "З любові до світла, — огидно сказав Ратті у стрічці. — Невже вони зараз дійсно через це переживають?"

АРТ був у стрічці Аради, контролюючи канал, і Арада заявила, "Ми маємо контракт на оцінку стабільності та картографування з агентством ліцензування Pan-Rim, і ця система була вказана як пріоритетна. Запевняю вас, університет не є територіальним утворенням, і ми не маємо наміру порушувати вашу претензію". Серйозний вираз Аради був трохи штучним, але став більш природним, коли вона додала: "Я бачу, що вам завдали шкоди — на вас напали рейдери?" Наступне вагання зовсім не вираховувалося. "Ми були в цій системі лише короткий час і зіткнулися з якоюсь… дивною діяльністю".

На бічному дисплеї на камбузі АРТ розбивав непрозорий вираз Леоніди для нас за допомогою аналізу, накладеного на корм. Вона відчувала все — від роздратування до неохочої відставки. Вона сказала: "Тут є рейдери, як ми зрозуміли".

Арада стиснула губи і виглядала задумливою. У мене було погане відчуття, що вона збирається назвати Леоніду брехухою — ми всі знали, що Леоніда бреше, але навіть я знав, що це не полегшить взаємодію. Потім Арада сказала у стрічці: "Я збираюся сказати їй, що у нас є Елетра".

Але ви щойно сказали Леоніді, що ми екіпаж Перигелія, — заперечив Оверс. — Елетра знає, що ми з Preservation."

"Вона знає лише, що Амена родом з Preservation", — заперечив я.

"Так, АРТ сказав мені сказати Елетрі, що ви всі частина його екіпажу", — підтвердила Амена.

Я здійснив швидкий пошук моїх записів усіх розмов з Елетрою з тих пір, як інші зайшли на борт, особливо коли Тьяго розмовляв з нею. Ніхто з нас не сказав їй, що ми з Preservation. А деякі з нас носили одяг екіпажу АРТа.

Оверс подивився на футболку, у якій був. "Ох, ви праві."

АРТ ввів деяку статику, щоб дати Араді час подумати. Тоді вона сказала Леоніді: "Я не думаю, що вони звичайні рейдери. У нас на борту є один член вашого екіпажу, молода жінка на ім’я Елетра. Вона була захоплена в човнику деякими дуже поганими людьми, які також напали на наш корабель. Вона була з іншим членом екіпажу на ім'я Рас, але він був поранений, коли його захопили рейдери і помер, перш ніж наша медична система змогла йому допомогти."

Вираз обличчя Леоніди пройшов через деякі швидкі коливання. "А як вони потрапили на ваш корабель?"

(У стрічці Амена була схвильована. — Але Елетра справді розгублена, — сказала вона. — Вона не зможе розповісти їм багато про те, що сталося. Вони повірять їй? Вони не будуть звинувчувати її у допомозі цілям чи щось подібне?

Тьяго відповів їй, що вона потребує більшої допомоги, ніж ми можемо їй надати, і що вона хоче полетіти додому до своєї сім'ї. Це може бути її єдиний шанс.

Оскільки Амена хотіла примусово усиновити Елетру та перевезти до Preservation, Тьяго мав рацію.)

Арада сказала: "Їх привезли на наш борт рейдери, які намагалися взяти нас у полон. Я можу дозволити вам поговорити з Елетрою, якщо хочете. Вона фізично здорова, але ми знаємо, що вони використовували якусь технологію, що змінює розум…"

"Ви занадто багато повідомляєте", — сказав їй АРТ у стрічці, саме тоді, коли я збирався це зробити. Напевно, так думав і Оверс, бо тихо погодився. Арада зупинилася, і АРТ додав трохи художньої статичності, щоб дати їй можливість перегрупуватися і показати їй, що його аналіз виразу Леоніди виявив сплеск надзвичайного інтересу до слів "технологію, що змінює розум". Арада прокашлялася і сказала: "Тож, можливо, ви могли би бути більш привітною з нею. Ми готові надати допомогу, якщо вона потрібна".

Цього разу вагання Леоніди було ще більш вираженим, і її вираз обличчя показав, що вона вагається. Нарешті вона сказала: "Мені не дозволено багато говорити про це у комунікаційному каналі, який не є конфіденційним для Баріш Естранзи. Я буду вдячна за повернення члена нашого екіпажу. Один з наших компонентів двигуна був знищений під час атаки — якби ви могли продати нам компоненти на заміну, наша плата була б справедливою та щедрою".

"Нам не… — Арада збиралася сказати — …потрібна ваша оплата", і ми всі хором закричали "Ні"! у нашому кормі. Але АРТ затримав передачу секундою раніше і зупинив, перш ніж стало гірше.

Це була природна помилка з боку Аради. У культурі Preservation брати плату за все, що вважалося необхідним для життя (їжу, джерела живлення, освіту, корм тощо), вважалося обурливим, але просити виплати за допомогу, що рятує життя, межувало з канібалізмом.

Арада відкашлялася і продовжила: "Звичайно, ми підготуємо рахунок-фактуру. Але… — Вона нахилилася вперед. — Я думаю, ми двоє знаємо, наскільки погана ця ситуація, і наскільки вона небезпечна для нас зараз. Якби ми могли бути чесною одна з одною і обмінятися інформацією, я думаю, ми могли би збільшити наші шанси на виживання".

Так, вона надто швидко поїхала туди. Інші люди перестали дихати. Амена подивилася на мене з нажаханим виразом обличчя. Так, я знаю, але я нічого не можу з цим вдіяти. Модуль оцінки ризику Аради був таким же поганим, як і мій.

Вираз обличчя Леоніди був складним. Вона запитала через 8,7 коротких секунд, протягом яких вона, можливо, консультувалася з кимось у власній стрічці (сподіваюся, це не була сіра людина-ціль), "Ваш екіпаж все ще в небезпеці?"

Арада сказала: "Тому що я думаю, що ми зустріли вашого Дослідника. Це був корабель, який напав на нас і трохи пошкодив, і тепер наша здатність проходити крізь червоточини обмежена".

Ратті підстрибнув. Тьяго знову притиснув складені руки до рота.

Губи Леоніди зімкнулися в жорстку лінію. "Зрозуміло. Я не можу говорити про це без конфіденційного каналу".

Арада завагалася, і Ратті прошепотів мені: "Хіба ми не можемо зробити канал конфіденційним? Що це означає?"

Я сказав йому: "Не без адвоката корпорації, сертифікованого Баріш Естранза".

Ратті застогнав собі під ніс.

У стрічці АРТ пояснював те саме Араді. Вона сказала Леоніді: "Чи не хотіли б ви зайти до нас на борт і поговорити про це особисто?"

(У мене був вид з камери на нижню частину контрольної зони, де безпілотник стерилізував місця, де лежали цілі 1 і 3. Він почав працювати швидше.)

Леоніда пирхнула. "Угода про конфіденційність вашого університету навряд чи поширюється на мене".

Арада подарувала їй гарну посмішку "варто було вистрілити", ніби вона отримала якусь підказку, яку мала на увазі Леоніда. Тоді Леоніда сказала: "Але я дозволю вам зайти на борт мого транспорту для зустрічі".

Тьяго різко зітхнув. Вираз Ратті був надзвичайно скептичний. Амена видала насмішливий шум. Оверс сказав: "Трахати це".

У нашому приватному каналі АРТ запитав: "Чи повинен я перервати контакт?

"Ні, — відповів я йому, — Арада цього не зробить. Ми вже маємо спосіб отримати інформацію з транспорту. Ми могли б надіслати необхідні їм компоненти безпілотниками…"

Тоді Арада заявила: "Я можу це зробити. Якщо ви надішлете мені список необхідних матеріалів, я накажу моїй команді попрацювати над ним, і ми можемо одночасно організувати передачу запасів, члена вашого екіпажу та зустрітися".

Що? Усі інші люди здивовано дивились на мене. Я теж був в жаху.

Леоніда тримала вираз обличчя нейтральним. "Погоджено, хоча я хотіла би спочатку поговорити з членом екіпажу".

Арада сказала: "Згода. Дайте мені хвилинку, щоб це організувати".

АРТ призупинив контакт і сказав: "Чисто." І тоді це викликало у мене зітхання, яке, до пекла, робили люди.

Очевидно, це був великий людський аргумент.

Для того, щоб уникнути неминучого "я тобі казав", я сказав АРТу: "я повинен був сказати тобі, щоб ти припинив контакт."

АРТ сказав мені: "Так, треба було".

Іншим він доповів, що отримав список компонентів. "Оскільки ми зараз прихильні цьому… способу дій, я наказав безпілотнику витягнути матеріали зі сховища. І я виготовляю стандартний одяг екіпажу для Аради."

На той момент суперечка закінчилася, і Арада все-таки збиралася їхати до транспортника, хоча всі люди мали підвищений пульс, що вказувало на різний ступінь гніву та роздратування.

Вираз обличчя Тьяго був похмурим. "Якщо ми збираємося це зробити, нам потрібно підготувати Елетру до розмови з Леонідою. Можливо, вона може розповісти нам щось про себе. Амена, ти допоможеш?"

Амена намагалася не виглядати зляканою. "Що? Ну звичайно, дядьку".

Вони рушили коридором. Арада повернулася до Оверса і сказала: "Я знаю, що ти засмучений, але це заощадить нам багато часу".

Оверс сказав крізь стиснуті зуби: "Врятування вас — або спроба відновити ваше тіло — не заощадить нам час".

Ратті притиснув руки до очей і потягнув їх по обличчю таким чином, що це виглядало некомфортно. Він сказав: "Нам потрібен план. Що ти збираєшся їй сказати?"

У коридорі Амена заявила: "Я не думала, що ти захочеш моєї допомоги. Я маю на увазі, ви всі думаєте, що я імпульсивна".

"Ніхто цього не думає, моя дочко" — Тьяго подав сигнал через стрічку Елетрі, сказавши їй, що хоче зайти. "Ваші батьки не дозволили б вам взяти участь у цьому опитуванні, якби вони не довіряли вашим судженням".

З виразу лиця Амени це стало для неї новиною, але двері до спальної кімнати вже відкрилися.

Оверс все ще був стривожений, хоча, коли Ратті попросив його допомогти, він пішов за ним до складського приміщення, щоб переконатися, що безпілотники зможуть перетягнути контейнер із запчастинами у вантажний шлюз. Я міг би допомогти, але я думаю, що Ратті хотів дати Оверсу можливість випустити пару і заспокоїтися, і я не хотів бути там лише заради цього.

Амена щойно показала Елетрі зображення Леоніди у стрічці та запитала, чи справді вона та, якою себе називає.

Спочатку Елетра виглядала полегшеною. "Так, це наглядач Леоніда. Вона відповідає за транспортне постачання". Потім її вираз обличчя поволі збентежився. "Ви знайшли транспорт постачання". Вона притиснула руки до голови. "Чому я не на транспортному кораблі?"

"Чи можете ви поговорити з наглядачем Леонідою по комунікації?" — запитав її Тьяго. — Просто сказати їй, що з вами сталося?

Елетра кивнула, але сказала: "Досить важко було розказати тобі, але ви всі були там". Її лоб знову зморщився. "Чи вас не було?"

"Просто розкажи їй, що ти пам'ятаєш", — м'яко сказав Тьяго, і АРТ використав поверхню дисплея у спальні, щоб знову відкрити комунікаційний канал.

Я був досить стурбований, щоб стежити за розмовою, і міг відчути увагу АРТа у каналі. Але Елетра підтвердила її полонення цілями і сказала, що її врятував екіпаж нашого корабля та їхній SecUnit. Вона показала рукою на Амену. "І ця молода людина, інтерн від іншої дослідницької компанії". Вона знала, що Рас був убитий, але не знала, як. Коли Леоніда підштовхнула її до деталей, вона сказала: "Сірі рейдери, вони додали нам якесь збільшення або щось таке. Це щось з нами зробило". Вона жестом показала на свою голову. "Це зіпсувало моє сприйняття часу. Я не пам’ятаю, як покинула транспортник. Чи Дослідник…"

Леоніда сказала їй, що цього достатньо, і надіслала код до її вантажного шлюзу, щоб організувати трансфер.

Обличчя Аради здригнулося, можливо, в очікуванні подальших заперечень проти її плану, який всі явно ненавиділи. Ми все ще стояли у вітальні (я збирався змінити назву на схемі АРТа на "Argument Lounge"), і вона виглядала втомленою. — Ти теж на мене сердишся,SecUnit?

Я сказав "Так. І я поїду з вами".

Дійсно, я був єдиним, кому потрібно було туди потрапити, і це було краще, ніж надсилати безпілотники, які я не зміг би забрати. Але я не думаю, що наглядач Леоніда, яка не була дуже рада дозволити Араді відвідати її, відповіла б "так" на запитання "Гей, чи може до вас зайти наш SecUnit? Він просто хоче постояти у вашому транспорті, скажімо, три хвилини? Ні, немає ніякої причини, просто він з задоволенням дивиться на кораблі інших людей".

У каналі Оверс сказав: "Так, будь ласка. Арада, SecUnit має йти з тобою." — Він знову говорив нормально. У мене був запис з камери та аудіо з трьох входів, коли вони та Ратті стояли біля вантажного шлюзу АРТа, де вона махала руками і сердито розмовляла, а він співчутливо кивав, а три відремонтованих безпілотники АРТа зависли навколо них. Це закінчилося тим, що він вибачився перед Ратті за те, що виплеснув на нього, і розлютився на себе за те, що сердився на Араду під час кризи. Я міг би відтворити відео, щоб послухати всю розмову, але це було як просвердлити свою голову, чого я не збирався робити.

(Якби я сердився на себе за те, що я сердився, я б був би сердитий постійно, і не мав би часу думати ні про що інше.)

(Зачекайте, я думаю, що я постійно злий. Це може багато чого пояснити.)

Вираз обличчя Аради був складним, але зрештою зупинився на полегшенні. "Добре. Я не збиралася запитувати, але це, мабуть, хороша ідея". Вона здригнулася. "Дякую."

Вам не потрібно дякувати мені за те, що я виконую свою дурну роботу.

Але було приємно.

У спальні Тьяго намагався заспокоїти Елетру. Він сказав їй: "Ти говориш набагато краще. Я думаю, що спілкування з кимось з твоїх знайомих допоможе ще більше".

Я нагадав Амені запитати її, чи були SecUnits на Досліднику чи на транспорті.

Амена зробила це. За обставин, які здавалися їй достатньо впевненими, Елетра сказала: "Так, на Досліднику їх було троє".

"Але жодного на транспорті постачання?" — уточнила Амена.

Елетра кивнула. “Правильно. Дослідник ніс контактників. Усі на транспорті — допоміжний персонал".

Я передав Амені: Запитайте її, чи SecUnits були власністю Баріш Естранза, чи були орендовані по договором. Я не думав, що вони будуть SecUnits компанії — останнє, чого б ви хотіли, коли відстоювали права на незатребувану колонію, — це те, щоб компанія отримала всю свою жадібну владу для аналізу даних.

Амена повторила запитання, передавши мені: "Оренда — так жахливо говорити про людей-роботів."

Так, Амено, це лайно, я знаю. (І я знав, що це все нове і жахливе для Амени, але старе для мене, Елетри та її сім’ї, що перебуває у компанії В-Е на постійній основі. Ось чому я сказав це мовчки, а не вголос на весь корабель.)

Елетра відповіла: "Ні, жодна контрактна техніка не брала участі у цій роботі. Вони не хотіли, щоб випадково інша корпорація дізналася, що ми робимо".

Тьяго задумливо спостерігав за Аменою, ніби підозрюючи, що вона розмовляє зі мною у стрічці. Потім вираз обличчя Елетри знову почав змінюватися, і він поспішно відволік її запитаннями про її родину.

Амена сказала на нашому приватному каналі: "Ти збираєшся йти з Арадою?"

"Так", сказав я їй.

Амена сказала: "Якщо на Досліднику були три SecUnits, чому вони не зупинили цілі від… захоплення або що б вони там не зробили? Наші цілі, здається, навіть не уявляли, хто ви."

Я сказав їй, що SecUnits на Досліднику були під контролем керівників, безпосередньо або через HubSystem. Якби цілі отримали контроль над будь-яким з керівників, SecUnits повинні були виконувати їхні накази. Ось чому я ненавиджу ситуації із заручниками. Ви повинні швидко діяти і нейтралізувати захоплювачів. Вороги не можуть погрожувати і змушувати вас робити те, чого ви не хочете робити, лише тоді, якщо заручники без свідомості або мертві. "Коли цілі затягли нас на борт, вони знали, хто я, і, можливо, думали, що можуть наказати вам зупинити мене."

Амена пирхнула. "Звичайно, ти маєш рацію."

Амена натякала на те, що я не послухав би її, що було правдою, я б не зробив цього, не в тій ситуації. Але з іншого боку, ми багато чого не знали про цілі. Це був вакуум даних, достатньо великий, щоб ми всі впали у нього і померли, включаючи АРТа.

Вираз обличчя Аради був заклопотаний. Менеджер Баріш Естранзи надіслав логістику щодо доставки та передачі вантажу, і вона перебирала це з АРТом у стрічці. Тоді вона запитала мене: "Вони знатимуть, що ти — SecUnit, тому що Елетра скаже їм про це, тож… як ми маємо це вирішити?"

Я не був впевнений, що означає "це". Але я також не був впевнений, що Арада знає, як "це" вирішити. Її досвід роботи з SecUnits був обмежений виключно мною. Я сказав: "Я буду SecUnit'ом від університету, який забезпечує вашу безпеку".

Я дійсно очікував, що АРТ втрутиться, принаймні якимось грубим шумом. Але він не коментував.

Слухаючи у стрічці, Ратті засумнівався у цій ідеї. "Хіба ви в такому разі не носили би обладунки?"

"Не обов'язково. Деякі контракти вимагають від SecUnits патрулювання житлових приміщень, і це зазвичай робиться у звичайній формі замість броні". Існують посібники зі стандартизації виробництва конструктів, але більшість людей цього не знають. Поки мені не довелося заходити до центру відновлення, наповненого SecUnits та спеціалістами, які нас будували та розбирали, мій модуль оцінки ризику вважав, що все чудово. (Я знаю, мене теж хвилює, коли я це говорю.)

Потім АРТ сказав: "Ваша конфігурація більше не відповідає стандарту SecUnit'а." АРТ знав про це, тому що він був той, хто змінив мою конфігурацію, щоб допомогти мені виглядати як людина-імп. Це, в поєднанні з кодом, який я написав, щоб змінити спосіб мого пересування, додати випадкові рухи, вагання, моргання та все інше, що говорило "людина" іншим людям, полегшило звикання, хоча мені все одно доводилося прикладати багато зусиль для злому сканерів зброї.

"Це вірно." Арада обернулася до мене, її брови стиснулися від занепокоєння. "Ти виглядаєш по-іншому з того часу, як ми тебе вперше зустріли. Ти дозволив волоссю трохи відрости".

Деякі зміни АРТа у моїй конфігурації були делікатними — довше волосся на голові, більш помітні брови, те саме тонке, майже непомітне волосся у людей на великих ділянках шкіри, де моя органічна шкіра стикалася з неорганічними частинами. Інші зміни були структурними, щоб переконатися, що сканери, які шукають стандартні розміри SecUnit'а, не розпізнали би мене. "Я також став нижчим", — сказав я їй.

"Ви?" Здивована, Арада відступила, придивляючись до моєї голови.

Відсутність уваги до деталей — одна з причин, чому люди не повинні забезпечувати власну безпеку.

Але люди виявляють підсвідомі деталі і реагують на них, усвідомлюють вони це чи ні. Навіть на Preservation (особливо на Preservation) я керував своїм кодом, щоб зробити свої рухи та мову тіла більш людськими, щоб не привертати уваги. Зараз я запускав програми за звичкою. Коли я зупиняв їх, я був набагато більше схожий на "нормального" SecUnitа навіть без броні. (Нормальний = нейтральний вираз, що приховує екзистенційний відчай та нудьгу, що пригнічує мозок.)

Арада і Ратті все ще хотіли сперечатися, тому я сказав: "Якщо вони запитають — а вони не запитають — скажіть, я академічна модель, розроблена спеціально для вашого університету".

АРТ сказав: "Я б вважав за краще, щоб ти пішов людиною-імпом."

Мені зараз дійсно потрібен був гігантський всезнаючий машинний інтелект, який нагадував мене. — "Мені байдуже, чому ви віддаєте перевагу, — сказав я. — Так буде безпечніше." Ми намагалися сказати одну велику брехню — що ми екіпаж АРТа — і було легше зробити її правдоподібною, якби ми зменшили кількість іншої брехні до мінімуму. Той факт, що я був SecUnit'ом і що Арада уклала зі мною контракт на забезпечення безпеки, був правдою, навіть якщо в корпорації вважали інакше. Я міг би все це сказати, але натомість сказав: "Це моє рішення, і ти можеш замовкнути".

"Не треба боятися, — сказала Амена, повертаючись на камбуз. Тьяго прямував до вантажного шлюзу, щоб допомогти Оверсу та Ратті.

Арада все ще сумнівно дивилася на мене, розсіяно наспівуючи і стукаючи зубами, і я зрозумів, що є ще одна проблема. Для Аради я не був її SecUnit, я був її колегою, а вона була капітаном нашої команди. Це зовсім інший спектр мови тіла. Крім того, вона навіть не злегка боялася мене, як і мої найвпевненіші і зневажливі корпоративні клієнти, які завжди були трохи нервовими, як би вони не намагалися це приховати. (Ті, хто не був впевненим у собі і зневажливим, були знервовані ще більше. Мені теж було не дуже весело.) Я запитав її: "Чи можеш ти поводитися зі мною, як зі своїм SecUnit'ом?"

У стрічці Оверс сказав, "Ммм… — і запитав Араду, — можеш?"

"Звичайно". Арада знизала плечима, явно абсолютно не уявляючи, що ми мали на увазі.

Внизу в док-станції, біля Ратті, Оверс зітхнув. Він сказав мені: "Добре. Я попрацюю над цим з нею дуже швидко, перш ніж ти підеш."

Я натиснув його стрічку на знак підтвердження. Арада запитала: "Що таке?"

Я пішов у порожню спальню, щоб переодягнутися у форму для екіпажу, яку щойно виготовив АРТ. Костюм був темно-синього кольору, штани та куртка з відхиляючої тканини, що було набагато краще, ніж те, що було у служби безпеки на станції Preservation, з великою кількістю герметичних кишень для зброї та безпілотників, а також черевики з синтетики — настільки міцні, що я, напевно, міг би ними заклинити закриття відкритого люка. Це виглядало так, як одягається людина, що охороняє іншу людину, і було схоже на те, що має носити SecUnit замість більш дешевої версії форми контракту. Я не знаю, можливо, SecUnits, що належали солідній охоронній компанії, носили щось подібне. На куртці був логотип екіпажу АРТа, але чомусь це мене не схвилювало так, як зазвичай.

Я трохи хвилювався, що волосся на моїй голові було задовгим. Після Міли я зробив його такої довжини, щоб не виглядати, як SecUnit, а тепер мені знову доведеться виглядати як SecUnit. АРТ, спостерігаючи за тим, як я спостерігаю за собою у камері, тикаючи себе в голову, вказав мені на ванну кімнату, де була поличка для речей, які потрібні людям. Один тюбик був з речовиною, що нагадувала мастило, і коли я послідував інструкціям, я підстриг волосся, щоб воно виглядало коротшим. Тепер я виглядав більш подібним до SecUnit'а. Оскільки АРТ, очевидно, вирішив бути корисним і перестати дутися, як гігантська розлючена дитина, я сказав: "Чому ти хочів, щоб я прикидався людиною-імпом? Цей шлях простіший".

"Тобі це не подобається", — сказав АРТ.

"Це моя проблема." — Мені це не подобалось. Але якщо ви поставите все, що зі мною трапилося, за шкалою жахливості і призначите точні межі кожному інциденту (що я колись робив, шкала десь є в моєму архіві), маючи справу з корпораціями, які експлуатували невдалі колонії і, ймовірно, так швидко розставалися з SecUnits, як Амена хрумкає смажені овочеві хрусткі речі, то ця проблема буде у нижній третині діаграми.

Незважаючи на те, що я сказав Амені, існування SecUnit'ів у Досліднику мене хвилювало. Якби вони були захоплені, а не знищені, вони були способом для цілей отримати інформацію про те, на що я здатний.

"Коли моя команда під загрозою, це і моя проблема", — сказав АРТ.

Я втомився від того, що мені кажуть, що робити. Іноді самовизначення боліло в дупі, але воно значно переважувало альтернативу.

Я переконався, що мій комір зостатньо зігнутий, щоб вони могли бачити мій порт для даних (хоча кожен, хто намагався вставити туди модуль бойового перекриття, збирався отримати великий сюрприз), і спокійно вийшов зі спальної кімнати на камбуз. Амена сиділа за столом, насупившись на мене. Вона сказала: "Про що ви двоє зараз сварились?"

"АРТ сказав, що він зробив уніформу SecUnit'а занадто красивою."

Амена кивнула. "Ти виглядаєш чудово."

Я навіть не збирався на це гідно реагувати.

Арада повернулася на камбуз у своїй формі для екіпажу, яка була менш боєздатною моєю версією. Усе було невимушено і практично, і вона виглядала в ньому комфортно і природно, що допомогло б. "Ми готові? — запитала вона. — Тоді ходімо."

"Напевне вони нічого не підозрюватимуть", — сказав Ратті іншим на причалі. "Хто ходить з дружнім шахрайським SecUnit'ом? Окрім нас, я маю на увазі".

12

Ми скористалися костюмами EVAC компанії АРТа, які були кращими за ті, що належали Preservation. (Вони мали вторинні захисні костюми для дослідження планет — не те, щоб вони могли знадобитися нам на транспорті.) Хоча спочатку я перевірив, чи немає в їх бортових системах забруднень. (Це було малоймовірно — статистика використання електроенергії говорила, що костюми були неактивними протягом усього інциденту з порушенням пам’яті АРТа, — але я збирався бути параноїком, поки не знатиму, як на АРТа напали.) (Я маю на увазі, що я буду параноїком після цього теж, але йтиметься про звичайніші речі.)

Ми брали з собою Елетру, і Арада також запропонувала доставити тіло Раса, але Леоніда сказала, що цього не потрібно, і ми можемо його позбутися. Це засмутило людей, і трохи засмутило і мене (чого б ви не подумали), оскільки органічні частини мертвих SecUnits (і ті частини, які відділяються, відрізаються, подрібнюються, що завгодно) надходять у переробники. Але так сталося. Як сказав мені Ратті, "Ви подумали, що вони могли б хоча б вдавати, що їм не наплювати".

АРТ зосередився на транспорті Баріш Естранза і використовував свої вантажні пристрої, щоб перемістити контейнер з ремонтними товарами до док-станції транспорту. Тоді ми з Арадою здійснили коротку подорож до правого бортового шлюзу транспорту з Елетрою.

(По дорозі я переконався, що у мене є приватний канал із костюмом EVAС Аради, і сказав їй: "Пам’ятай, я не твій колега, не твій працівник чи твій охоронець. Я інструмент, а не людина." Оверс сказав їй це раніше, але я хотів переконатися, що вона зрозуміла.

Арада видала нещасний шум. Через 3,2 секунди вона сказала: "Я розумію. Не хвилюйтесь").

Кораблі Preservation різні, тому ступити на транспорт Корпорації було чудово. (У дивно неприємний спосіб, який порушив органічні частини моїх нутрощів.) У них мене відправляли як вантаж за усіма моїми контрактами, тому 90 відсотків мого досвіду роботи з транспортом та пілот-ботами був після того, як доктор Менса викупила мене, і я покинув Порт FreeCommerce. Принаймні Елетра не брехала про відсутність SecUnits на борту; не було HubSystem, і вони використовували власну фірмову технологію, а не стандартну корпорації. Але архітектура була настільки схожою, що до того часу, як ми з Арадою пройшли цикл через шлюз, їхня SecSystem думала, що у мене є повні інтерактивні дозволи, і їх пілот-бот прийняв мене як пріоритетного для контакту.

Я міг би з цим багато чого зробити. Їм пощастило, що ми не були тут, щоб завдати їм болю.

У фойє повітряного шлюзу були чотири людини у червоно-коричневих корпоративних лівреях Баріш Естранзи під важким тактичним спорядженням і в шоломах, усі озброєні снарядною зброєю. (Моя колишня облігаційна компанія нізащо не заплатила би за таке гарне обладнання. Баріш Естранза повинна була докласти багато зусиль для їх брендування.)

"Якась проблема?" — Запитала мене Арада у нашому приватному каналі, щодо якого я переконався, що SecSystem транспорту його не бачить.

"Ні. Це процедура безпеки. Якби цього не було, то у Баріш Естранзи виникало би багато проблем."

Перший учасник екіпажу/потенційний ворог сказав: "Зніміть костюми, будь ласка".

Це стало полегшенням. Вилучати чотирьох озброєних людей у костюмі EVAC було б дратівливо.

Коли мій костюм відкрився, і я скинув його, я виявив підсвідоме звільнення від напруги, через що моя оцінка загрози знизилася на 3 відсотки. (Примітка: люди, як правило, не відчувають полегшення, коли з'являється SecUnit, тому я сумнівався, що вони знають, хто я. Але я був на 95 відсотків впевнений, що вони реагують на те, що я не сіра людина-ціль.) Коли Елетра та Арада вилізли зі своїх костюмів, оцінка загрози впала ще на 10%.

Вони одразу впізнали Елетру, і вона розгублено впізнала їх. Неозброєний член екіпажу з інформацією про кадрові ресурси підійшов узяти її за руку і відвести.

Інший учасник екіпажу сказав: "Сюди, доктор Арада".

Вони провели нас через інший люк і утилітарний коридор, а потім у кімнату засідань. У центрі навколо великої плаваючої бульбашки-дисплея було коло з м'яких кушеток з низькими спинками. Все було нове та доглянуте (тут не було старої оббивки) з решітками декоративних абстрактних конструкцій у кольорах Баріш Естранзи на стінах та з м’якими сидіннями.

Леоніда вже чекала на дивані. Вона сказала: "Доктор Арада" — і вказала рукою на місце навпроти неї. Комунікаційний ролик транспорту також міг робити деякі косметичні редагування, тому що навколо очей та рота Леоніди були помітні слабкі ознаки стресу та втоми, хоча вона все ще виглядала майже досконало, щоб зніматися у медійному серіалі.

"Наглядач Леоніда". — кивнула Арада. Коли вона сіла, я відступив до стіни за нею. Супроводжуючий член екіпажу, який пішов за нами і ходив по кімнаті, відреагував трохи неспокійно. Вони здогадувалися, що я охоронець, але я вимкнув свій притворно-людський код, ще будучи в костюмі EVAC, і він почав реєструвати, що я, можливо, не є людиною-імпом. (Незважаючи на зброю та важке спорядження, вони були аматорами.) (Аматори жахаються.)

Леоніда поглянула на мене, її ідеальні брови нахмурились. — "Твій охоронець … — Потім її очі примружилися. — Чи це…"

— SecUnit, — сказала Арада. Я знав її досить добре, щоб почути нервове тремтіння в її голосі, але не думаю, що це помітив хтось інший. (Вони тепер були занадто зайняті, нервуючи через мене.) Арада змусила себе не дивитися на мене, що було добре. Вона і Ратті мали погану звичку робити це, коли відповідали на запитання про мене, ніби перевіряли дозвіл говорити про мене, що було не так, як люди очікували, коли інші люди  обговорювали SecUnits.

(SecUnits викликають незручність у людей і людей-імпів, і в моїх контрактах мої клієнти діяли по-різному, нервово і непослідовно, коли я був поруч. (Якими б нервовими вони не були, просто припустимо, що я був ще більш нервовим.) Але в цій ситуації більше йшлося про те, на що інші люди очікують, як поводитися один з одним, а не про те, як люди насправді діють, що буквально може бути чим завгодно.)

У мене був вид з камери через мого нового друга, SecSystem транспорту постачання Баріш Естранзи, і я спостерігав, як двох членів екіпажної служби супроводжували невтішні погляди. Їх діяльність за кормом контролювалась їхніми керівниками, тому не було жодної приватної балаканини, але один надіслав повідомлення до безпеки на місток. Система SecSystem тикнула на мене у відповідь, і я сказав, що все нормально, і все знову повернулося до щасливого спілкування зі мною.

— Ви нам не довіряєте? — сказала Леоніда з невиразним виразом обличчя.

Ця частина, така звична для позиції людського домінування, була частиною, де Арада дійсно боялася, що все зіпсує. Позиція домінування — це зовсім не те, що здебільшого робила Арада. (І так, я теж не міг би допомогти.)

Я думав, що існує ймовірність того, що інші люди помітять її нервування, і це може викликати у них підозру, що розповідь Аради про те, що з нами сталося, — це перетерта плутанина брехні та правди. Але ймовірність, що вони пояснять її стрибаність тим фактом, що вона привела на свій транспорт свого SecUnit'а, була низькою. (Ратті мав рацію з цього приводу.)

Арада зуміла посміхнутися не надто доброзичливо і сказала: "Я думаю, що ми однаково довіряємо один одному". Вона додала: "І я боюся, що наш контракт вимагає, щоб наш SecUnit був присутнім під час перших контактів з кораблем". (Я сказав Араді про чарівні слова "контракт цього вимагає").

Нахмурені брови Леоніди злегка розійшлися, і вона надіслала до нашого супроводу код "підтримувати положення", — охоронець вдав, що думає, що вони можуть щось зробити зі мною, якщо станеться щось неординарне. "Звичайно."

Я спостерігав, як напруга в плечах Аради дещо зменшується. Вона знала, що використала правильний тон, і це додало їй трохи впевненості. Вона нахилилася вперед. "Чи можете ви розповісти мені, що трапилося з вашим транспортом? Тому що я думаю, що це дуже схоже на те, що трапилося з нашим".

Леоніда відреагувала не відразу; Я підозрював, що вона була здивована таким прямим підходом. Арада побачила її вагання і сказала: "Я можу почати першою, якщо хочете".

Ви могли б подумати, що Леоніда піде на це, але, мабуть, вона хотіла контролювати розмову. Вона сказала: "Не потрібно". Вона трохи змінила позицію. "Як ви розумієте, планета з колонією в цій системі зараз повністю належить Баріш Естранза".

Арада зберігала вираз обличчя спокійним і серйозним, хоча я знав, що вона все ще вважає ідею володіння планетою такою ж дивною, як і володіння мною. "Звичайно."

Леоніда кивком визнала це. "Наш приїзд сюди і початкове сканування системи пройшли без проблем, і ми вийшли на орбіту, а потім наш Дослідник наблизився до космічного доку колонії і повідомив, що обладнання у доці все ще неушкоджене та функціонує, що було гарною новиною для наших майбутніх зусиль з рекультивації. Будівництво нового доку пов'язане зі значними витратами. Замість човника контактна група вирішила скористатися док-боксом, щоб дістатися до поверхні". Її рот стиснувся. "Можливо, це була помилка"

По вразливому виразі обличчя Аради я міг сказати, що вона хотіла перервати її, але вона цього не зробила. SecSystem послужливо надала мені всі зібрані відео та аудіо, вже відредаговані та з позначками основних інцидентів. Дані про зв'язки та канали підтверджували історію Леоніди.

"Більше п’ятдесяти семи годин не було нічого, крім стандартних звітів про стан, — продовжувала Леоніда. Насправді, згідно з їх SecSystem, це було 58,57 годин, але це неважливо. "Потім бокс повернувся."

Леоніда майже скривилася, і я міг сказати, що їй не подобається те, що вона збирається сказати. "Наша контактна сторона була скомпрометована, але ми про це не знали. І щойно надіслали шатл з Дослідника з двома екологами-техніками для стандартної перевірки технічного стану привезеного на планету обладнання. Я припускала, що шатл був знищений там в наступних… подіях, поки ви не сказали мені інше".

Леоніда зупинилася і зачекала, а Арада обмінялася з нею частиною своєї інформації. "Ваші техніки, Елетра та Рас, були імплантовані такими маленькими пристроями". У нашому приватному каналі Арада запитала мене: "Тепер?"

Так, зараз було добре. Я зробив крок уперед, викликаючи хор нервових стискань зброї охоронців Леоніди, і поставив маленький стерильний контейнер з імплантатом Елетри біля руки Аради на дивані. Коли я відступив, вона взяла його і передала Леоніді. Ми зберегли імплант Раса та імпланти цілей, хоча Оверсу ще не вдалося отримати від них усю потрібну інформацію. Ми думали, що оскільки вони були вбивчими імплантами, то могли мати додаткові функції.

Леоніда насупилася, але задумливо, і порадилася з інженерним керівником у своїй стрічці. Прийшов технік, щоб забрати контейнер і винести його.

Леоніда сказала: "Це може пояснити, як вони контролювали нашу контактну групу. Наскільки ми можемо сказати, коли група повернулася на Дослідник, їх якимось чином змусили взяти решту членів його екіпажу в полон. Наша система безпеки отримала неповне попередження про вірусну загрозу, тому нам вдалося відключити доступ до нашого корму ще до того, як наші системи були забруднені. Це дало нам кілька хвилин для підготовки, перш ніж Дослідник обстріляв нас".

За даними SecSystem, попередження надійшло від одного з SecUnit'ів. Він надіслав пакет коду, який наказав SecSystem транспортника розірвати зв'язок та наказав пілот-боту перейти в оборонний режим, якраз вчасно, щоб не бути захопленим. Транспортнику пощастило втекти, оскільки Дослідник не від’єднувався від причалу. Дослідник обстріляв транспортник, пошкодив його двигуни та інші системи, а потім рушив геть.

Це були тривожні дані. Отже рейдери мали намір захопити транспортник постачання і розібратися з його екіпажем пізніше. Це виглядало доволі жахливо, ніби рейдери кудись поспішали. Після того, як вони захопили озброєний корабель, вони не потурбувалися про транспорт беззбройного постачання, хоча він був повний запасів.

"Вони контролювали екіпаж Дослідника та пілота-бота і свідомо пошкодили здатність транспортника проходити крізь червоточину для транспортування постачання", — сказав АРТ.

Я не знаю, скільки часу АРТ ховався у моїй стрічці, мабуть, весь час. Система SecSystem спробувала заблокувати АРТа, і я швидко поставив стіну і видалив її пам’ять про контакт. (АРТ дійсно не дбав про те, що інші системи-резиденти могли кинути виклик, і я не хотів, щоб дружня SecSystem була видалена.) Я сказав йому: "Ви повинні уникати контакту, якщо цей корабель був скомпрометований".

АРТ проігнорував зауваження. "Можливо, Дослідник летів напасти на мене, тому що цілі хотіли другий корабель, здатний проходити червоточини". Або хотіли більший і краще озброєний.

Можливо, хоча це не був висновок, який нам багато про що розповів. Це було ніби сказати, що вони хотіли АРТа, тому що це було красиво.

Арада тим часом розпитувала: "Ви маєте якісь візуальні зображення рейдерів?"

Я вже бачив зображення, надіслані в кодовому пакеті SecUnit'а. Шестисекундний відеокліп про дві цілі, що прориваються через люк. Леоніда зізналася: "Дуже коротке охоронне відео. Вони, як ви сказали, надзвичайно відрізняються від нас".

Вираз обличчя Аради був серйозним. "Ми підозрюємо, що на них вплинуло залишкове забруднення інопланетян".

"Так." Вираз і тон Леоніди сказали, що вона теж це знала, і це стало джерелом мого крайнього роздратування. Якщо Баріш Естранза збиралася отримати хоч якусь віддачу від своїх інвестицій, їм спочатку потрібно було щось зробити щодо забруднення, що в кращому випадку означало б карантин на значній частині планети та запрошення на ліцензовану операцію з дезактивації. (Якщо вони мали намір це зробити легально, а не тягнути сюди GrayCris і боротися з наслідками, вбиваючи всіх свідків.) "Як на вас напали?"

"Ми щойно прибули до системи та розпочали наше первинне сканування на далекі відстані". Арада розвела руками. Це була важка частина, і я призупинив завантаження SecSystem, щоб зосередитися, і це було надто нервово. "Нам надійшов дзвінок про допомогу з корабля, який, як ми тепер знаємо, був вашим Дослідником. Коли ми потрапили в радіус дії, він запустив човник. Ми дозволили йому зістикуватись і це закінчилися битвою за наше життя і за наш корабель. Вони змогли взяти з собою вісім членів нашої команди. Якби у нас не було SecUnit'а, ми б втратили корабель".

Погляд Леоніди коротко зупинився на мені. Я виконав чистий нерухомий погляд SecUnit'а на стіну повз її голову, що менш ефективно, ніж погляд з непрозорого шолома, але все одно виконує свою роботу. Вона сказала: "Наші SecUnits не були такими ефективними".

О, я дещо знаю про це. Якби не попередження про вірусну атаку, ви та ваш транспортний засіб зараз були б маленькими шматочками.

"Ви бачили ще когось, хто міг бути з екіпажу Дослідника?" — спитала Леоніда. Їй вдалося зробити так, щоб це звучало як слід.

— Лише Елетру і бідного Раса, — серйозно відповіла Арада. Я думав, що Леоніда проявить багато співчуття, але Леоніда була заклопотана і, здається, не помітила цього. Тоді Арада запитала: "Чи ви мали уявлення, що на цій планеті, можливо, на місці старої колонії існували артефакти інопланетян?"

"Обережніше", — сказав я у нашому каналі зв'язку. Було дещо незручно обговорювати стабільно падаючу норму прибутку Баріш Естранзи від цієї меліорації та її потенційну відповідальність за приховування артефактів інопланетян.

(Правильною позицією була б заборона на дослідження артефактів інопланетян — це було єдиним обмеженням, на яке погодилася корпорація Rim, і це не було погано. Не те, що не було таких корпорацій, як GrayCris, які продавали би їх, якби вони вважали, що їм вдасться уникнути відповідальності, але посилення контролю та шанс на видалення всього населення планети робили такий бізнес рідкістю.)

Леоніда трохи розслабилася, можливо навіть заспокоїлася, маючи відчуття безпеки через загальне відчуття серйозності Аради, але тепер її вираз обличчя повернувся до гладкої професійної маски. "Боюся, мій контракт не дозволяє обговорювати це питання. Наш вантажний бот завершив розвантаження ваших запасів". Леоніда знову глянула на Араду і, очевидно, дійшла якогось висновку. "Перш ніж ми надішлемо нотатку про ваш рахунок-фактуру, можливо, ви хотіли б домовитися".

О, ось і ми.

Арада насупилася, не розуміючи. "Про що?"

Леоніда сказала: "Ви повернетеся на свій корабель одна".

Тьфу, я ненавиджу ситуації із заручниками. Я стрибнув над диваном, схопив найближчого до Леоніди охоронця, притиснув до грудей і викрутив йому руку, щоб його зброя була спрямована на Леоніду. І зробив це дуже швидко.

Інші охоронці тепер видавали різні тривожні/агресивні звуки і спрямовували зброю на мене, але було трохи запізно. Леоніда, дивлячись на зброю, якою я і мій живий щит вказували на неї, надіслала їм код з проханням відступити. Вони завагалися. Мій живий щит, якого називали Джет, намагався надіслати код через канал, але я вже відрізав доступ до корму транспорту для всіх у кімнаті. Я збільшив тиск пальців на його горло, і він перестав думати про боротьбу.

Арада теж підняла руки. Це був рефлекс, але мені було трохи соромно, відверто. Я сказав їй у стрічці, — "Арада, опустіть руки. Ви повинні бути тим, хто дає мені накази.

"Ох, вибачте, ви праві. — Вона опустила руки. У неї була світла золотисто-коричнева шкіра, і ви дійсно могли сказати, що вся кров зійшла з її обличчя. Її голос трохи тремтів, коли вона сказала Леоніді: — Я не намірена більше вести переговори."

Леоніда облизала губи, зберігаючи зовнішній спокій. "Наша безпека на борту…"

"Зараз марна. — Арада кинула на мене погляд. Я наказав своєму новому другові SecSystem герметизувати певні люки, відрізавши цю секцію від решти транспорту, але дозволити нам прохід прямо до шлюзу. Вона додала: — Як ви вже казали, наш SecUnit дуже ефективний".

Гаразд, я прощаю їй, що вона підняла руки.

Леоніда, виграючи час, запитала: "Де ви його взяли?"

Арада була занадто нервовою, щоб згадати, що я сказав їй сказати, якщо хтось про це запитає. Вона сказала: "У компанії".

(Ну, це була втрата гарної історії про обладунки і про SecUnit'а, створеного для академічних експедицій. Я записав її на випадок, якщо вона мені знову знадобиться.)

Вираз обличчя Леоніди був нервовим. " SecUnits компанії мають репутацію небезпечних".

Арада почала сердитися. "Я знаю."

Я також відрізав корм Аради від АРТа, щоб четверо людей, які наразі втрачали розум та/або несамовито кричали один на одного, не відволікали її. АРТ, якого я не зміг заблокувати, оскільки це монстр, сказав: "У мене на їхньому мостику блокування націлювання. Секцію, у якій ви знаходитесь, можна від'єднати, і я зможу вас перетягнути, перш ніж ви втратите надто багато атмосфери.

Проблема з бойовими кораблями полягає в тому, що вони хочуть стріляти в речі. Ось чому вони настільки дорогі, щоб писати облігаційні договори. Я сказав: "Ні, не стріляй по нас. До біса, АРТ. Якби ви всі дозволили мені хоч одну хвилину виконувати свою дурну роботу."

Жорсткий вираз обличчя Леоніди був пронизаний обуренням. Вона зрозуміла, що її відключили від корму, і немає сенсу затримувати нас. "Це суперечить стандартам корпорації Rim, коли ви дозволяєте SecUnit'у контролювати наші системи".

Погляд Аради звузився. "Тоді вам слід зателефонувати комусь вище і поскаржитися на це".

Так, Арада безумовно збожеволіла. АРТ ковзав у її стрічці, щоб повідомити про блокування націлювання. Пілот-бот транспортного засобу також помітив блокування і не зрадів. Я дозволив йому передати спокійне з виду, але насправді злегка панічне повідомлення для Леоніди.

Леоніда стиснула губи. Я бачив, що це поступка, і ще я подумав, що це зробила Арада. Зібрана і спокійна, Леоніда сказала: "У всьому цьому немає потреби. Я просто шукала кращої угоди. Можливо, ви через академічну освіту вважаєте це незвичайним".

Арада ковтнула, але відповіла теж спокійно. "Ну, це було трохи грубо. Я хотіла би зараз же повернутися на свій корабель".

"І щоб ви передали рахунок", — підказав я їй у стрічці.

— І передайте рахунок-фактуру, — повторила вона.

Леоніда нахилила голову. "Звичайно."

Решта пройшло цілком нормальним чином. Ми відступили до шлюзу і я викинув Джета в коридор, перш ніж закрити люк від решти корабля. Я дозволив Араді зворотний зв'язок, і Оверс негайно запитав: "З тобою все добре?"

"У мене все добре, дядьку, — сказала йому Арада. — Просто трохи корпоративної сили."

Ік.

Ми одягли костюми EVAC. (У мене був контроль над шлюзом, тому у них не було шансів, щоб вони затримали нас. І коли гармати АРТа все ще були спрямовані на них, це було б дуже дурною спробою самогубства.) Тоді без проблем ми вилетіли з шлюзу.

Після того, як ми опинилися в безпеці на кораблі АРТа, і Арада відповіла на всі вигуки Ратті, Амени та Тьяго, Арада підключилася до мого приватного зв’язку і запитала: "Чому вона це зробила? Я виглядала слабкою? Вибачте, що все зіпсувала."

"Ні, ви не винуваті. Я думаю, що вона сказала нам занадто багато перед своєю командою, — вона це зрозуміла і хотіла переконатися, що вони знають, що вона головна." — Я не сказав їй решту, але мені також здалося, що Арада була занадто співчутливою, і це викликало у Леоніди відчуття, ніби вона занадто багато віддала.

Арада зітхнула."Але воно було того варте. Принаймні ми знаємо, що робити далі."

Так. Ми збиралися летіти до планети з колонією.

По годиннику АРТа до космічного доку планети було чотири години, що дало б нам час підготуватися, якби ми знали, до чого готуватися.

"Ми не знаємо, чи екіпаж Перигелія там", — повідомила Арада іншим, коли ми знімали костюми EVAC у фойє біля шлюзу АРТа. "Але існує ймовірність, що Дослідник використовує космічний док як базу для своїх операцій".

"У гіршому випадку це може дати деяку інформацію про те, що тут відбувається", — погодився Ратті. "Якщо системи док-станції все ще активні, то вони можуть мати інформацію, яку SecUnit зможе витягнути для нас".

Ми з Арадою спробували прибрати свої костюми, але один з безпілотників АРТа з’явився, щоб їх забрати. АРТ погодився з оцінкою Аради, тому що інформація про навігацію/маршрут у стрічці АРТа показала, що ми вже відходимо від транспортника.

Що у мене на черзі для виконання? Я перевірив папку "збереження на пізніше". Ну так, ця ідея.

Мені потрібно було поговорити з АРТом про це.

Це була погана ідея. Але я мав погане відчуття, що вона нам знадобиться.

Я не знав, скільки часу це займе, тому мені довелося швидко покинути людей. На щастя, Тьяго пішов на ще один період відпочинку (оскільки він витратив частину першого на дурну суперечку зі мною), Оверс та Арада разом піднялися на палубу управління, а Ратті сидів на камбузі, перебираючи всі зібрані дані зі сканування патології цілей та матеріальний аналіз їх спорядження ще раз. Оверс думав, що він знайшов докази впливу технології інопланетян, і тепер намагався перевірити результати. Амена спробувала прослідкувати за мною до спальні, але я сказав їй: "Залишайся з Ратті".

Амена зупинилася і насупилась. "Чому? Що ти збираєшся робити?"

Я хотів опинитися у фізично приватному просторі, а не просто у закритому каналі у стрічці. Це була дивна річ, я збирався попросити АРТа зробити це, і не хотів, щоб люди дивились мені в обличчя, поки я це робив, навіть якщо вони не будуть чути, що я говорю. Мені потрібно було відповісти Амені, і я поспішав, тому я просто спробував правду. "Мені потрібно поговорити з АРТом наодинці."

На обличчі Амени з'явилася посмішка, і вона підняла брови.

"Про ваші стосунки?"

Я відчув загострену увагу АРТа у стрічці. Я сказав: "Дуже смішно". І зайшов у спальню, наказав дверям зачинитись і додатково зачинив їх на замок. Я вже вирізав інших із каналу.

АРТ сказав: "Хочеш подивитися Timestream Defenders Orion?"

Звісно, що я хотів, але спочатку робота. Я сказав: "У мене є ідея про те, як створити напад зі змінною програмою killware для розгортання проти систем цілей. Ти можеш скопіювати мене та використовувати як розумну компоненту". Я витягнув звіт про розумне програмне забезпечення, яке Palisade Security розгорнуло проти бойового корабля компанії і яке відірвало нас від TranRollinHyfa, і надіслав його АРТу. Аналіз, який ми з пілот-ботом компанії провели під час інциденту, показав, що чуттєвий вірус був побудований з свідомості конструкта, ймовірно, бойового типу. Заміна копією моєї свідомості могла дати ті ж результати.

Я знав, що АРТу це не сподобається, хоча я не знав, звідки я це знаю. АРТ не був людиною чи конструктом. Люди та конструкти були нелогічні і переповнені емоціями, такими як депресія, тривога та гнів (чи була тривога емоцією? Напевне так), і я поняття не мав, чим наповнений АРТ, крім того, що він дбає про свою команду.

Аналіз затягнувся на 6,4 секунди (серйозно, навіть людина помітила б таку паузу), протягом яких АРТ мовчав. А потім він сказав: "Це жахлива ідея."

Що мене просто розлютило. "Це чудова ідея" Це справді була чудова ідея. АРТ працював над кодом вірусу, розробленим для targetControlSystem, і структура, яку він побудував, досі зберігалася у нашій спільній робочій області. АРТ зупинив роботу, коли стало зрозуміло, що немає сенсу продовжувати без способу змінити його через комбінацію архаїчної архітектури targetControlSystem та можливістю підключення до чужорідних технологій.

Я не міг цього зробити без допомоги АРТа. На кораблі компанії я переніс свою свідомість у процесорний простір пілот-бота, щоб допомогти йому боротися з розумним вбивчим програмним забезпеченням, але тут було інакше; я ніколи не копіював себе і не знав, з чого почати, і в яку частину коду себе посадити. Я не міг просто вставити Me.copy у напівзавершений код АРТа без його допомоги. "І ви думали про це спочатку, коли сказали, що нам потрібні програми-вбивці зі змінним компонентом".

АРТ сказав, "Я не мав на увазі тебе."

Це звучало м’яко, так, як щось таке, що АРТ сказав би нормальним тоном. Але це було сказано з такою силою в кормі, що я важко сів на ліжко. Я сказав: "Перестань кричати на мене".

АРТ не відповів. Він просто існував у просторі корабля, непомітно спостерігаючи на мною.

Гаразд, я знав, що АРТу це не сподобається, хоча моя оцінка загрози щодо цієї ідеї виглядала чудово. Але я не думав, що він буде так реагувати. "Тобі не доведеться виривати мене з тіла, просто скопіюй. Це навіть не буду я. Я — це поєднання моїх архівів і моєї органічної нервової тканини, і це буде просто копія мого ядра".

АРТ був тихим ще 3,4 секунди. Потім він сказав: "Для такої витонченої істоти, як ти, мене бентежить те, як мало ти розумієш склад свого власного розуму."

Тепер я ще більше розлютився. "Я знаю свою композицію, тому я сиджу тут і сперечаюся з гігантським мудаком, а не застряг десь у кабінці і не охороняю людей-ідіотів за контрактом на видобуток корисних копалин". Що, заднім числом, я мав би робити. Це було чудове завершення, це було по суті, це мало сенс, з ним важко було сперечатися, і це не звучало як "мудак". Але я додав: "Ти хочеш повернути свою команду чи ні?"

Що перетворило розмову зі сварки на бійку, а АРТ не має уявлення про те, як боротися чесно.

Що ж, звичайно, я теж не маю. Я знав про бійку як про абстрактний набір правил та вказівок з моїх шоу та інших ЗМІ, і я також повинен був переконати АРТа, але, здається, цю частину я пропустив.

(Те, що я використовую, коли я борюся/забезпечую безпеку, — це мінімальний рівень реагування, який покликаний мінімізувати збитки для людей та людей-імпів та майна компанії, що означає врахування багатьох факторів. Наприклад навмисної спроби клієнта завдати шкоди іншому клієнту зважаючи на те, що іноді люди просто дурні, і їх потрібно змусити зупинитись. Ось чому вам потрібні SeCUnits, а не бойові боти. Людям не можна довіряти питання безпеки — це жахлива ідея, оскільки у них насправді набагато більше шансів витягнути зброю і застрелити всіх без причини, ніж у бойових ботів. У всякому разі, я хочу сказати, що це несправедливо, тому що ви не хочете дати ворогу можливість зупинити вас, так? Це безглуздо. Але також ви не хочете вбивати/травмувати клієнта за те, що він зайшов у неправильні двері.)

Я забув, куди я йду з цим, крім того було очевидно, що АРТ не має поняття справедливості або мінімального рівня реакції, тому що відчуття майже повної уваги АРТа було переважаючим. Потім двері відчинилися, і ввійшли Ратті з Аменою одразу за ним. "Що відбувається?" — почав вимагати він. "Перигелій сказав, що ти намагаєшся скопіювати себе на змінний вірус, навіщо?"

Тож мені довелося розповісти людям про свій план, а потім вони повинні були посперечатися і порозмовляти один з одним про це і задавати мені питання, ніби я почуваюся недобре.

Потім через півгодини в цей веселий процес вклинився Тьяго, який прокинувся, і всі вони повинні були пояснити йому, що відбувається. Саме під час цієї частини я зрозумів, що Амена (а) відсутня і (б) АРТ вилучив мене зі свого каналу.

Я знайшов її в невеликій вторинній кімнаті відпочинку біля Медицини. Коли я заходив, вона казала: "…тому що він думав, що ти мертвий. Це його так засмутило, що я подумала… ой, він тут".

Я звинувачувально стояв і навмисне дивився на неї. Вона спробувала втримати мій погляд і трималася майже шість секунд, а потім вибухнула: "АРТ має знати, як ти насправді до цього ставишся! І це серйозно, це так, начебто ви з АРТом народжуєте дитину, щоб ви могли відправити її, щоб її вбили або видалили, або… або що б там не трапилося".

"Дитину?" — запитав я. Я все ще був сердитий на те, що Амена розповіла АРТу про мій емоційний крах за моєю спиною. Але я дуже хотів би, щоб у АРТа було обличчя, щоб я бачив його прямо зараз. "Це не дитина, це моя копія, записана кодом".

Амена склала руки і виглядала дуже скептично. "Це ви та АРТ зробили разом. Створили код, з якого ви обоє також зроблені".

Я сказав: "Це не схоже на людську дитину".

Амена сказала: "Знаєш як народжуються людські немовлята? Поєднуючи ДНК, органічний код, від двох або більше учасників".

Гаразд, це було трохи схоже на людську дитину. "Це… це не має значення".

АРТ сказав: "Амена, це може знадобитися".

АРТ звучав серйозно, і я замовк. Амена нещасно стиснула губи.

Я виграв суперечку, і так, я пішов.

***

Коли ми прибули на причал, Дослідника там не було.

Моя оцінка загрози свідчила, що ймовірність того, що ми знайдемо Дослідника у доці, була лише 40-відсотковою, але я міг сказати, що АРТ розчарований і обурений. Переважно обурений.

Арада, Оверс і Тьяго були на контрольній палубі, і АРТ розмістив зображення своїх сканерів на великій поверхні дисплея в центрі та надіслав його у стрічку.

Док знаходився на низькій орбіті, прикріплений до планети за допомогою структури, званої валом, яка утримувала його від падіння, і використовувалася для досягнення поверхні. Сам док являв собою довгасту конструкцію з бічними виступами, куди могли причалювати транспортники, човники та інші кораблі. Існували також прямокутні слоти, які були вставками для модулів. Транспортні засоби доставляли свої модулі з запасами, які потім переміщалися з док-станції в док-бокс для переміщення на поверхню.

"Безумовно, вантажний човник із судна на поверхню був би більш економічним",-сказав Ратті, вивчаючи скановані зображення. Він був зі мною та Аменою в залі засідань біля камбузу. "Хіба корпорація Rim не знає, скільки коштують такі речі? Хіба вони не могли використати цей матеріал для створення більш придатних для життя структур на планеті?"

Я ніколи не був у контракті з такою колонією, але я знав відповідь на це питання. "Це для того, щоб утримати людей від покидання планети".

Амена розгублено підняла на мене погляд. "Яким чином?"

Я пояснив: "Якби вони використовували човники, якась група могла б організуватись, захопити шатл і використати його, щоб піднятися на судно постачання. Так вони могли втекти". Щоправда, "цілі" могли зробили це, піднявшись на космічну док-станцію, але їм довелося би знайти спосіб змусити контактну сторону Баріш-Естранза допомогти їм. Якби група відчайдушних колоністів з’явилася у доці, корабель міг швидко від’єднатися від доку, і ставав недосяжним. Це не був повністю надійний метод, але він був ефективнішим на 90 відсотків. (Небезпека — це ще одне дивне слово. Хіба це не означає, що її потрібно передбачати? З іншого боку це не означає, що ви збираєтесь зламати і захопити контроль над кораблем, прикріпленим до космічного доку, спотикаючись або забувши взяти з собою зброю чи щось таке.)

Амена виглядала нажаханою. Вираз обличчя Ратті зробив цілу прогресію. Він сказав: "Ви хочете сказати нам, що колоністи тут були ув'язненими?"

"Це можливо. Люди не хочуть, щоб їх скидали на невдосконалені планети без контролю над її повітрям, водою та харчовими ресурсами". Я мав на увазі, хто б погодився? Гірничодобувні установки жахливі, але принаймні людям платили за їхню роботу (десь, здебільшого, іноді), і поставки зазвичай були надійними. І майнінгові установки були надто дорогими, щоб від них було просто відмовитися.

Я не знав багато про колонії, призначені для заселення частково тераформованих планет, тому що компанії ніколи не нав'язували їх. Що має сказати вам, наскільки вони небезпечні, бо сама компанія вважала, що бюджет настільки малий, що вся операція буде нереальною. Проекти тераформування, призначені для того, щоб все середовище було придатним для життя і готовим до того, як прибували люди та люди-імпи, були дорогими довгостроковими інвестиціями, але вони не зазнавали таких провалів.

Ратті похитав головою і помахав руками. "Я давно перестав дивуватися. Думаю, що я пробув у корпорації занадто довго".

Гей, я теж.

"Отже вони не тільки скидають людей на планети і залишають їх помирати, але й змушують їх підкорятися". Вираз обличчя Амени був напівзбентежений і напіврозлючений.

"Теоретично ні". Теоретично колонія постійно постачається, поки вона не стане самодостатньою і не почне виробляти власні ресурси, а первісні колоністи не звільняються з-під опіки. Але ви знаєте, як це відбувається.

"Але колоністи не добровольці", — уточнив Тьяго над загальною інформацією.

"Іноді справді є охочі", — сказав я, бо більше не хотів про це говорити. Існує волонтерство, ви збираєтесь зайнятися чимось, де ви знаєте, що таке може бути, але все-таки хотіли це зробити з якоїсь причини, наприклад, як коли я поїхав до Міли. А потім з’являється "волонтерство", коли ви робите те, що вам не потрібно було робити, тому що альтернативою буде обсмаження ваших нутрощів за допомогою вашого командного модуля або будь-якого іншого людського еквівалента.

Тьяго нічого не сказав, тож це була перемога.

АРТ сказав: "Я також виявляю сміття, ймовірно, із серії знищених супутників.

"Як ви думаєте, наскільки давно це було?" Арада відступила, коли зображення зі сканера ніби пройшло крізь її голову. Вона відійшла, намагаючись отримати кращий огляд.

АРТ сказав: "Аналіз показує, що уламки знаходяться на орбіті більше сорока стандартних корпоративних років.

"Гадаю, ви не можете сказати, як їх зруйнували?" — спитав Тьяго.

"Якби я міг, я б уже сказав це, — сказав АРТ. Він додав, що космічний док — це наше найкраще джерело інформації. Рівні активної потужності свідчать про те, що він був у використанні, включаючи засоби життєзабезпечення. — Можливо, Дослідник повертався сюди після нападу на мене."

Арада нахмурилася від зображення доку. "Але Дослідника тут немає. І неможливо сказати, чи хтось висадився сюди, і не обшукав це місце".

Оверс теж не виглядав щасливим. "Я не знаю, що мене найбільше турбує: мені потрібно знайти та обшукати цю колонію, яка, ймовірно, сповнена ворожих людей, що перебувають під впливом артефактів інопланетян, або мені доведеться вистежити та сісти на озброєне судно".

"Також повне ворожих людей, що перебувають під впливом артефактів інопланетян", — пробурмотіла Арада, відволікаючись від читання цифр АРТа щодо енергоспоживання доку.

Арада та Оверс повернулися до того, щоб сполучитися разом, провівши деякий час разом у невикористаній спальні, поки ми їхали до причалу. Я не потрудився спостерігати за ними у камерах АРТа або намагатися підсунути безпілотник; ймовірність того, що вони мали секс та/або обговорення стосунків (будь-що з цього я вважаю за краще вдарити себе ножем в обличчя, ніж побачити), була набагато вищою, ніж ймовірність того, що вони скажуть те, що мені потрібно було знати.

(Я маю на увазі, що вони, можливо, робили змову проти мене, але, знаєте, напевне ні.)

(Приблизно в той самий час я також перехопив частину розмови між Тьяго та Ратті. Тьяго розповів Ратті про нашу розмову в вбиральні, і Ратті розповів йому, що він знає про спробу замаху. Тьяго сказав, що відчував, ніби він повинен вибачитися і поговорити зі мною про це детальніше. Ратті сказав: "Я думаю, ви повинні відкласти це на деякий час, принаймні, поки ми не вийдемо з цієї ситуації. SecUnit — дуже замкнутий, я теж не люблю обговорювати свої почуття".

Ось чому Ратті мій друг.)

АРТ отримав масштабне сканування планети в реальному часі. У небі було багато хмарності у закручених візерунках, деякі свідчили про сильні шторми. Коли хмари кружляли, з’явились проблиски коричневого, сірого та яскраво-червоного кольору, які, здавалося, були на поверхні. — Чи так має виглядати погода? — запитав я.

"Ви думаєте про невдалий тераформінг?" — задумався Ратті, розсіяно насупивши брови на дисплей. "Цей червоний колір може бути водоростями. Ймовірно, вони використовують бульбашки повітря, щоб утримувати кисневу атмосферу над своїми колоніями та сільськогосподарськими зонами. Це зони, які ми ставили на консервацію до завершення тераформування".

"Погода виглядає природною, — сказав АРТ. — Я не можу виявити жодних сигналів зв'язку або каналів, але це може бути тому, що вони використовують локальні, сильно захищені системи."

"Тому ми не можемо просто зателефонувати туди і запитати, чи є хтось, хто хоче поговорити". Арада вивчала результати сканування. "Перигелій, ти хочеш розгорнути ті пошукові дрони, над якими ти працював?"

АРТ сказав: "Поки що ні. — Через секунду він додав, — Усі докази вказують на наявність ворогів на планеті. "Шукачі шляхів" попередили би їх про нашу присутність.

Арада скривилася на знак згоди. "Тоді поки що зосередимось на доці. Нам доведеться зайти туди і подивитися. Чи можемо ми сказати, де знаходиться док-бокс? Він все ще у доці чи на планеті?"

АРТ перевернув зображення і зробив збільшення. "Існує зовнішній датчик, який показує, що бокс зараз заблокований у верхній частині док-валу."

Принаймні, це означало, що тепер мені потрібно було турбуватися і про те, що на мене нападе щось, що вже ховається в боксі або заходить на борт корабля. "Чи можете ви отримати зображення всередині бокса?" — Запитав я у АРТа. Я вже розбудив своїх безпілотників і наказав їм зосередитись біля шафи для костюмів EVAC. Я міг би спочатку послати безпілотників через док-станцію, щоб зробити власне сканування, але чим більше інформації, тим краще. "Док може мати резидентну SecSystem. Якщо він не вимикався до цього часу, він може розповісти нам усе, що нам потрібно знати".

АРТ сказав: "Я можу скласти лише часткову карту на основі виявлених систем живлення."

"Ти не можеш їхати сам, — сказав Тьяго з контрольної зони. — Я піду з тобою."

Оверс додав: "Хороша ідея, але утрьох буде безпечніше".

З огляду на смирений, але трохи роздратований вираз Аради, це, напевно, було частиною розмови під час сексу/стосунків, яку я не слухав. Оверс, мабуть, наполягав на тому, щоб зайняти її місце у наступній нагоді зробити щось дурне. (Так, технічно вони зробили змову проти мене.) Як би там не було, мені було байдуже, що вони вирішили, я тут був дурним консультантом з питань безпеки. "Це моя робота. Мені не потрібна допомога".

Тьяго виглядав роздратованим. "Я стріляв у вас на нашому оцінюванні, і тепер не відпущу вас одного".

Арада сказала: "Ні, не дивіться так, SecUnit, це безпечніше, і ви це знаєте. Ви не хочете помирати через щось просте і очевидне, наприклад, через випадково замкнуті двері купе та не маючи нікого у коридорі, щоб відчинити двері".

(Це звучить безглуздо, але це хороший приклад того, як люди вбиваються під час розвідки занедбаних споруд. І так, я сам використовував цей приклад для клієнтів, які прагнули знайти кудись, щоб себе вбити, і так, я ненавиджу, що це повернулося до мене таким боком).

"І це є в контракті на оцінювання", — остаточно добив мене Оверс. Він продемонстрував на обличчі той рішучий вираз, який змусив мене згадати розмови, коли я підтримував Араду. Я підтримував те, щоб подружній партнер Аради залишився на борту АРТа і не помер.

Я сказав: "Це положення для людей". Варто було пострілу.

Ратті виправив: "Там написано "всі суб'єкти господарювання за контрактом", — і надіслав мені витяг з відповідного розділу зі свого архіву.

Тепер я мовчав, розлютившись на Пін-Лі. Вона уклала для мене цей договір і навмисне вклала це.

Але Арада не посміхалася, і ніхто не виглядав зловтішним. Арада твердо сказала: "Тьяго, керує SecUnit. Ви негайно і без заперечень виконуєте його накази. Якщо ви не можете цього робити, я займу ваше місце".

Тьяго підняв руки, витягнувши долоні. "Я буду слухати."

Я був у відчаї. Я надіслав приватно, "АРТ, скажи їм, що мені потрібно йти одному. Підтримай мене."

АРТ сказав вголос: "Я згоден, буде безпечніше, якщо SecUnit'а будуть супроводжувати два сертифіковані спеціалісти з оцінювання."

Чому я взагалі дивувався? Я знову надіслав приватно, "АРТ, ти придурок."

АРТ відповів, тільки мені, що так буде безпечніше, і додав: "Я втратив свій екіпаж, але не хочу втратити вас."

Амена м'яко сказала: "Ваше обличчя справді дивне. З вами все гаразд?"

Ну, це мене заплутало. Я розгубився.

13

Моя оцінка загрози була відома їм усім, і ніхто не думав, що АРТ має закріпитися  у доці. Натомість він зробив декілька складних маневрів (це те, про що я нічого не знаю і не повинен знати, тому що це робота АРТа), щоб наблизитися. Я та двоє людей, чия допомога була мені абсолютно не потрібна, понесли костюми EVAC на собі до повітряного шлюзу.

Коли ми наблизилися достатньо, щоб бачити ями та рубці на корпусі дока, я увімкнувся в його корм. Він був у стані спокою, але його SecSystem прокинулася, коли я зробив пінг, і попросила код введення від Баріш Естранзи. Мабуть, у Дослідника були коди для старої системи Adamantine, або він помітив старе програмне забезпечення для видалення, щоб вони могли завантажити власне. У будь-якому випадку ця версія DockSecSystem була недавнім оновленням, але було щось не так з її конфігурацією, і вона перейшла в режим очікування. Я трохи нервував, незважаючи на те, що мої стіни були чудові, і targetControlSystem не вдалася жодна спроба захопити мене, незважаючи на велику кількість провокацій, коли мій мозок намагалися зупинити і таке інше. Але той факт, що ми досі не знали, як АРТ підхопив перше критичне припинення, все ще робив мене гіперпараноїком.

Але на цей момент єдине, що я міг зробити, щоб дізнатися, чи DockSecSystem скомпрометовано, — це зайти туди і подивитися. Так я й зробив.

Перше, на що я потрапив, — це був шквал помилок конфігурації. Я не міг сказати, чи їх довелося встановити екіпажу Баріша-Естранзи, чи щось пізніше намагалося все зіпсувати. Було трохи важче взяти її під контроль не тому, що вона намагався боротися зі мною, а тому, що нічого не працювало належним чином. Насправді система виглядала пафосно радісною, що хтось, хто знає, що робити, був тут. Я отримав контроль над функціями входу, перш ніж ми дійшли до шлюзу, і наказав докові впустити нас до себе.

Люк відкрився, і шлюз перейшов до великого приймального простору, призначеного для великих груп людей або масивних об’єктів. Костюми EVAC мали власні джерела світла та фільтри зору, але вогні, вбудовані в перегородки, мерехтіли. Двоє великих округлих дверних прорізів з відкритими запобіжними люками вели у коридори і, як вказувало сканування АРТа, підтримка життя була активною.

І на відміну від зовнішнього корпусу, внутрішній вигляд був  майже новим. Оббивки було мало, якщо вона взагалі була. Деякі потертості на підлозі, і це все. Ніяких ознак недавньої активності, але зрештою ми не знали, який причал використав Дослідник.

Ні, були ознаки недавньої активності. Велика версія логотипу Адамантину зі стилізованим зображенням планетарного ландшафту, скелі над берегом океану, була нанесена на метал далекої стіни. Хтось з екіпажу Дослідника надряпав його гострим інструментом і намалював неохайну версію логотипу Баріш-Естранзи на сіро-зеленій скелі. Ха-ха, вандалізм виражає нашу корпоративну лояльність, вірно. Ну, лояльний співробітник Баріш-Естранзи, ваш жарт був оцінений, тому що незабаром після того, як ви це зробили, вас вбили та/або почали контролювати розум рейдери або рештки інопланетян.

(Я знаю, що це логотип, але я ненавиджу, коли люди чи імпи руйнують речі без причини. Можливо, тому, що я сам був річчю до того, як стати людиною, і якщо я не буду обережним, то можу стати річчю знову.)

І, можливо, це була просто зламана SecSystem, але у мене було відчуття, що незабаром ми знайдемо тут мертві тіла.

Я наказав своєму костюму EVAC відкритись і випустив безпілотників. Після всього, що трапилося на АРТові, у мене залишилося шістнадцять штук, але цього повинно було вистачити для швидкої розвідки у цій частині доку. Вони також мали одне вдосконалення, яке я написав, і передавали код, який будь-які ворожі дрони асоціювали би з засобами захисту цілей. (Якби всі ворожі дрони працювали однаково базовим способом, про що ми, звичайно, не знали. Але варто було спробувати.)

У мене також була велика снарядна зброя з арсеналу АРТа та трохи менша енергетична зброя.

Я затримав при собі лише два дрони, над головою, бо тут не отримував від камер нічого, крім статичного зображення. Поки інші безпілотники блискавично літали по тінистих коридорах, Оверс запитав: "Ти щось отримуєш?"

"Корм частково не працює, камери в автономному режимі, а система DockSecSystem не реагує належним чином". На моїх безпілотниках були темні порожні коридори без явних ознак людської присутності, якщо не рахувати тіла. На перетині між коридорами, що вели до контрольної зони, та входом для пасажирів до хопперів їх було три.

Усі вони були одягнені в екіпіровку в кольорах Баріш-Естранзи, але я сповільнив політ цих безпілотників-розвідників для ретельнішого огляду, щоб переконатися. Один розкинув руки і лежав обличчям догори, двоє інших зім’ялися біля стіни. Зовнішній вигляд ран свідчив про те, що вони зроблені енергетичною зброєю, що не було дивно.

АРТ заявив, що це "невідомі", і це був його спосіб виразити полегшення, що ніхто з них не був членом його екіпажу.

Далі в коридорі було ще одне тіло, але я вже знав, що його вбило.

Не було місць, де могли бути зачинені люди. Док був нічим іншим, як тимчасовою проїзною станцією, поки колонія розвивалася, тому тут не було ні кают, ні приміщень, лише деяке мінімальне зберігання запасів та утилізації відходів. Були внутрішні люки, але жоден з них не був закритий, що свідчило про те, що це місце обшукали і залишили таким. Я позначив кілька місць, щоб перевірити їх детальніше, а потім відправив своїх безпілотників широкими коридорами, призначеними для транспортування вантажних контейнерів до завантажувального бокса. Великі модулі могли бути переміщені вздовж зовнішньої сторони док-станції та прикріплені безпосередньо до бокса.

Я змусив DockSecSystem перезавантажитися, сподіваючись, що це допоможе, і виліз з свого костюма EVAC. Цього разу ми носили також екологічні костюми. Матеріал здавався тонким, але він захищав від великої кількості отруйних речовин і мав автономну закриту систему дихання, якою ми користувалися, незважаючи на те, що система життєзабезпечення у доці все ще працювала. Костюми були призначені для планетарного середовища, але це був хороший запобіжний захід.

Я дав сигнал Оверсу і Тьяго, що вони можуть залишити свої костюми EVAC, і сказав їм: "Ми розпочнемо пошук речових доказів тут і прокладемо шлях до зони контролю та до бокса для переміщення вантажів". Безпілотники говорили мені, що ймовірність того, що цілі чекають на нас, очікувалася від нуля до близької до нуля, і без встановленої targetControlSystem було малоймовірно, що тут є цілі. Ми все ще повинні були перевірити наявність будь-яких доказів того, що екіпаж АРТа міг бути тут. Нашкрябаний напис "допоможіть" тощо, був би кращим доказом, ніж такі знаки, як частини тіл, закинуті в кабіни технічного обслуговування або кров та/або нутрощі на стінах та палубі.

У комунікаторі Ратті сказав: "Це все ще залишає багато місця для пошуку. Можливо, ми з Арадою теж повинні приїхати".

Ради Бога, Ратті. Амена негайно заявила: "Арада повинна залишитися на кораблі. Я можу піти".

Я зібрався відповісти (я вже забув, що збирався сказати, але це, мабуть, було те, від чого мені потім буде погано). Оверс і Тьяго обоє вдихнули повітря, щоб заперечити. Але АРТ почав раніше, ніж будь-хто з нас (це допомагає, коли хтось справді не потребує повітря для розмови), і сказав: "Ні."

Ратті спробував заявити: "Ні, Амені, чи ні…"

"Ні всім вам", — сказав АРТ.

"Перигелій правий",-сказала Арада тихим голосом, схожим на голос Менси, (я-розумію-вас, але-краще-помовчіть), — "Давайте дамо їм зосередитися".

Оверс і Тьяго вилізли зі своїх EVAC і швидко перевірили свої захисні костюми. Тьяго жваво сказав: "Ми повинні розійтися?"

Я вже виходив у правий коридор і не обернувся. Я не знаю, що сказала йому моя спина (можливо, це були мої плечі, у яких була реакція на те, як шліфує зуби моя щелепна петля), але він додав: "Це був жарт".

Посмішка Оверса була сухою. Він сказав йому: "Це був свого роду жарт".

"Сюди." Я рушив по коридору, наказавши одному з своїх безпілотників, щоб він опустився у сторожове положення позаду людей, щоб переконатися, що до нас нічого не підкрадалося. Так, я знав, що розвідувальні безпілотники нічого не знайшли, але все ж. У шоу, які мені найбільше подобалися, в таких ситуаціях монстри завжди були можливі, але насправді це траплялося лише приблизно в 27% випадків.

Також жарт свого роду.

Ми дослідили короткі коридори, що відгалужувалися від головного коридору до кожного шлюзу, і перевірили кілька кабін для зберігання/обслуговування. І не знайшли нічого, навіть сміття. Коли ми перейшли до слідуючої секції, я відмовився від доступу до DockSecSystem через канал; мені потрібно було знайти термінал прямого доступу, щоб подивитися, чи були в ній ясні моменти після невдалого перезавантаження. Не те, щоб ця ситуація була більш розчаровуючою чи щось таке.

Вогні біля нас мерехтіли, коли ми проходили повз, і гасли. Технічно нам не потрібні були вогні; мої очі та мої безпілотники мали фільтри темного зору, а люди мали світильники на руках та шоломах, якими вони перевіряли стіни та підлогу. Я подумав, що найкращий шанс отримати фактичні докази може знаходитися в архіві DockSecSystem, якби я просто зміг правильно перезавантажити дурну систему. Якби нам довелося привезти великі фантастичні безпілотники АРТа і здійснити пошук слідів ДНК, це було б величезним болем у дупі, і якби вони нічого не знайшли, це все одно не було б позитивним свідченням того, що екіпажу тут не було.

Я сподівався, що проблема буде у відсутності доказів, і що ми не знайдемо купу мазків ДНК біля повітряного шлюзу. Якби це сталося, я не був впевнений, як відреагує АРТ. Або що я зробив би після того, як він відреагує. Мені не було чим  тішитися. Було досить важко намагатися зробити це з людьми; Я поняття не мав, що могло допомогти АРТові. Все, про що я міг подумати, здавалося різко неадекватним.

Знизивши голос, Оверс сказав: "Це місце виглядає старішим — ніби воно було тут дуже давно. Але ми знаємо, що док був збудований лише близько сорока років тому".

"Ми знаємо, що док існував принаймні тридцять сім років тому." — АРТ як завжди був педантичним у нашій комунікації. Космічні доки зазвичай не використовувалися в колоніях докорпораційного періоду, тому було малоймовірно, що тут була така структура, коли прибув Адамантин.

Світло Тьяго рухалося уздовж краю коридору. "Таке відчуття виникає тому, що док був прив'язаний до планети, а потім майже не використовувався. Згідно з інформацією Перигелія, компанія Адамантин проіснувала недовгий час після створення цієї колонії. Можливо, були лише один або два рейси постачання".

Ми пройшли ще два коридори, але від моїх безпілотників я знав, що вони ведуть до шлюзів модулів і до доступу до вантажу. Мої безпілотники пролетіли через центральну зону управління, але не змогли пролетіти через люк у бокс, який був тим місцем, де щось/хтось міг ховатися/маскуватися/заповзти і померти.

Ми підійшли до перехрестя з тілами трьох співробітників Баріш-Естранзи і зупинилися, щоб швидко їх оглянути. Всіх застрелили, а зброю забрали. Єдине, що залишилося, — це напівнепотрібні поппери, щоб контролювати натовп. (Вони видають гучні звуки та яскраве світло, ефективні проти людей, які не носять захисних козирків. Так. Баріш-Естранза була готова виявити колоністів, ще живих і, можливо, стійких до того, щоб вони були кооптовані у нові корпоративні договори про відстрочення.) Я забрав поппери, щоб ніхто інший не міг скористатися ними проти нас, і перейшов до іншого тіла.

Чоловік розкинувся біля входу у під’їздний коридор для завантаження контейнерів, лицем вниз, і лежав у калюжі висохлої рідини, що витекла з відкритої лицьової панелі.

АРТ був у моїй стрічці, але не коментував. Я не думав, що люди мали поняття, що це за тіло; вони бачили його на необробленому відео з безпілотника, але людям, які не могли читати потік даних без спеціального інтерфейсу, часто було важко їх інтерпретувати.

Оверс і Тьяго закінчили і підійшли до мене. "Ми оглянули інше тіло", — повідомив Тьяго у комунікації. — Цей у якомусь військовому костюмі…

— Це броня SecUnit'а, — виправив Оверс. Його світильник на шоломі вказував праворуч від мого обличчя. — Правильно, чи не так?

— Так, — сказав я йому.

Дизайн броні був мені незнайомий. З того, що сказала Леоніда, не було дивно, що Баріш-Естранза не ризикнула укласти угоду з моєю колишньою компанією, щоб отримати SecUnits, і купила їх в іншому місці.

(Я не знаю, чому я про це думав. Не те щоб я боявся зіткнутися з технологіями компанії чи щось таке. Це було просто дивно і незвично, і мені не подобалося.)

Тьяго підійшов ближче, і його світло виділило деталі. З цієї позиції SecUnit або відходив від контрольної зони, або у фойє коробки, але це не мало значення. Я знав, що це повинно було трапитися з ним після смерті людей, і щось могло ще ходити або хаотично бігати по доці. У комунікації Арада запитала: "Він був вбитий цілями?"

(Так, це було дурне питання, і я знав, що це АРТ сказав їй це запитати. Він хотів, щоб я розповів людям, на що вони дивляться, тому що вважав, що я повинен сказати це вголос, і тому, що вони хотіли уявити, як все відбувалося. І знаєте, я навіть не знаю, чому я цього ще не зробив.)

Я сказав: "Ні. У нього все ще є зброя, і він був живий, коли цілі пішли, і навіть командуючи ним вони надто боялися його, щоб забрати з собою. Зовні броня виглядала цілою, і мені довелося пошкребти тіло, щоб сказати, що коли командний модуль робив щось подібне, принаймні у 83 відсотках випадків (я особисто був свідком), він також обсмажував органіку зверху. "Від одного з клієнтів він отримав наказ залишатися тут".

Спілкування було тихими голосами протягом чотирнадцяти секунд. — Але як він помер? — тихо запитала Амена.

(Ой почекайте, тепер я знаю, чому я не хотів про це говорити.)

АРТ пояснив їй, що SecUnits мають обмеження на відстань, встановлене власником контракту. Це мінливе значення, але якби клієнтів цього SecUnit'а забрали у Дослідник або надіслали на планету, це було б порушенням контракту без можливості виправити ситуацію. Його командний модуль… вбив його.

"Ох. О, ні, — пробурмотів Ратті. — Я знав, що це можливо, але…"

Тьяго похитав головою. "Йому було наказано нічого не робити, а потім його просто залишили тут, щоб…"

"Наскільки це раціонально? — Арада вибухнула емоцією, забувши, що вона технічно керує і повинна бути розумною і стриманою. — Постійно тримати потенційного кіллера поблизу, який може врятувати вас, якщо ви потрапите в полон…"

"Це функція командного модуля, — пояснив я. — HubSystem або призначений керівник можуть замінити клієнта, але їх тут не було".

— А як щодо… — Тьяго зробив жест назад до мертвих людей.

"Мертві клієнти не враховуються. Інакше можна просто вбити одного і носити з собою". Гаразд, це справді не спрацює. Командний модуль не був настільки складним, як HubSystem, але навіть він міг би це зрозуміти.

І, звичайно, люди мали проблеми з розумінням того, коли ваш командний модуль раптово вирішив розплавити ваш мозок — це не було тим, чим ви могли керувати.

Я втомився пояснювати і більше не хотів про це говорити. Знаєте, я без жодних вагань зламав свій командний модуль, щоб стати шахрайським SecUnit'ом. Я забрав його снарядну зброю та запасні боєприпаси і сказав: "Нам потрібно продовжувати обшук", і пішов далі.

Я зробив вигляд, що не чую Ратті в комунікаторі, який просив інших покинути цю тему.

Ми пройшли через інше фойє, а потім через відкритий люк у зону управління у формі сфери. Очевидно, док мав працювати переважно за допомогою корму, людей та людей-імпів, які приїжджали доставити вантаж на планету, а потім, ймовірно, якомога швидше, вирушити геть. Крісел не було, лише вокзальні консолі, вбудовані в стіни з сплячими дисплеями для контролю різних шлюзів, вантажних ботів та внутрішніх систем доку. Силу тяжіння відрегулювали так, щоб можна було підніматися по кривизні стіни.

Перш ніж я почав огляд, Оверс наздогнав мене і запитав: "З тобою все добре?"

У мене все було абсолютно чудово. Це не виглядало так, що ця ситуація потрібна для того, щоб отримати ще більший емоційний стрес, або що-небудь ще. Я сказав: "Я функціоную оптимально". (Це був рядок з "Доблесних захисників", який є чудовим джерелом для того, що люди та люди-імпи думають, що SecUnits кажуть на те, чого SecUnits насправді не говорять.)

Overse видав роздратований шум. "Я ненавиджу це шоу". Я забув, що це був один з серіалів, які я скопіював зі стрічки "Preservation, громадські розваги". Інші люди слухали у комунікаторі так пильно, що я міг перехопити їхнє дихання. Тьяго вдавав, що не слухає, блискаючи світильником шолома на верхні яруси контрольної зони. Оверс додав: "Просто зайте, що ви тут не самотні".

Я ніколи не знаю, що на це сказати. Насправді я один у своїй голові, і в ній зосереджені 90 відсотків моїх проблем.

Я піднявся по стіні до набору дисплеїв внутрішніх систем, де, ймовірно, був доступ до DockSecSystem.

Я знайшов термінал та активував поверхню дисплея. Він з'явився над консоллю і відразу заповнився кодами помилок. Угу, мені доведеся спробувати це виправити, перш ніж я навіть побачу, чи є у ньому записані відео.

Тьяго опустився на дно сфери, дивлячись кудись угору до криволінійної вершини. — Наверху, ти це бачив?

Я був глибоко в помилках SecSystem, але навів безпілотник вгору, щоб побачити, про що він говорить. У верхній частині купола, над найвищим рядом дисплеїв, знаходилася флет-арт інсталяція. Це був міський пейзаж з невисокими будівлями та каналами та великою кількістю листя, з піднесеними доріжками, що звивалися навколо великих скельних утворень з плоскою верхівкою. Логотип Adamantine був вибитий на ньому у тривимірній проекції, і дивився на вас з будь-якого ракурсу.

Оверс нахмурився, дивлячись вгору. — Колоністи у цій кімнаті не бували, чи не так? Це для екіпажів, які доставляли запаси. Або на майбутнє, коли сюди прийде більше людей, які спускатимуться працювати на планету".

Частково невдала установка захопила більшу частину моєї уваги, але я міг сказати через зображення в маркерній фарбі, що там було більше даних. (Маркери — це обмежені трансляції безпосередньо до інтерфейсів каналів, які працюють, навіть якщо подача недоступна, і призначені для позначення виходів і аварійних маршрутів і зазвичай використовуються в Корпусі корпорації, щоб мучити вас рекламними дисплеями.) Це були просто інертні зображення, а не пастка, тому я сказав Overse: "Направте своє світло на нього і похитайте шоломом".

Він нахилив голову і спрямував світло туди, а потім похитав головою вперед-назад. Це стимулювало маркери, і вони почали відображати свої дані, які були картами, діаграмами та планами будівництва. Я зберіг зображення на випадок, якщо вони нам пізніше знадобляться, але швидке сканування показало, що це були плани інфраструктури колонії. Такі речі, як човниковий/авіаційний порт, комбінований медичний центр/структура громадських послуг, призначений для розширення у міру збільшення населення, архіви та освітні структури.

І була діаграма доку на поверхні, аналога космічного доку. Це була велика споруда, побудована навколо труби, що зв'язувала доки, але хоча було багато приміток про додавання адміністративного та комерційного простору, ніщо не говорило про те, як далеко від основної колонії був побудований док. (Я нічого не знаю про будівництво, але припускаю, що ви не поставили би свій док прямо посеред вашої колонії на випадок, якщо бокс вибухне або вал впаде чи щось таке.)

Оверс виглядав задумливим. "Тут велика частина запропонованого розвитку. Цікаво, скільки з усього їм вдалося побудувати?"

Тьяго погодився. "Що б не сталося пізніше, хтось з Адамантіна, схоже, пішов на великі витрати, маючи намір довести планету до успішно розвиненого світу".

Може бути. Плани вказували не просто на велику кількість дорогих геодезичних робіт на планеті, а й на багато позаштатних розробок. Можливо, вони витратили занадто багато, і тому збанкрутували.

Я не знаю, що було гірше — коли групу "волонтерів" колоністів-контрактників вбивали в рамках інвестиційної угоди, або групу справжніх колоністів-добровольців вбивали помилки та безгосподарність, які в підсумку привели компанію до поглинання конкурентом.

Оверс пішов далі по стіні. "Більшість цих станцій управління — це просто невикористані шаблони. Вони залишали багато місця для розширення, ніби цей док повинен був стати частиною набагато більшої станції".

У комунікаторі Амена сказала: "Тоді чому вони намагалися затримати поглинання компанією, яка брала на себе відповідальність, і намагалися приховати, де знаходиться колонія? Чи їм більше не потрібні були поставки?"

"Це хороше питання — Оверс перейшов на іншу консоль. — Можливо, вони вже були самодостатніми".

Тьяго сказав Оверсу: "Давайте пошукаємо термінал доставки. Якщо є файл журналу, ми, можливо, зможемо визначити, чи дійсно колоністам не було дозволено користуватися цією док-станцією".

У комутаторі Ратті сказав: “Але у них не було корабля, то як вони могли інакше сюди підніматися?”

"Ми не знаємо, що у них не було корабля", — сказав я, перш ніж це зробив АРТ. Це була хороша лінія розслідування; якби навколо цієї системи бігав інший корабель, навіть малої дальності без можливості проходу через червоточини, це було б важливою інформацією. Огляд внутрішнього планування доку викликав деякі зміни в моїх оцінках. Хто, чорт візьми, знав; Адамантін, оптимістично плануючи майбутнє, після свого краху міг би залишити колоністів з невеликим флотом.

Тьяго та Оверс розійшлися, рухаючись по стіні, перевіряючи термінали. Деякі мали підписи до маркерів, у яких коротко описувалося, для чого вони призначені, за винятком того, що вони були написані мовою, якої я не знав. Без систем у стрічці, або нового звантаження безпеки, не було перекладу.

Розчарований, Оверс сказав: "Тьяго, у вас ця мова завантажена у ваш інтерфейс?"

Тьяго відповів: "Так, це Variance063926. Перигелій, якщо я позначу правильний модуль, ти можеш…" АРТ уже витягував модуль із сховища корму Тьяго і створював робочий словник для надсилання мені та Оверсу. Тьяго закінчив: "Дякую, Перигелій".

Оверс зупинився біля чергового терміналу. "Ось він." Він нахилився, використовуючи ручний інтерфейс, щоб спробувати запустити термінал. Тьяго побіг вздовж стіни, щоб приєднатися до нього.

Нарешті я зміг отримати доступ до відеоархіву DockSecSystem і почав завантаження. Я продовжував потрапляти на пошкоджені місця і мені доводилося їх обходити. Я все ще хвилювався, що зіткнуся з вбивчим чи шкідливим програмним забезпеченням або цільовою програмою ControlSystem, але, насправді, ця ситуація була такою ж, як і в шатлі B-E у док-станції АРТа: встановлення пастки тут, чисто випадково, якщо SecUnit може отримати прямий доступ до DockSecSystem, здавалося притягнутим за вуха. Однак не робило мене менш параноїчним. (Погодьтеся, нічого не буде.)

І у цілей не було причин сильно турбуватися про SecUnits. Вони бачили, як SecUnit'ам Баріш-Естранзи наказали відступити, і знали, що SecUnit'и безсилі перед командними модулями.

Оверс сказав: "Хм. SecUnit, термінал показує у записах журнали до двох боксів."

Ну, це було цікаво, але я вже витягнув схему док-станції АРТа і перевірив — там був лише один вал, бокс був засунутий у свій шлюз нижче того місця, де знаходилися ми в контрольній зоні. АРТ, який ненавидить помилятися, сказав: "Фізична будова вказує лише на один".

Оверс вже прокручував файли, вимкнувши світло шолома, щоб не було відблиску на плаваючому дисплеї. "Зачекайте, так… Це не бокс, це маленька капсула для обслуговування. Вона бігає всередині вала".

Я почав переглядати те, що було у відео DockSecSystem, переглядаючи його з набагато швидшою швидкістю, ніж це може людина. Розташування камери та освітлення були поганими, але я міг бачити фігури в червоно-коричневій формі екологів-техніків Баріш-Естранзи, коли вони рухалися вперед-назад по головному коридору. Мені довелося запустити його назад, щоб переконатися, але першої посадки контактної сторони у бокс тут не було. Дурні люди, будучи нетерплячими і не настільки параноїчними, знехтували завантаженням своєї нової SecSystem, а потім навіть не чекали, поки вона стане повністю активною, щоб спуститися на планету. Не дивно, що їхню контактну групу захопили цілі. Активність зменшилася, коли люди повернулися до Дослідника. Я помітив, як один із SecUnit'ів патрулює центральний коридор, але не той, через який знайшли ми.

Тьяго показав через плече Оверса. "Вони дійсно спустилися на планету, а потім повернулися".

"Правильно, але це було…" Оверс роздратовано зашепотів. "Почекайте, мені потрібно перетворити ці позначки часу".

Тоді АРТ сказав: "Ворожий контакт, ETA через шість хвилин."

Якого біса? Як хтось міг наблизитися так близько? "Шість хвилин? Що ти робив?"

"Контакт досі не з'являвся на скануванні, ось що я, блядь, робив", — відповів АРТ.

Я призупинив свій відеоогляд. "Вони бачать тебе?" Гаразд, це було дурне питання.

АРТ сказав: "Звісно, вони мене бачать."

Я поглянув на зону контролю АРТа. Арада сиділа у кріслі, Ратті та Амена стояли з обох боків і всі спостерігали за великою виставою АРТа. АРТ коментував дисплеї у стрічці, тому це була не просто маска цифр, ліній та кольорів.

Розчарована, Арада сказала: "Щось заблокувало здатність Перигелія відсканувати Дослідника на більшій відстані. Б'юсь об заклад, що ми маємо справу з технологією інопланетян".

"Це ймовірно", — сказав АРТ. Я не знаю, що відчували люди, але я відчував смертельний, лютий спокій. Це була варіація здатності інопланетної технології перешкоджати скануванню моїх безпілотників на малій дальності.

З каналу АРТа я бачив, що Дослідник здійснює маневр. Система DockSecSystem, намагаючись повністю увійти в мережу, надіслала через фід запізнене попередження. Ми не встигали повернутися до шлюзу, надіти костюми EVAC і повернутися до АРТа. Дослідник знаходився в зоні дії і в будь-який момент міг обстріляти нас. Док не був розроблений для стрільби, але це був краший захист, ніж костюм EVAC. Крім того, я ще не закінчив свій огляд відеозапису безпеки, і ми ще не перевірили наявність речових доказів у боксі та капсулі технічного обслуговування. У стрічці я сказав: "АРТ, ти знаєш, що робити."

АРТ не вагався і не сперечався. Він провів ту саму оцінку загрози, яку щойно провів я, за винятком того, що зробив це швидше і загроза була на мільйон відсотків більш вбивча. У відповіді говорилося: "Постарайся не робити нічого дурного до мого повернення. Просто тримай свій дурний зв'язок, як я сказав тобі. І я не хочу нічого чути про твої чудові фільтри."

І він замовк.

Оверс намагався зателефонувати Араді, але АРТ вже перервав контакт. Тьяго терміново звернувся до мене. "Що сталось?"

"АРТ виявив Дослідника. Він повернеться сюди по нас, коли… все буде зроблено". Я зрозумів, що не знаю, чим насправді планує займатися АРТ. І коли АРТ пішов, я не бачив того, що відбувається зовні. Наприклад, що Дослідник вирішив підірвати док.

Але в мене була принаймні одна людина, яка знала, що вона робить. "Оверс, чи можна знайти дисплей з зовнішнім скануванням?" І гаразд, я знав, як це називається з шоу про кораблі, наприклад, World Hoppers.

Оверс завагався, поклавши руку на шолом, де знаходився його комунікатор. Він хвилювався за Араду. Потім він важко ковтнув і змусив себе зосередитися. “Правильно. Тьяго, ти бачив…"

Тьяго наполовину зійшов, наполовину зіскочив зі стіни до іншого терміналу. "Так, це тут".

Поки вони вмикали термінал, я продовжив огляд відеозапису безпеки. Він був неоднорідним, довгі ділянки розчинялися в статиці. Я дістався частини, де DockSecSystem записала ETA у випадаючому вікні. Я змусив себе уповільнити огляд на 40 відсотків, щоб не пропустити жодної деталі. Дві людини в екологічному спорядженні у кольорах Баріш Естранза вийшли у фойє з боксу. [порожній розділ] [неоднорідні зображення людей, що йдуть у передньому коридорі] SecUnit біля перехрестя контрольної зони виступив уперед. Я не міг прочитати жодного його трафіку; DockSecSystem або не записала його, або їй вдалося його втратити під час однієї з спроб перезавантаження. [нерівні зображення ще трьох людей у фойє] Я ще більше уповільнив відео, коли одна з постатей підійшла до SecUnit'а (нерівномірний розділ). DockSecSystem написала код, причину збою. Тоді з боксу вийшли дві цілі. [відео обривається, система повторно ініціалізується]

Це була виснажлива вправа у розведенні щелеп, і я навіть не знаю, чи допомогло це. Все, що я зробив, — це підтвердив історію наглядача Леоніди, і тепер ми були впевнені, що вона говорила правду.

У Оверса вже був дисплей зовнішнього сканування, і вони з Тьяго невдоволено дивилися на нього. Було багато деталей, але в основному Дослідник зазнав пошкоджень, коли АРТ обстріляв його. АРТ чекав, і я знав, що це означає: він вирішив використати нашу вбивчу програму. Існував ще деякий шанс, що один або кілька членів його екіпажу були на борту Дослідника. Якщо АРТ доламає Дослідника, цілі могли б утримувати їх як заручників. Найкращий план — вивести Дослідника з ладу зсередини, перш ніж він зрозуміє, що його атакують. Це був свого роду наш єдиний план.

Я увімкнув копіювання і знову зосередився на відеозаписі камер безпеки. Я промчав повз обурені дев’ять хвилин і двадцять сім секунд нічого, потім вісім цілей пробігли повз камеру, прямуючи по передньому коридору, упереміш з більш порожнім відео та непомітною статикою. DockSecSystem вловила код екстреної допомоги, ймовірно, від SecUnit'а, якому було наказано чекати. DockSecSystem намагалася попередити Sec і HubSystem Дослідника, але не зафіксувала жодної відповіді. З порівняння часових шкал я зрозумів, що це сталося тоді, коли SecUnit все ще перебував на борту, Дослідник надіслав екстрене повідомлення до SecSystem транспортного забезпечення, тому хтось отримав попередження.

Тьяго та Оверс все ще розмовляли, стурбовані, коли я пропускав минулі перезапуски та години порожніх коридорів і, щонайменше, розриви у кілька циклів у часовій шкалі. Напевне, тут більше не було нічого корисного, але мені хотілося переглянути все до кінця, щоб переконатися.

Потім статика очистилася, і я побачив проблиск синьої форми, що виходила з кадру.

Оверс сказав: "Що у тебе, SecUnit?"

Я зрозумів, що різко відступив від терміналу. Оверс звучав занепокоєно, і я знав, що він відчуває через те, що не має контакту з Арадою. Але зараз я був майже повністю зосереджений на відео, і мій буфер сказав: "Будь ласка, зачекайте, мені потрібно підтвердити сповіщення".

Я сповільнив відео, запускаючи його вперед на одному вході, намагаючись витягнути когерентні зображення зі статичного сплеску на іншому. Я очистив два зображення, щоб побачити впізнаваний вид чотирьох людей у синьому одязі, що нагадував форму екіпажу АРТа. Вони були розмитими, і я не зміг покращити роздільну здатність, але один подивився у коридор. Він мав колір шкіри в темно-коричневому діапазоні і переважно безволосу голову, що відповідало зображенню одного з членів екіпажу АРТа. Це не була незвичайна конфігурація для людей (у деяких членів екіпажу Баріш-Естранза теж була така), але ймовірність, що це був він, була в діапазоні 80 відсотків.

Потім, на іншому моєму вході, статичність відеоролика порушилася, коли менша людина пробігла повз фойє. Обличчя було затемнене, але колір і логотип на уніформі були чіткими.

Вони були живі. Весь цей час я не вірив.

Я жартував з АРТа, не визнаючи цього перед собою. Не бажаючи думати про те, як я збираюся впоратися з цим, коли ми знайдемо докази того, що його екіпаж загинув, або якщо ми взагалі нічого не знайдемо, і він зіткнеться з вибором залишитися в цій системі назавжди, шукаючи їх, або повернутися на свою базу самостійно. Але вони були живі. Або принаймні п’ятеро з них, і п’ять — краще, ніж жодного. І в відчайдушній втечі вони рятувалися.

Я просто сподівався, що вони впоралися.

(Оверс склав руки, що було незручно в костюмі, тому він опустив їх. Тьяго запитав його: "Що це за звук?"

"Ось так це звучить, коли він використовує стиснуту відповідь, з того часу, коли він працював на... був SecUnit'ом компанії. Це означає, що він занадто зайнятий, щоб говорити. — І додав — Це ніколи не означає нічого хорошого").

Я сказав: "Цього разу це може бути добре, — і надіслав їм обидва зображення.  — і ми маємо часові мітки".

Файл журналу боксу, який був знадений Оверсом, підтвердив, що великий бокс нещодавно здійснив дві поїздки туди і назад: одну, коли Дослідник прибув вперше, і контактну сторону захопили цілі, а потім другу поїздку пізніше, і якщо ми правильно перекодували часові позначки, друга поїздка відбулася приблизно через сто тридцять п'ять годин після нападу на АРТа. Ми не дуже відставали від них.

"Другий раз він повернувся на автоматі — пробувши на поверхні лише близько п’ятдесяти хвилин", — сказав Оверс. "Я думаю, що той, хто його зайняв, не мав правильного коду команди, щоб утримати його на поверхні".

"Безперечно, скористатися капсулою було б простіше", — сказав Тьяго, дивлячись на люк бокса.

Фойє було величезне, досить велике для вантажних модулів, одна стіна — величезний герметичний люк над вантажною палубою бокса. Весь простір був повітряним шлюзом; коли бокс був готовий розпочати свою подорож вниз по валові, люк у коридорі позаду закривався, щоб захистити внутрішню частину від продування, якщо щось піде не так з розблокуванням.

Схема, яку я взяв з SecSystem, показувала, що у боксі були пасажирські місця для вісімдесяти двох людей поверх відсіку для вантажів, і виглядало це так, ніби місце для завантаження пасажирів було всередині самого бокса. У мене був один вид камери з DockSecSystem у передній частині боксу, над основним шлюзом, і я дивився на пасажирський простір, де були ряди крісел для прискорення.

Оверс сказав Тьяго: "Вони не знали, що капсула для обслуговування тут. Я теж не бачу входу і не знаю, де вона".

Я міг бачити вхід — вузький портал уздовж стіни, що вів до маленького люка розміром з людину, але в моїх очах були темні фільтри зору.

— Ти маєш рацію, — сказав Тьяго. — І знаєте, якщо вона весь час стояла тут, цілі могли і не усвідомлювати, що вона тут".

Ха, Тьяго назвав їх цілями.

Елементарна система запуску подала звуковий сигнал і надіслала у стрічку графічний матеріал, який показував тиск і рівень підтримки життєдіяльності всередині боксу під час нормальної роботи, і що люк готовий до відкривання. "Чисто", — сказав я людям, і вони рушили до дверного отвору в задній частині фойє. Як тільки вони опинилися всередині, я наказав системі запуску відкрити бокс. Гігантський люк почав повзти вгору, відрив випущеного повітря не пройшов повз додатковий повітряний бар’єр, що було ще одним запобіжним засобом від можливого видування. Вау, і ця штука була дуже повільною. На підготовку боксу до відкривання пішло сім хвилин. Або екіпаж АРТа міг затримати цілі, чекаючи, поки бокс підготується до запуску, або бокс вже був під тиском і чекав, поки вони прибіжать. Що означало, що вони мали від когось допомогу.

Або цілі спіймали їх і вбили, і всі вони лежали мертвими просто в боксі, куди не могла заглянути камера, але я дуже сподівався, що ні.

Люк повільно відкривав темний простір порожніх вантажних стійок і сходи, що піднімалися на платформу для пасажирів. У пасажирській зоні, де були сидіння, почали блимати вогні. Я послав своїх безпілотників, щоб перевірити, що там ховається, хоча оцінка загрози була низькою. (Дивіться, якби там були космічні монстри, їм, мабуть, не знадобилося би середовище під тиском, правда? Вони не дихали в Timestream Defenders Orion.)

Мої безпілотники нічого не виявили за початковий прохід, тому я відправив їх на другий, повільніший біг, постукав людям через канал і зайшов.

Коли я проходив через повітряний бар’єр, відчувався легкий тиск. Його присутність цілком відповідала теорії Оверса, яку Адамантин планував у колонії, яка справді досягла успіху. Повітряні бар'єри були дорогою функцією безпеки для станцій, і використовувалися лише тоді, коли ви очікували великий пасажиропотік.

Оверс і Тьяго наздогнали мене, коли я оглянув територію навколо сходів, а потім піднявся. Бокс мав штучну гравітацію, як і транспорт, тому люди теж могли їхати вниз разом з вантажем. Але якби я намагався втекти у боксі, я б попрямував до крісел для прискорення просто керуючись загальним принципом, що вони поставлені з поважної причини. Я думав, що люди АРТа зробили б те саме.

На третій сходинці зверху я виявив краплі крові. Вони могли бути з контактної партії Баріш-Естранзи, але у мене було інше відчуття. Я надіслав зображення з камери людям і продовжив рух до платформи. Тьяго зробив паузу, щоб витягнути невеликий збірник зразків і зішкребти кров зі сходинки. Він сказав Оверсу, "Перигелій повинен мати зразки ДНК для порівняння, але…" Він зробив жест.

Рот Оверса перетворився у тонку лінію. "Сподіваюся, нам не доведеться..."

Він мав на увазі, що ми сподівалися, що нам вдасться знайти їх живими. Угу, мої люди були оптимістами. Але це був перший випадок, коли нам вдалося знайти сліди справжніх доказів, і зараз важко було вчепитися в затишок гіркоти та песимізму.

Коли я дістався до пасажирської платформи, я побачив, що вона вигнута навколо вантажних стелажів. У першому ряду сидінь я виявив ще більше крові, поміченої на оббивці та ременях безпеки. Ніби люди кинулися сюди одразу на сидіння. Жодних слідів тіл або калюжок крові, жодних ознак пошкоджень енергетичною зброєю. Повідомлення з повільного розвідувального обльоту дронів були негативними.

Тьяго відклав прилад для зразків. Він подивився на шолом мого костюма для зовнішнього середовища, побачив що я зайнятий і не реагую, повернувся до Оверса і сказав: "Вони напевне зійшли на планету. Я думаю, що наш наступний крок очевидний".

"Очевидний, — зізнався Оверс, — але, можливо, не дуже розумний".

Усе було достатньо очевидно. Док-станція мала систему зв'язку з планетою, але єдиними людьми, які, ймовірно, знаходилися на іншому кінці, були "цілі". Не було можливості зв’язатися з командою АРТа інакше, окрім як спуститися туди.

У мене були два варіанти. (1) Спуститися на поверхню одному, залишивши людей тут, в такому разі "цілі" могли повернутися або якийсь невідомий фактор міг би випадково з'явитися і вбити їх, і тоді Менса та Арада більше ніколи зі мною не розмовлятимуть, що можна не брати до уваги, якщо я не повернуся з планети. (2) Взяти людей з собою, де їх можуть вбити та/або померти разом з ними. (3) Сидіти тут, поки Дослідник знищить/захопить АРТа і повернеться, або АРТ знищить/захопить Дослідника і повернеться, і в цьому випадку мені все одно доведеться опуститися на поверхню, можливо, з більшою кількістю людей, які намагатимуться допомогти мені, і їх теж можуть вбити. (4)  Отже три варіанти.

Коли ви ставили питання так, варіант 2 виглядав оптимальним.

Оверс і Тьяго спостерігали за мною. Я сказав: "Оцінка загрози… — Я зробив паузу — не зважайте."

Оверс видав свою жалюгідну версію одного примруженого ока Аради. "Арада подумає, що я намагаюся відповісти їй на те, що вона переговорила з тими корпоративними хижаками на транспорті постачання".

Тьяго поплескав його по плечу. "Скажете їй, що ви були голосом розуму, але опинилися у меншості".

"Ми робимо це?" — спитав мене Оверс. "Тому що я думаю, що ми повинні".

Так, я теж думав, що нам це потрібно. Але не в гігантському боксі. Я сказав: "Так, але ми будемо підступними".

Поки я збігав за нашими костюмами EVAC, Оверс перевірив капсулу технічного обслуговування, запустив її діагностику та переконався, що вона все ще в робочому стані. Нею не користувалися протягом тридцяти семи стандартних років корпорації, але все вказувало на те, що вона все ще функціонує. Вона була крихітною порівняно з боксом, розміром приблизно з один із човників АРТа, з десятьма м'якими стільцями, що всіювали перегородки на верхній платформі, а нижче йшли три рівні невеликих захисних стелажів для зберігання необхідних інструментів для обслуговування та ремонту.

Оскільки цілі не користувалися нею, я сподівався, що вони забули про її існування, або взагалі не знали про капсулу. Екіпаж "Баріш-Естранза" теж міг не знати про її існування, залежно від того, скільки часу у них було, щоб переглянути схеми доку, перш ніж бути атакованими.

Як би там не було, це було краще, ніж намагатися спробувати підхід у гігантському боксі, який, ймовірно, прибуде на поверхню з автоматичними сиренами попередження, і, враховуючи зусилля, які Адамантін доклала до брендування цього місця, можливо, власної музичної теми.

Я також записав повний звіт із усім своїм відео та уривками з відео DockSecSystem, стиснув його та зберіг у безпілотнику, якого залишав прихованим у доці. Коли АРТ повернеться (сподіваюся, АРТ буде ще живий), безпілотник надасть йому цей звіт.

Я склав костюми EVAC у вантажний стелаж капсули. Я не думав, що вони нам будуть потрібні, але залишати їх у доці було ризиковано — їх могли знайти вороги, а не АРТ, тому було краще просто взяти їх із собою. Тоді ми були готові йти.

Я зайняв місце з іншого боку Оверса від Тьяго. Він не робив жодних спроб вести зі мною незручні розмови після нашої останньої розмови, але я не хотів застрявати в кріслі в межах легкої небажаної розмови.

Оверс керував простою системою управління через місцеве управління капсули. Він ініціював імпульс готовності, щоб перевірити вал, і він повернувся чистим. "Ущільнення хороші, ми готові до падіння". Він глибоко вдихнув і додав: "Технічно це безпечніше, ніж посадка шатла".

— Технічно, — рівномірно погодився Тьяго, тримаючись за підлокітники свого крісла.

Як завгодно. Я розпочав епізод 241 "Місяця Святилища", коли Оверс сказав: "Ініціювати падіння".

HelpMe.file Витяг 4

На станції мав бути обробник. Двоє людей-імпів, яких GrayCris послала вбити доктора Менсу, були менш розумними, ніж боти-перевізники; хтось тримав їх під наркотичними засобами — слухняними, чекаючими зручного моменту для розгортання.

Охорона станції викликала всіх наявних працівників, і більшість навіть не встигла одягнути форму. Я знайшов одного досить великого охоронця, що охороняв вхід у приміщення для відвідування у ратуші, і позичив куртку, щоб приховати свою гігантську ножову рану. Я дозволив офіцеру подумати, що мені потрібна куртка, щоб потрапити до Медичного центру, не привертаючи уваги, але насправді пішов швидким маршрутом вздовж головної зали та торгового центру назад до порту.

Його діяльність ще не прийшла в норму, було багато людей і людей-імпів і ботів, які збиралися разом у громадських місцях, чекаючи оголошень. Вони знали, що щось сталося — станційна служба безпеки не пробігає крізь зал, викрикуючи, щоб всі зійшли з дороги, якщо немає ніякої небезпеки, — але ніхто, включаючи стрічки новин, не здогадувався, наскільки все було серйозно.

Я мав дозвіл бути в системі моніторингу безпеки станції  Preservation, але зробив те, що обіцяв не робити, і використав свою присутність для зламу інших систем. Я підскочив до архівів входів в порт і записів житлових даних та розпочав запит щодо нещодавно прибулих відвідувачів, які просили розміщення на вокзалі. Обробник та двоє нападників приїхали б разом, на одному транспорті, як особи, які подорожували.

Я усунув усіх мандрівників у сімейних групах або робочі групи, усунув пасажирів, які бронювали постійні подорожі на планету або які були постійними відвідувачами або тривалими тимчасовими мешканцями. Це залишило тридцять три мандрівники. Ймовірно, це не були звичайні люди; я не думав, що людина могла б зробити це через зйомний інтерфейс, тому це дало дванадцять людей-імпів.

Preservation має не більше ніж мінімальне відеоспостереження порту, але вони збирають сканування зображень та ідентифікаційну інформацію від пасажирів, які прибувають з-за меж системи. Я витягнув файли і перегорнув фотографії дванадцяти можливих. Оцінка загрози з урахуванням ряду факторів (включаючи підозріло детальну історію подорожі, яка була запропонована, коли ніхто про це не просив) вибрала номер 5.

Коли я туди потрапив, система бронювання показала, що ворожа п’ятірка змінила свій статус транзиту з невизначеного на найкоротший термін. Так, з цим все гаразд.

У коридорах і кімнатах портового житлового будинку не було камер, реєстрація здійснювалася через кіоск, а бота, який опікувався територією, не було поруч, тому що нормативно-правові акти на Preservation передбачають дурні регулярні періоди відпочинку навіть для ботів. Безпілотники не могли зайти, поки двері кімнати ворожої п’ятірки були запечатані, і мені потрібно було це зробити до того, як будь-які сторонні люди пройдуть коридором. (Перехідне житло на станції Preservation було безкоштовним для короткострокових відвідувачів, як і для всіх, хто приїхав сюди працювати або просити про постійний статус; буквально кожен міг зайти сюди.) Кілька груп людей бачили, як я йшов крізь фойє, але жоден не був з персоналу порту, який міг мене впізнати.

Мені довелося стояти в коридорі і вдавати, що я веду розмову на каналі, поки ще одна група людей не пройшла коридором. Тоді я підійшов до дверей ворожої п’ятірки і надіслав сповіщення його мешканцю, що до нього хоче зайти охорона станції. (Я міг би примусово відкрити двері, але це було швидше.)

Усе могло піти різними шляхами, але той факт, що він змінив бронювання, сказав мені, що він думав, що у нього є шанс вибратися живим, тому він, ймовірно, не був там із вибуховим пристроєм чи чимось іншим. Ймовірно.

Двері відчинилися, і я ввійшов. Він стояв біля стіни з правого боку і намагався вколоти мене в шию інертним лезом, мабуть, єдиною зброєю, яку він міг пронести повз детектори портів. Я підняв руку, лезо застрягло в моїй долоні, і я забрав його від нього. Потім він спробував вдарити мене, і я вдарив його по обличчю.

Він вдарився об підлогу, все ще дихаючи через зламаний ніс, але без свідомості. Я стояв над ним.

Я прийшов сюди, щоб убити його, і я дійсно повинен був це зробити. Станція припинила комунікаційне відключення, як тільки я запустив перший сигнал тривоги, припинивши всі дії, що знаходяться поза межами зв’язку, так що жодних повідомлень не буде передано при відправленні транспорту. Але найкращим способом переконатися, що GrayCris так і не дізналася, наскільки вони наблизилися до успіху, було вбити його.

Я прийшов сюди, щоб вбити його, прикриваючи сліди по дорозі. Але тепер я просто стояв тут.

Це було важко. Я витягнув ніж з руки і притулився обличчям до холодної поверхні стіни. У Корпорації Rim перехідним особам щастило, коли вони могли заплатити за місце для сну, трубу, яка була навіть менш комфортною, ніж ящики, які використовувалися для доставки SecUnits за контрактами. Тут, на станції Preservation, вони отримували цілу кімнату з ліжком, стільцем і робочим столом, а також туалетом з ванною кімнатою та плаваючою виставковою поверхнею. Вона, звичайно, показувала місцеві новини, оскільки він чекав, чи вдасться атака.

Я міг би сказати, що це був нещасний випадок, я мав намір взяти його в полон, бо він намагався втекти і…

Доктор Менса ніколи б у це не повірила. Мої нещасні випадки були приголомшливими і, як правило, призводили до того, що я втрачав великий шматок органічної тканини чи щось подібне; вона знала, що я можу зупинити людину, не завдавши їй шкоди, навіть не залишивши синців, це була моя дурна робота.

Вона більше ніколи не повірить мені. Вона ніколи не буде стояти настільки близько, щоб доторкнутися (але не торкаючись, тому що дотик — це жахливо), і просто вірити мені. Або, можливо, вона б це робила, але це не було б те саме.

Чорт, трахни все, трахни це, трахни себе особливо.

Я відкрив безпечний контактний зв'язок з Менсою та старшим офіцером Індою і сказав: "Я спіймав агента GrayCris у житловому будинку "Port Temp".

Тож з рештою все було гаразд. Інда прийшла особисто, і ми зустрілися у відкритому фойє гуртожитку, а станція безпеки сформувала периметр і тепер проводила стрічкову конференцію з Менсою. Я пояснив проблему, коли агента GrayCris підняли, а двоє спеціалістів-криміналістів та бот опрацювали приміщення для отримання доказів. Інда сказала: "Нам потрібно буде негайно перевезти його на планету. Якщо Рада зможе домовитись, я отримаю наказ про захист даних та зміну сайту для судового розгляду та судового переслідування…"

Я бачив камеру Менси через налаштування конференц-дзвінка на її дисплеї. Вона сиділа за столом у своєму кабінеті і кивала головою. "Це можливо. Я не думаю, що у нас виникнуть проблеми з переконанням Ради та адвокатів, що це має бути під дипломатичною печаткою обмеженого терміну". З похмурим виразом обличчя вона додала: "Більшість із них зараз перебувають у медичному закладі, лікуються від шоку".

Я запитав: "Обмеженого терміну?"

Менса пояснила: "Я вимагатиму п’ятирічної печатки даних за рік, хоча суддя-адвокат, ймовірно, надасть лише два роки. Наша інформація свідчить про те, що GrayCris швидко розчиняється, тому цього повинно бути більш ніж достатньо. Через два роки те, що сталося сьогодні, увійде до загальнодоступних записів Preservation, і деякі організації новин вирішать повідомити про це. Але, сподіваюся, що до цього моменту GrayCris зникне, і це не матиме значення".

Інда щипала нижню губу, думаючи. “Ага. І агенту буде краще в суді, якщо він визнає свою провину. Я не бачу, як його захисники можуть виступити на захист, і пояснити все, що ми маємо на відео".

Погляд Менси звузився у припущеннях. "Або, якщо ми зможемо змусити його повернутися і дати свідчення проти GrayCris. Не те, щоб нам це було потрібно, але це допомогло б побудувати нашу справу щодо порядку захисту даних".

Тож я мав рацію довіряти Менсі, довіряти в усьому. Менса сказала: "І SecUnit, вам все одно потрібно звернутися до Медичного центру". Коли я не відповів, вона сказала: "З тобою все добре?"

Я сказав: "Ти мені просто дуже подобаєшся. Нічого дивного".

"Ти мені теж подобаєшся, — сказала Менса. — Старший офіцер Інда, чи можете ви переконатися, що SecUnit негайно вирушає до центру медичної допомоги?"

"Прем'єр, я сама його відведу", — відповіла Інда. Вона зробила мені стріляючий рух. "Давай, рухайся".

: додаток:

Я дозволяю вам прочитати це все, тому що я хочу, щоб ви знали, хто я і що я можу зробити. Я хочу, щоб ви знали, з ким зараз трахається targetControlSystem. Я хочу, щоб ви знали, що якщо ви допоможете мені, я допоможу вам, і що ви можете мені довіряти.

Тепер код для відключення командного модуля...

14

АРТ?

"Я тут, — відповів АРТ. — Ти знаєш, хто ти?"

Я — Murderbot 2.0, — сказав я, а потім згадав. Авжеж. Була дезорієнтація, тому що я не міг нічого чути або бачити, і жоден з моїх входів не отримував даних. Подібний стан був у мене, коли я завантажив себе до систем бойового корабля компанії, щоб допомогти пілот-боту під час атаки розумного вбивчого програмного забезпечення. За винятком того моменту, ніби корабель був моїм тілом, яким я ділився з дружнім пілотом-ботом, цього разу здавалося, ніби я застряг у комоді для зберігання. Також цього разу я сам був розумним вбивчим програмним забезпеченням. Це було дивне відчуття.

Раптом у мене з’явився відеовхід. Це було тривожне обличчя Амени, що заглядало в одну з прихованих камер АРТа. Мені здалося, що приховані камери дратують, але я не пам’ятав чому. Також я мав доступ до деяких частин архіву пам’яті, але не до всіх. О, чорт, мої медіа зі ЗМІ!

Ні, зачекайте, я мав доступ до деяких із них. У своєму місткому сховищі, яке насправді було відносно крихітним розділом пам'яті АРТа, я знайшов деякі з моїх нещодавно використаних файлів, переважно епізоди "Святилища Місяця" та улюбленого епізоду Timestream Defenders Orion та улюбленого епізоду АРТа з World Hoppers. Крім того, була завантажена моя поточна активна пам’ять, яка була наповнена в основному тим, до чого мені був потрібен швидкий доступ. Щодо вбудованого програмного забезпечення, мій простір для зберігання на борту буде обмежений, і я пам’ятаю, що АРТ і я Версії 1.0 були трохи стурбовані, що я забуду, хто я, і почну випадкову атаку.

Так, я теж трохи хвилювався з цього приводу.

Амена казала: "Ей, ти там? Бачиш мене?"

Після трьох секунд аналізу я знайшов, як отримати доступ до місцевої стрічки та комунікації АРТа, і надіслав їй: "Привіт, Амена. Так, я бачу тебе."

Амена не виглядала щасливою. "Як почуваєшся? З тобою все гаразд?" Я міг би сказати, що АРТ розмовляв з нею, хоча я не зміг одразу знайти потрібний канал, щоб послухати. Амена додала: "Добре, ти всередині АРТа. SecUnit, АРТ каже, що ви повинні піти зараз. Будь обережний, добре?"

Я втратив відеовхід Амени, коли АРТ сказав, "Я вже бачу Дослідника Баріша-Естранзи. Вони намагаються встановити комунікаційний зв'язок, але я відмовляюся." Він надіслав мені стиснуту доповідь про свої останні статуси. Тож інший я, Оверс і Тьяго були у космічному доку. Ага, не ідеально. АРТ продовжив: "Очевидно, вороги мають намір знову погрожувати моєму екіпажу і змусити мене перевстановити targetControlSystem. Але я можу використати їх вихідне з'єднання, щоб переслати вас по системі зв’язку. — Було вагання на десяту частину секунди. — Ви готові до розгортання? Пам'ятаєте директиву?"

Очевидно, що з того моменту, як АРТ зняв з мене копію, відбулися деякі речі. І АРТ мав рацію, він не міг ризикувати контактом з ворогом, навіть щоб отримати інформацію. Якби ворогам вдалося знову заволодіти АРТом, це дозволило б їм контролювати ситуацію, і ми повинні були цього уникнути. Я сказав: "Я справді не людська дитина, АРТ, я пам’ятаю прокляту директиву — я сам допомагав її писати."

"Це не робить ваше завдання легшим", — сказав АРТ.

"Ви можете мати або екзистенційну кризу, або повернути свій екіпаж, АРТ, виберіть щось одне."

АРТ сказав лише: "Підготуйтесь до розгортання".

Це було хитро, оскільки після того, як я прийду через комунікацію, мені доведеться зламати канал Дослідника. Якби Дослідник використовував фільтр із властивостями, які ми не врахували, або якщо він скористається коротким контактом для доставки чергової вірусної атаки до АРТа, у нас могли виникнути проблеми.

Я очікував відчути щось, наприклад, відчуття руху, або побачити світло, що пролітає повз мене. Таке могло б відбуватися у шоу. (Мені потрібно швидко це вирішити. Я не знав, як довго зможу залишатися без доступу до свого довгострокового сховища.) Але ніякого світла не було.

Тоді раптом моє існування почало перетворюватися на комунікаційний код. Це вразило мене, і тоді я зрозумів, що це все, і мені потрібно рухатися.

Я все ще був дезорієнтований, і в якийсь момент подумав, що, можливо, всі ці люди мали рацію, і це була жахлива ідея. Але потім я отримав запускаючий рядок коду і вирвався з каналу. Я був на борту Дослідника, у приймальному буфері системи зв’язку. Безпосередньо перед розривом контакту я перетягнув свої файли з розділу АРТа. Тепер мені знадобиться безпечне тимчасове зберігання.

Я використав протоколи та власний код, який зняв з транспортування, щоб зібрати заголовки для тестового пакета повідомлень — такого типу, який система комунікації надсилатиме всередині, щоб переконатися, що всі з'єднання активні. Для системи безпеки це виглядало як повідомлення, створене локально, і я використав його, щоб пропустити себе та свої файли через фільтри.

Я міг би проникнути сюди так, як вірусна програма-конструкт Palisade пробилася на борт корабля, але тоді вони б знали, що я тут. (Існувало багато способів проникнення програм через захист систем, але АРТ був впевненим, що початкова атака targetControlSystem надійшла не через комунікацію… Як це сталося на борту?)

Тепер, коли я був тут, я спершу потрапив у SecSystem. Щось, ймовірно targetControlSystem, знищило її до ледь функціонуючого рівня, а всі її архівні відео та аудіо були видалені. Подумайте — це було як опинитись на безлюдному транзитному кільці, у гігантських ехо-залах для посадки та торговому центрі з місцями для гуртожитків, магазинів та офісів, але все порожнє. (Або ні, я був програмним забезпеченням, тому це виглядало не зовсім так.) Я переодягнувся в один із процесів обслуговування SecSystem і зробив розділ для своїх файлів. Зміцнив його, і це дозволило мені відчути себе трохи безпечніше. Якби я почав забувати, хто я, я міг повернутися сюди, щоб згадати.

Перш ніж я почну рвати це лайно, мені потрібно було (1) отримати інформацію, (2) дізнатися, чи була тут група АРТа, (3) придумати план видалення ворогів.

Так, я теж думав, що крок 3 буде найважчим.

Тепер у мене були очі, камери SecSystem. Система Баріш-Естранзи не була такою "фізичною конфіденційністю, що породжує проблеми", як у моєї колишньої облігаційної компанії, але вони були дуже близькі. Переглядаючи різні точки зору, я зрозумів, що у мене виникали проблеми з обробкою припливу даних та інтерпретацією зображень, навіть якщо я запозичував обробний простір у SecSystem. Очевидно, органічні частини мого мозку робили набагато вагомішу роботу, і потрібно було віддати їм належне.

Але багато входів камер я міг тимчасово відкинути, оскільки вони показували мені незайняті каюти та коридори. Я відмітив пошкоджені люки, перегородки з ознаками впливу енергетичної зброї. У медичному відділенні на платформі лежала мертва ціль. Їй принаймні тричі вистрілили в обличчя та груди, дуже непрофесійно. Я перевірив головне фойє шлюзу і знайшов ще мертві тіла, і дві цілі — усі мертві люди були у лівреях Баріш-Естранза. О, і один броньований SecUnit з роздутою головою. Хтось був живий на цьому кораблі?

Потім я перевірив місток, і так, там були живі цілі.

На станціях моніторингу сиділо вісім осіб, які з тривогою дивилися на плаваючі дисплеї, де сенсори відображали підхід до АРТа. Вони були майже такими ж, як наші "цілі", за винятком того, що були не мертві, з сірою шкірою та худими тілами. У той час як усі були в повних захисних костюмах та шоломах, один був одягнений у більш повсякденний людський одяг: темно-зелено-чорні штани, піджак та чорну сорочку з коміром. Їхні черевики мали важкі протектори, призначені для планет з пересіченою місцевістю. Його волосся теж виглядало нормальніше, рудувато-каштанове на тугих локонах, підстрижене близько до голови. Він пробурмотів щось одній з цілей, а потім взяв такий самий твердотільний планшет, який використовували наші вороги.

Я відчув щось на межі зв'язку SecSystem з рештою корабля. Щось дивне і знайоме водночас.

Система TargetControlSystem була там.

У мене не було більше часу для збору інформації, тому я повернувся до видів з камер. Я перевірив нижнє відділення екіпажу, виявивши ще одну мертву бригаду Баріш-Естранзи, більше ознак перестрілки та ще дві мертві цілі. Тоді я знайшов великий зал для відпочинку з сімома інертними людьми.

Вони були викинуті всередину, покинуті на підлозі або на кушетках у позах, у яких люди не залишалися б добровільно. Не маючи безпілотників, я не зміг отримати додаткових ракурсів, але міг отримати знімки крупним планом з камери. Всі вони ледь дихали, просто були без свідомості. Ні, почекайте. Я помітив слабкий рух м’язів, смикання повік. Вони не були схожі на людей, які спали. Це робили наркотики, а також поля застою, які використовуються для контролю натовпу.

Імпланти, подібні до тих, що були на Елетрі та Расові, також могли це робити.

Жоден з людей не був у бойовому спорядженні, але четверо носили версії уніфікованої лівреї Баріш-Естранзи. Інші три…

Один був одягнений у синю куртку, але, так як він був скручений біля стіни, я не міг побачити, чи має він правильний логотип. Двоє інших були у повсякденному одязі, один у вільних штанах та футболці, які люди носили для тренувань. Вони не виглядали як корпоративні працівники на роботі. Вони виглядали як члени екіпажу корабля, який виконував картографію і навчання у глибокому космосі, час від часу бігаючи з вантажем та/або звільняючи корпоративну колонію. Здавалося, ніби вони не очікували, що покинуть свій корабель, і були раптово схоплені. Я зібрав дані, які міг, і провів швидкий запит у своєму оперативному сховищі, порівнявши їх з ідентифікаційною інформацією, яку я мав для екіпажу АРТа, намагаючись узгодити комбінацію ваги/зросту/волосся/шкіри.

Результат: 80-відсотковий шанс, що я дивився на Мартіна, Каріме та Турі.

Але де були інші? Я більше не знайшов на борту неживих людей.

Інші могли знаходитися у купах тіл, де я не міг отримати хороші зображення для візуальної ідентифікації. Але ці троє не були мертвими, і я поверну їх до АРТа незалежно від того, що я маю робити.

Тепер мені залишалося тільки з'ясувати, як.

Я оглянув коридор і зрозумів, що живі люди настільки мене відволікли, що я пропустив SecUnit'а.

Він був нерухомий, все ще в повному обладунку, і стояв, очевидно, застигши, біля дверей до вітальні. Я перевірив його стан у тому, що залишилося в архіві SecSystem, і побачив, що йому наказано стояти і не рухатися. Оскільки клієнти у вітальні були ще живі, його командний модуль не вбив його. Проте...

Дивно було бачити SecUnit'а ззовні. Не те, щоб я не бачив інших SecUnit'ів з тих пір, як мене купила доктор Менса, але в моїй версії реальність була сирою і близькою до поверхні, без подушки між мною і нею. Я згадав, як було стояти ось так. Все це було у витягнутих особистих архівних файлах, які я мав при собі. Як це було безпорадно… і я теж був таким. (Угу, я дуже хотів подивитися деякі медіа, але просто не було часу. Хоча доступ до медіафайлів допоміг.)

SecUnit був очевидним ресурсом. На SecUnits не впливає більшість видів програм-кіллерів, але я не був серед більшості видів програм-вбивць. Я знав, що міг його взяти, якщо захочу.

Я не хотів.

Так, давай спробуємо так.

Зі свого місця в системі SecSystem я ініціював з'єднання і заморозив командний модуль SecUnit'а, щоб все, що я зроблю, випадково не активізувало його. Я міг би сказати, що тепер  вся увага SecUnit'а була зосереджена на мені, він знав, що хтось ініціював контакт. Я надіслав йому старий ідентифікатор компанії:

System System: Підтвердіть блокування.

Це не була моя колишня компанія, конфігурація була іншою, але я знав, що він розпізнає привітання-протокол як такий, що не асоціюється з ворожими артефактами інопланетян. Через чотири довгі секунди він відповів:

Підтвердження системного блокування: визначення?

Я міг збрехати, сказати, що я з Баріш-Естранзи. (Погодьтеся, враховуючи, як часто я звинувачую АРТа у брехні, я багато брешу. Я маю на увазі забагато.) Але зараз я не хотів брехати. Я сказав, що я — шахрайський SecUnit, який співпрацює з озброєним транспортом і переслідує цей корабель з наміром повернути його клієнтів, яким загрожує зникнення. В даний час я присутній як вбивча програма у SecSystem Дослідника.

Він не відповів. Я можу вам сказати як SecUnit, що за цих обставин це майже останнє, що ви очікуєте почути. Крім того, SecUnits зазвичай не мають права спілкуватися між собою, тому було б неохоче відмовитися від протоколу. Я сказав: "Протоколу для цього немає. Просто поговори зі мною."

Були ще три секунди паузи. Я не знав, що ще сказати.

Це обнадіювало. (Я насправді тут не саркастичний — останній раз, коли я намагався навернути SecUnit'а на допомогу мені, він просто вирішив мене вбити. Але це був CombatUnit, а вони придурки.)

Я додав: "Троє моїх клієнтів знаходяться в найближчому до вас відділенні. Ви бачили інших? Я показав йому зображення невідомих членів екіпажу АРТа."

Він відповів: "На даний момент SecSystem не працює, але у мене в архіві є відео." Йому було набагато зручніше передавати інформацію, аніж уявляти, що сказати злодійському програмному забезпеченню від іншого SecUnit'а. Він надіслав мені два кліпи, а потім узагальнив їх для мене, тому що він звик повідомляти людям, які ніколи не розуміли, на що вони дивляться. Вісім невпізнаних людей були примусово заведені на борт ворогами, але п’ятеро висадили приблизно о 2260 по часу корабля, коли Дослідник знову приєднався до космічного доку.

У першому кліпі я дивився, як екіпаж АРТа, вісім осіб, тягнуть на борт через шлюз, більшість з них були у свідомості. Другий кліп був про групу з п’яти осіб, яку виштовхували з корабля в шлюз, і так, у мене був поганий момент, але стан корабля в метаданих показував, що SecUnit був правий, корабель був пристикований до доку в цей момент. Крім того, чотири цілі слідували за ними. Я запитав: "Ти знаєш, куди їх забрали?"

Цього разу він дав аудіокліп про дві мішені, які розмовляли, коли вони йшли коридором повз нього. Вони використовували ту суміш мов докорпораційного періоду, яку визначив Тьяго, але переклад завантажили до HubSystem, і SecUnit забрав його до власного архіву. Він підсумував: "Вороги" імплантують людей пристроями, подібними до наших командних модулів. У них закінчилися пристрої і вони повернулися до космічного доку, щоб відправити всіх людей без імплантів на поверхню.

Я думаю, що закінчення імплантів мало сенс, якщо ви були ціллю/ідіотом і не очікували зустріти АРТа або його екіпаж. Я сказав: "Отже, усі люди в цій каюті мають імпланти, які утримують їх у нерухомому стані."

"Правильно."

Це не була чудова новина, але це було корисно знати. "Які ще дані є у вас про ворогів?"

Він надіслав мені ще один набір аудіокліпів і пояснив, що у них виникли труднощі з установкою невпізнаного об’єкта на двигуні Дослідника. Пілот-бот був видалений і не зміг допомогти. Сталося щось жахливе, і це заплутало їх плани. Їм потрібна була зброя для боротьби з майбутніми вторгненнями в цю систему, але спроба отримати її зазнала невдачі.

Я відтворив кліпи, які підтвердили висновки SecUnit'а, і перевірив види камер з корабля, щоб переконатися. О так, це виглядало погано. У них був такий самий артефакт інопланетян, який приліпився на двигуні АРТа і розтанув, тільки цей висів збоку і виглядав надутим. Корпус двигуна був забарвлений зверху, а станції моніторингу викидали постійний потік кодів помилок в інженерну стрічку.

Отже, підводячи підсумок, "цілі" зіпсували установку чужорідного артефакта на двигун Дослідника, зробивши Дослідника більше не здатним до проходу через червоточини. Також група, призначена для АРТа, втратила контроль над ним, і тепер гігантський збройний транспорт блукав системою, невблаганно шукаючи помсти.

SecUnit продовжив. "Примітка. Вороги воювали між собою, перебуваючи на борту, припускаю, що вони розділені принаймні на дві фракції, цю обставину можна використати, щоб отримати клієнтів."

Він дав мені більше інформації, переважно розмови, зібрані в коридорах та на мостику через камери SecSystem. Я погодився з аналізом, здавалося, що в керівництві "цілей" є різні фракції з різними планами. Одна група не знала, що робити, як виконувати свій план, доки їм не вдасться повернути АРТа. Інша група, можливо, на поверхні, хотіла скоротити свої втрати і зробити щось інше. Я сказав: "Вони продовжують говорити про те, щоб поширювати щось на інших людей? Чи посилаються вони на забруднення від артефактів інопланетян?

SecUnit сказав: "Вибачте, у мене немає такої інформації."

Ага. Ми завжди думали, що якимось чином імпланти, хоча вони здавалися нудними старими людськими технологіями, були пов’язані з чужорідним залишковим забруднення. Це, звичайно, не спростувало цю теорію, але мені все одно потрібно було більше інформації.

SecUnit запитав: у вас є інформація про позицію/ситуацію SecUnit'а 2?

У мене було погане відчуття, що я знав відповідь на це питання. "Який був останній контакт з SecUnit 2?"

"Останній контакт був у космічному доці з тактичним загоном клієнта. Контакт був втрачений. SecUnit 1 був знищений, коли вороги відкрили люк. — Він повагався 1,2 секунди і додав: — Я SecUnit 3".

Мені дуже хотілося збрехати. Я бачив SecUnit 2 в оновленні стану від АРТа ще до мого розгортання. Але я хотів, щоб він мені довіряв, тому я мав сказати правду. Я сказав: "Цілі" залишили SecUnit 2 на космічній док-станції після того, як змусили одного з ваших клієнтів наказати йому стояти і заморозитись. Він був убитий своїм командним модулем.

Він не відреагував. Потім сказав: "Дякую за таку інформацію."

У мене був один з в основному мертвих входів SecSystem, що стежив за мостиком, і я мав записану коротку розмову. Запуск її через модуль перекладу сказав мені, що це була дискусія про те, як зробити відмову двигуна переконливою. Цілі не могли зв’язатися з АРТом, щоб розповісти про заручників, тому вони хотіли, щоб АРТ підійшов до Дослідника і зістикувався з ним. Отже вони знову могли використати його екіпаж, щоб змусити його здатися.

Я запитав SecUnit 3, чи пілот-бот човника ще активний? Я не зміг його знайти, але, можливо, він сховався.

"Його зруйнували. Але… У мене є пілотний модуль." Потім він додав, що модуль не дуже добрий.

Те, що він був готовий це визнати, було для мене добрим знаком. "Якщо я звільню людей, ви можете посадити їх у човник і полетіти геть? Транспорт, що летить за нами, підбере вас." Це було важко запитати. Довіряти іншим SecUnit'ам було неможливо, коли ви знали, що люди можуть наказувати їм робити що завгодно. SecUnit'у довіряти іншому SecUnit'у, тим більше шахрайському, який намагався перетворитись на ізгоя, було ще гірше, навіть якби ви були одним з шахраїв. Я був радий, що мій модуль оцінки загрози залишився в моєму старому тілі, тому що він би метафорично оцінював лайно.

Він не відповів, і я запитав: "Чи допоможете ви мені забрати моїх людей?"

"Мій командний модуль тримає мене в режимі стояння-заморозки", — сказав він, все ще ввічливо, не вказуючи на той факт, що я повинен знати, що він буде рухатися, якщо зможе, і це було наскільки ж очевидно, як стискати зуби.

Я досліджував різні можливості за допомогою SecSystem, намагаючись побачити, чи зміг би я вимкнути командний модуль та скасувати наказ. Мені доведеться спочатку зробити перезавантаження і не одне, але не було можливості зробити це таємно; targetControlSystem знатиме, що хтось у системі. Крім того, прийняття наказів від дружнього шахрая-SecUnit'а безумовно підпадало під категорію "речі, які SecUnits не мають права робити", і командний модуль все одно його підсмажить. Залишився лише один варіант, і я спробував м’яко натякнути на це.

"Я можу відключити ваш командний модуль" — сказав я. Я не вмію бути делікатним в таких справах. Навіть Менса не вміла цього в таких справах, враховуючи те, що сталося, коли вона мене купила. Я просто знав, що це має бути власне рішення SecUnit 3. — і можу зробити це, будете ви допомагати мені чи ні.

Але це було занадто рано, і я це зрозумів, як тільки сказав. Він дав мені загальну відповідь із свого буфера: "я не володію такою інформацією."

Ну, я б теж не повірив. Мені потрібен був інший підхід.

У нас не було часу, щоб я показав йому 35 000 годин медіа, і я все одно не мав доступу до свого довгострокового сховища. І хоч таке блокування спрацювало на мені, я знав, що я дивний навіть для SecUnit'а. Можливо, він довіряв би мені більше, якби знав мене краще. Я витяг деякі останні спогади з файлів, які приніс із собою, відредагував їх, склав разом і в кінці додав один корисний пакет модифікованого коду.

"send helpme.file: Прочитайте це."

Він прийняв файл, але не відповів. Я повернув свою увагу до незнайомих каналів, переплетених через корабельні системи. Більшість стандартних архітектур були перезапущені. Я був обережний, оскільки, наскільки я міг сказати, targetControlSystem ще не знала, що я тут. Я залишив кілька пакетів коду на стратегічних місцях, у тому числі в наборі з дванадцяти ворожих дронів, які чекали у режимі очікування біля головного люка. Тоді перевірив системи контролю мостика і знайшов код, який вони використовували, щоб замаскувати свій підхід від сканувань АРТа; АРТ мав рацію, він був схожий на код, який захищав "цілей" від моїх безпілотників, і був не настільки ефективний, як фізичний захист ворожих дронів. Я змінив кілька ключових параметрів, щоб утримати "цілі" від повторного використання дронів на кораблі.

Я знав/мав вагомі докази того факту, що "цілі" активували імпланти Елетри та Раса через твердотільний дисплей, подібний до того, що використовувався на мостику Дослідника. Якщо він використовував імпланти, щоб тримати людей у нерухомому стані, повинен бути активний зв’язок. Але мені доведеться незручно наблизитися до targetControlSystem, існування якої в цьому Досліднику поки що було переважно теоретичним. Якщо в основному теоретичний означало спіткнутися об величезний шлях руйнування, де вона пробивалася через корабельні системи.

Я знав, який канал твердотільний дисплей використовував на борту АРТа, і перевірив його спочатку. Ось і вони, сім зв’язків. Тепер мені доведеться це зробити, не вбиваючи нікого з людей. Я відокремив окремі шляхи і дав одному м’яку поправку. У вітальні один із людей смикнувся.

Все йшло нормально. Якщо я перерву з'єднання з імплантами, перш ніж ворог зможе надіслати команду через дисплей, чи вони прокинуться? Єдине, що я знав, це те, що якби я не зробив цього досить швидко, "ціль" могла досягнути вбивчого перемикача і послати команду зупинки серця, як це сталося з Расом. Втрата однієї такої людини була достатньо розчаровуючою; втратити сім, включаючи тих, хто міг залишитися від бригади АРТа… цього просто не відбудеться.

Я знову підключився до SecUnit'а і сказав: "Я виявив зв’язок з імплантами, які утримують людей нерухомими. Якби ви могли мені допомогти, ми могли б звільнити всіх клієнтів."

Щось з'явилося у каналі, і я розірвав зв’язок. Саме вчасно, оскільки через 0,05 секунди мене знайшла targetControlSystem.

15

Я припинив перегляд шоу і розбудив моїх безпілотників, коли капсула технічного обслуговування надіслала сповіщення про прибуття у місцевий канал. Вона уже сповільнилася, і тепер гальмувала, щоб увійти в структуру стикування з поверхнею. Я перевірив канали та зв'язок на наявність будь-яких сигнальних контактів, але нічого не зміг виявити, крім того, що надходило з самої капсули. Мінусом цього була відсутність інформації; позитивним моментом було те, що якщо система посадки та сповіщення про прибуття поверхневого доку не працює, можливо, ніхто не знатиме, що ми прибули.

І це було незручно схоже на те, коли ми з Аменою вперше зайшли на борт АРТа з мертвим кормом. І так, я сканував діапазони, пов'язані з targetControlSystem, але там також нічого не було.

"Прибули." Оверс поворухнувся на своєму сидінні, роздратований припливом нервової енергії.

Тьяго теж сів і сказав: "Гарний час, я щойно закінчив перекладаючий модуль".

Оверс захрипів. "Я не знаю, як ви можете працювати за цих умов".

"Це дає мені змогу підсвідомо думати про інші речі". Тьяго зробив крок, щоб потерти обличчя, і потер рукавицею шолом. "Я працював над мовними головоломками перед іспитами в FirstLanding. Тано думав, що я з глузду з’їхав".

"З огляду на те, що ми зараз робимо, я думаю, що Тано не помилився", — сказав йому Оверс.

Тьяго сказав: "SecUnit…", і я подумав — чудово, що тепер. Потім він закінчив: "Я зібрав робочий словниковий модуль мови, якою користуються "цілі". Без Перигелія біля нас цей модуль перекладу може стати в нагоді".

Ну, тепер я почувався мудаком.

Я скопіював модуль з його стрічки і зберіг його, коли капсула загальмувала остаточно, двічі штовхнувши нас, потім щось клацнуло, і вона ввійшла у гніздо для стикування. Місцевий канал подав сигнал про прибуття, і Оверс поспішно використав ручне управління, щоб перевести капсулу в режим очікування. Я вже розстібався і відштовхувався від сидіння. Я підійшов до люка і зупинив його, коли він збирався відчинитися. Капсула демонструвала хороші умови навколишнього середовища та тяжіння у межах допустимих параметрів, але я був радий, що на нас були екологічні костюми. Я дав люку відкритися лише на щілину і вислав безпілотник.

Зовні був коридор, стіни, підлога та стеля з піщаного каменю з металевими опорними балками. (Не справжнього каменю, це був штучний будівельний матеріал, який мав такий вигляд.) Круглі джерела світла повинні були освітлювати прогони через певні проміжки, але вони не світилися. Безпілотник перемістився у фойє з вищою стелею, з круглими вікнами, високо розміщеними у стіні, що повинна була бути зовнішньою, які пропускали сіре денне світло. Стіни тепер облицьовували стелажі, шафи та невикористаний верстак. Тонкий шар пилу на підлозі вказував, що ця поверхня тривалий час не порушувалася, а також вказав, що десь у цій структурі був отвір назовні, де був справжній бруд. Двері не були люком під тиском, це були прості металеві розсувні двері з ручним управлінням.

Оверс і Тьяго піднялися на ноги, дивлячись на мене. Я надіслав відео з дрона у їхні інтерфейси і сказав: "Залишайтесь тут. Я збираюся тут пройтися. Не використовуйте комунікатори костюмів". Я налаштовував канал подачі через свої безпілотники, який повинен був бути безпечним, бо не хотів надіятися на удачу. "Навіть якщо сигналу немає, вони все одно можуть мати спосіб моніторингу комунікацій".

Оверс стиснув губи. Йому явно не подобалася ідея розділити групу, але він не сперечався. "Будь обережний. Не заходь далеко без нас".

"Ви впевнені, що повинні піти один?" Тьяго теж не виглядав щасливим. Їхня турбота дратувала — можливо для них я був самовдоволений чи несправедливий, чи щось таке, враховуючи, що люди тепер переживають через те, що я, можливо, іду помирати, що було нещодавно таким звичним у моєму житті.

Я просто сказав: "Я швидко", і дозволив люку відкритись до кінця.

Я залишив два безпілотники з людьми, а решту узяв з собою у коридор до фойє, і приєднав до них розвідувальний безпілотник. Відсутність будь-якого сигналу подачі все ще була моторошною, але якщо поверхневий док не використовувався, це мало певний сенс. Швидка перевірка показала, що багато інструментів та засобів для технічного обслуговування досі зберігалися у шафах, акуратно прибрані, і що ними майже не користувалися. Я не міг нічого зрозуміти по аудіо, крім тихого бурчання силового агрегату капсули в її циклі деактивації. Я відчинив двері, які, на щастя, не заскрипіли, і випустив загін з п’яти дронів.

У мене відкрився вид на широкі коридори з високою стелею з місцевого каменю. Кілька плоских світлових накладок на прогонах були освітлені, тому десь було аварійне живлення. Сканування безпілотників виявило залишки маркерної фарби на стінах і нічого поблизу — ні звуку, ні руху механізмів, ні людей, ні голосів. Я вислизнув за двері і пішов за безпілотниками.

Ще два повороти і безпілотники виявили широкі зовнішні розсувні двері, частково відкриті. Я отримав від  безпілотника відео частини того, що було назовні, але хотів побачити сам, тому відправив їх назад у внутрішні коридори, щоб продовжувати розвідку, а сам вийшов на терасу.

З карти, яку я намалював у космічному доку, поверхневий док являв собою велику овальну структуру, побудовану навколо валу. Я вийшов на довгий кам’яний балкон, під моїми черевиками скрипів пісок, я був десь на висоті трьох поверхів над землею, і дивився на захід. Небо було затягнуте хмарами, але вид був ясний. Я дивився на озеро, неглибоке та скляне, що підходило до ближчої до мене стіни доку. На дальній стороні будівлі проходив широкий міст, що перетинав озеро, прямуючи до іншого набору трьох великих споруд, можливо, за два кілометри, комплекс був досить великий, щоб позмагатися з доком.

Будівлі були багатоповерховими, трапецієподібними, виготовленими з сірого матеріалу, і розташовані півколом навколо піднесеної площі в центрі, де закінчувалася мостова. Вони мали реброподібні опори, що вигиналися від їхніх основ, могли бути декоративними прикрасами або, можливо, допомагали виробляти електроенергію, я поняття не мав. На сході навколо передньої частини причалу було море зелених рослин, листя яких коливалося на вітрі. Збільшуючи, наскільки я міг, я побачив ритмічну структуру під зеленню, ймовірно, ящики, що підтримували середовище для росту рослин, повні води та всього іншого, що потрібно рослинам.

Що це за колонія, до пекла?

З рослин раптом вийшла постать, майже десять метрів заввишки, вкрита шипами. Добре, що у мене немає повноцінної травної системи людини, тому що я був настільки здивований, що з неї мимоволі все вискочило б. Перш ніж я спробував кинутися назад, я зрозумів, що це сільськогосподарський бот. Його нижня частина тіла мала десять довгих павучих кінцівок, які могли рухатися, нічого не розчавлюючи, а верхня частина була довгою вигнутою "шиєю" чи довгою головою і, як я вже сказав, вкрита шипами.

(Сільськогосподарські боти мають статистично найнижчу ймовірність випадкових травм, але на вигляд найстрашніші. Дивно, як щось, призначене для догляду за делікатними формами життя, виглядає щонайменше так, ніби хоче розірвати вас і з’їсти.)

У всякому разі, повертаючись до того, що я говорив, що це за колонія, до пекла.

Не через рослини чи агроботи — це було нормально. Рослини могли бути спроектовані, щоб робити багато справ для колоній, наприклад, виробляти гази чи якісь хімікати. Але, з іншого боку, комплекс зовсім не нагадував плани колонії Адамантин. І ви очікуєте, що все навколо буде більш брудним і людським, з речами, що будуються, купами матеріалів, тимчасовими структурами середовища проживання або залишками тимчасових споруд середовища проживання, які були зруйновані для будівництва постійних споруд. Не було видно ні повітряних, ні наземних транспортних засобів, ні човнів, ні доків на озері. Ніякого сміття. Це місце виглядало одночасно і покинутим, і доглянутим. Для чого б воно не використовувалося, воно не було призначене для проживання людей.

Я надіслав зображення до Оверса і ТЬяго, і почув їхні приголомшені вигуки. Вказуючи на комплекс з дивними ребрами, я запитав: "Це чужорідна структура? (Це було очевидне питання.)

Ні, цього не може бути, сказав Оверс, але фраза прозвучала так, ніби він не впевнений.

Тьяго сказав: "Погоджуюсь, що це виглядає занадто… придатним для використання людьми, щоб бути справжньою руїною. Воно також виглядає доволі старим, щоб його будували колоністи-адамантини. Я бачив повідомлення, де стверджувалося, що групи, які примусово будують незвичайні структури, мають ранні симптоми залишкового забруднення. Комплекс міг бути побудований колоністами Pre–CR, під впливом артефактів.

Мабуть, це було правильно. Несміливі дослідники-герої весь час знаходили руїни інопланетян у таких шоу, як World Hoppers, але насправді це було більше схоже на те, що трапилося з транспортами, які потрапили в пастку нескінченної подорожі червоточиною. Ніхто не знав, що сталося або як щось виглядало, тому що всі причетні померли.

Хоча побудована конструкція виглядала справді моторошно.

Тьяго додав: "Це також може бути просто рання структура докорпораційного періоду в стилі, про який ми не знаємо.

Мабуть, так думали колоністи-адамантини, перш ніж їх з’їли, перетворили на рідину чи зробили щось інше.

Агробот зробив ще один крок, зігнувши шию вниз до рослини. Я не бачив ні людей, ні "цілей", але тут однозначно були джерела живлення, тому що я виявляв певні перешкоди на своєму скануванні, які вказували на щось на зразок масштабних повітряних бар’єрів, що досі працювали. Ратті згадував, що вони можуть використовуватися для утримання атмосфери в колонії, тому це мало сенс.

Мій безпілотник виявив кінець причальної конструкції і побачив далеку сторону, що являла собою плоску долину, розділену кутовими кам'яними утвореннями, що випадково стирчали із землі. Док і вал бути розташовані на плато, і це був його край. Червонувато-коричнева чагарникова трава, усіяна шматочками яскравішого червоного, покривала все, що не було камінням чи брудом, кольори були блискучі навіть під похмурим небом. Існував довгий і прямий, очевидно штучний канал, який виходив з основи плато десь нижче і біг у бік пагорбів, що піднімалися на деякій відстані. З цього напрямку доносився легкий вітер, що коливав траву.

Не було й сліду інших будівель. Можливо, Тьяго мав рацію, і комплекс був з колонії докорпораційного часу. Якби це було так, їхній бюджет, напевно, був достатньо великим, щоб змусити компанію покритись жадібним потом. Стільки валюти і нічого не йде на облігації.

(Якби вони отримали облігації компанії, принаймні хтось міг би бути поруч, щоб сказати "Гей", можливо, ми повинні піти, коли вони зіткнулися з отруйними залишками інопланетян або ще з чим вони там зіткнулися.)

І де були всі?

Мої безпілотники надіслали мені сповіщення, і я перевірив їхні дані. Вони сприймали звуки навколишнього середовища: голоси лунали на тлі стуку каміння та пострілів з вогнепальної зброї.

О, люди тут були.

Аудіо відбивалося від стін і приховувало напрямок свого походження; без безпілотників я б не зміг наблизитися, щоб мене не помітили.

Протистояння йшло у центрі доку, у завантажувальній камері для основного боксу. За допомогою карти, яку я завантажив з космічної док-станції, я виявив пандус, який вів на верхні рівні, повз коридори та дверні прорізи до порожніх кімнат, на відкритий рівень галереї з видом на темну камеру прибуття. Це не було хорошим місцем для снайпера, навіть з покриттям низької стіни безпеки. Ракурси були погані, і мені довелося відправити своїх безпілотників вниз на майданчик для посадки, щоб добре подивитися, хто з ким б'ється.

Після відключення електроенергії простір всередині був темним, і хтось уже познімав великі аварійні ліхтарі на кривій стелі. Камера для боксу була більшою за ту, що була на станції, з широкими балками, що утворювали високі арки над фойє перед гігантськими люками безпеки. Вони були закриті, перекриваючи порожню зону посадки боксу. Дверні прорізи на західній стороні камери тримали групи цілей, скупчених у затінених арках, які щось викрикували, відступали назад в укриття і робили постріли в іншу, меншу групу, на широкому балконі на верхньому рівні на східній стороні праворуч від мене. Кілька мертвих цілей були розкидані по підлозі перед люками до боксу.

Так, це, безумовно, були цілі. Але багато з них все ще мали характеристики, які робили більш очевидним, що це люди, які були фізично змінені, і подібні до того типу високого худого інопланетного шикарного вигляду цілей, яких взяв на борт АРТ. Більшість з них носили грубий робочий одяг, звичайний для колоній чи видобутку корисних копалин, або дешевшу, більш пошарпану версію костюмів середовища АРТа з капюшонами, але без дихальних пристосувань, або суміш звичайного робочого одягу плюс випадкова колекція того, що виглядало як стара форма та захисне спорядження. Через це було важко побачити обличчя, але дрони виявили цілу групу, де сірий колір шкіри, очевидно, був якимось прогресуючим станом, а не природним чи косметичним ефектом. Цікаво, що ті, хто був більш очевидно людиною-імпом, не всі воювали на одній стороні.

Я не помітив жодної характерної зброї у ворогуючих сторін. Вони використовували снарядну зброю без логотипів, яка виглядала погано зібраною вручну із запасних частин, і я відзначив лише одну зброю, яка, ймовірно, надійшла від контактної сторони Баріш-Естранза. Оскільки всі багато бігали, я не міг отримати точний підрахунок, але тут були присутні щонайменше сотня цілей, і навколишнє звучання свідчило про продовження боротьби в коридорах на схід. Жодних ознак ворожих дронів, але під балконом на східній стороні я помітив уламки, які могли бути їхніми уламками.

Все це виглядало як великий безлад, але дало мені дві речі: (1) теорія про те, що цілі-колоністи, які зазнали зараження артефактами інопланетян, ймовірно, була правильною. (Ми були впевнені в цьому приблизно на 82 відсотки, але було приємно доходити до 96 плюс.) І (2) у них були принаймні дві фракції, які не ладнали між собою.

Але якщо команда АРТа прибула сюди у розпал сутички, мені не сподобалися їхні шанси. Я не бачив мертвих людей, але якщо їх тут захопили в полон, справа буде набагато важчою, ніж я вважав.

Але мої безпілотники тепер знаходили багато кабінок і можливих схованок уздовж стін під моїм розташуванням, таких як отвори для складських приміщень для вантажів, ще один дверний проріз, про який карта говорила, що він пролягав під цим балконом аж до зовнішньої сторони дока, місце для стоянки, призначене для старішої моделі бота-самоскида, вхід у вестибюль до ліфтів…

Зачекай. Ми якраз туди йдемо.

Декоративна скляна стіна вигнулася подалі від відкритих дверей у вестибюль ліфта, а збоку від цієї стіни присіла фігура. Кут нахилу був поганим, але я бачив руку, яка відбивалася у склі, і вона була темно-коричневого кольору, одягнена в декоративний плетений браслет. Відсунутий рукав футболки був світло-блакитним. Жодна з цих речей не передбачала "цілі".

Якби ви щойно прибули після падіння і виявили, що на майданчику купа цілей б’ється або збирається розв’язати битву, ви могли б побігти до очевидного захисту ліфтів. Тоді ви виявите, що живлення відключене, а ліфти неактивні, і ви випадково потрапили в бійку. Я відправив безпілотник, щоб подивитися ближче.

Тепер на зображенні було добре видно людину, що присіла за скляною стіною. Це була Айріс Іріс з АРТа.

У мене був момент радості. АРТ збирався відчути таке полегшення.

Айрісс була маленькою, коротшою і стрункішою за Ратті, і трішки вищою за Амену. Її темне волосся було кучерявим, і сильно хиталося, тому вона відтягла його і зв’язала гуртом. Її футболка з довгими рукавами, штани та м’яке взуття були невимушеною версією блакитної форми для екіпажу АРТа, і вона вже мала плями на колінах та ліктях, порізи на руках та знебарвлений синець на лівому передпліччі, але гірших травм не було.

Безпілотник прокрався повз неї, за ріг і коротким коридором у вестибюль підйомників. Там були решта.

Четверо людей присіли біля стіни біля підходу. Вони зняли панель з плати управління і працювали над нею з неадекватними інструментами та крихітним світильником. Вони, мабуть, намагалися відкрити одні з дверцят трубки, щоб потрапити у вал.

Ну, це мало бути складним. Я надіслав, "Оверс, який ваш статус?"

"У нас все добре, — відповів він. — Ви щось знайшли?" Моя камера безпілотника показала, що вони з Тьяго перебували у вестибюлі капсули з технічним обслуговуванням і обшукували шафи.

Я надіслав їм огляд з безпілотника на протистояння та на екіпаж АРТа. Було якесь тихе збуджене шепотіння. Тоді Тьяго сказав: "Чи можемо ми витягнути їх через ліфт, якось під’єднавши живлення?

Оверс сказав: "Це не спрацює — нам доведеться знайти електростанцію, перезапустити її. Але якби ми могли потрапити у вал трохи вище за них і відкрити двері на їх рівні зсередини…

Мені не сподобався цей план. Ми не знали, як довго триватимть бойові дії, вони можуть припинитися в будь-який момент, і той, хто переміг, піде за людьми, які потрапили у пастку. Я сказав: "Це займе занадто багато часу, і цілі можуть блокувати вал. У мене є краща ідея.

Принаймні, так я думав тоді.

Важчою частиною була боротьба з тисячами годин модульного навчання та досвіду плюс здоровий глузд, який стверджував, що ніколи не передавай зброю людині і особливо ніколи не кажи їй щось з нею робити. Зброя, про яку йшла мова, була лише попперами, а людина — Всесвітом (який на відміну від неї ніколи не панікує), але все таки.

Тепер Оверс йшов за безпілотником на балкон, який я знайшов. Це була жахлива позиція для снайпера, але для мого плану балкон годився. Я був з Тьяго в нижньому коридорі, який, як я сподівався, буде нашим маршрутом втечі. Ніякого зв'язку, окрім моїх безпілотників, — мені довелося надіслати безпілотники, щоб встановити пряме з'єднання з Distraction01 та Distraction02. Оверс зв'язався з нами через сімнадцять секунд, і ми повинні були продовжити, як тільки Оверс буде на своєму місці. Якраз вчасно, тому що через 1,4 хвилини я відзначив затишшя у другій зоні конфлікту, коридорах на схід від камери прибуття, і останнє, що мені зараз було потрібно, — це щоб "цілі" оголосили перемир'я і припинили стріляти один в одного.

Тьяго, що стояв зі мною у коридорі, виглядав напруженим. Знизивши голос, я сказав: "Ти впевнений, що з тобою все добре?"

"Так, я впевнений, і постійно знову і знову питати мене не допоможе", — прошепотів він у відповідь.

Ну, у цьому він не помилявся. Проблема була переважно в мені, я відчував провину просити допомоги, хоча я намагався влаштувати все так, щоб жодна людина не була піддана вогню.

Мій безпілотник показав Оверса, який якраз підходив до дверей на балкон. Він впав на коліна і поповз до низької стіни. Я перейшов на наш спільний канал і сказав: "Чисто, можна продовжувати".

Тьяго підготувався.

Коли Оверс активував три поппери, я почав бігти. Він кинув їх через поручні за дві секунди до того, як я пробіг арку в камеру прибуття. Все ще падаючи, попперси увімкнулися. Вогні спалахнули, як блискавка, у біозоні, а зі стін камери залунало відлуння. Я налаштував слух і відфільтрував зір, щоб все бачити і чути наслідки. Не так драматично, але цілі по обидва боки камери кричали, бігали, падали і випадковим чином стріляли зі зброї. Я пробіг п’ятнадцять метрів уздовж задньої стінки камери і звернув за скляну перегородку, що закривала дверний отвір вестибюля підйомників.

Коли я оббіг стіну, Айріс відскочила назад і ледь не випала з укриття. Я зупинився і сказав: "Не підходьте до лінії вогню, Айріс". (Я знаю, що я був поганий у цій частині. У контракті я міг би сказати: Будь ласка, не лякайтеся, я ваш контрактний SecUnit. Ви знаходитесь у небезпечній ситуації. Будь ласка, припиніть це робити: вставте дурну річ сюди: Негайно.) Відступаючи з камери коробки, цілі сліпо стріляли одна в одну, кожна сторона була переконана, що інша запустила попперси як прелюдію до швидкої атаки. Решта екіпажу АРТа, яка все ще перебувала у задній частині фойє та працювала над управлінням стручків, відреагувала на шум, але не почула, як я зайшов у фойє. Я додав: "Вас тут всього п'ятеро — де інші?"

"Хто ви?" Важко дихаючи, Айріс відсунулася від стіни, але не запанікувала. Я побачив зміну її виразу, коли вона почала впізнавати костюм, у який я був одягнений. (Лице від праведно розлюченого і переляканого перетворилося на розгублене.) "Як ви отримали цей костюм?"

Оверс і його безпілотник мчали верхніми коридорами щоб повернутися до капсули технічного обслуговування і підготувати її до нашої втечі. Тьяго чекав у коридорі, одне його коліно нетерпляче підстрибувало. Я сказав: "Я позичив його на вашому транспорті. Він послав мене забрати вас. Де інші троє?"

Вона нахмурилася, непевна і насторожена. "Вони не вийшли з корпоративного корабля. Одна колоністка допомогла нам втекти, коли вони переводили нас у космічному доці. Ми не могли… — Її самовладання було на висоті, але сильний біль змусив її голос перериватися. "Вона сказала, що для них вже пізно. Потім її вбили у доці, перш ніж я змогла дізнатися, що трапилося… — Вона зупинилася, витріщившись. "Якщо наш корабель надіслав вас — звідки? Звідки ви прийшли?"

Сканування виявило відсутність аномалій-джерел. Я сказав: "Вони не поставили вам імплант, чи не так? Покажіть мені свою потилицю".

Зрозуміло вона розлютилася. "Я не збираюся обертатися і показувати тобі свою шию, дивна людина, яку я щойно зустріла на ворожій планеті".

Так от, я міг би зазначити, що я був тим, хто мав зброю, але я не хотів здійснювати першу взаємодію з однією з людей АРТа тим, щоб почати погрожувати їй, коли я не мав наміру цього робити. В принципі, це здавалося малопродуктивним. Я сказав: "Так сказав би хтось з імплантом, — дивна людина, яку я щойно зустріла на ворожій планеті, — і яку я намагаюся врятувати".

Вона мала вираз обличчя десь поруч із сердитою жорстокістю і робила це досить непогано, але я бачив, що вона знала, що це небезпідставне прохання. "Ні, я без імпланта. Я знаю, що вони зробили це з командою Дослідника, але не з нами". Вона обернулася, піднявши волосся, щоб показати мені потилицю.

— Я коротко торкнувся її спини. Потім підійшов достатньо близько, щоб задерти її футболку і переконатися, що її спина чиста. Я відступив назад. "Ясно. Тепер приблизно за п’ять хвилин мені потрібно, щоб ви та інші пішли за мною звідси, повернули ліворуч і побігли по першому коридору. Ви зустрінете людину в одному з костюмів Перигелія. Ідіть за ним і виконуйте те, що він каже".

Вона обернулася, опустивши волосся і подивившись на мене враженими очима. "Ви — SecUnit?"

Це ніколи не неприємне питання. І мій перший поштовх полягав у тому, щоб збрехати, оскільки вона була невідомою людиною, за винятком того, що вона була людиною АРТа, тому з мене вийшло таке: "Що змушує вас так думати".

(Я знаю, я знаю.)

Вона виглядала впевненіше. "Ви — SecUnit Пері".

О, люди АРТа мали для нього миле ім’я, як для домашньої тваринки. Я негайно зберіг це в постійний архів. І сказав: "Я не штатна одиниця Перигелія". Тоді я зруйнував довіру, додавши: "Те, що він говорив про мене, неправда".

Вона підняла брови. — "Все, що Пері розповідав нам про вас?"

Отже, є АРТ, який розповідає всім цим людям про мене. — "Якщо так, то ти зробиш те, що я скажу, щоб я вивів вас звідси?"

Вона вагалася, не визначившись, але їй хотілося вірити. — "Зроблю, якщо ти покажеш мені своє обличчя."

"Він показував вам моє лице?" — Що за чорт, АРТ?

"Очевидно. — Вираз її обличчя став рішучим. — Якщо ти справді друг Пері, покажи мені своє обличчя."

Ну добре. Я наказав костюму втягнути лицьову панель і скласти капюшон вниз. Її погляд загострився, і мені довелося дивитися на вигнутну кам'яну стіну повз її голову. Моє обличчя було практично таким же, оскільки АРТ допоміг мені змінити конфігурацію, хоча я зробив волосся та брови густішими. Але дрон, який стежив за обличчям Айріс, показав, що вона впізнала мене.

Трохи напруги зійшло з її тіла. "Дякую." Її обличчя тепер виглядало молодшим. Вона виглядала так, ніби раніше лише вдавала надію, і тепер їй більше не потрібно було вдавати.

(Час сповіді: той момент, коли люди або люди-імпи розуміють, що ви тут, щоб дійсно допомогти їм. Я не ненавиджу цей момент.)

Айріс сказала: "З Пері все добре? Де він? І як ви сюди потрапили? Ви слідували за нами до цієї системи?"

"Все добре. Ми були на космічному доку, але він пішов переслідувати Дослідника. Це… — Я не збирався розповідати їй про всі ці викрадення. На відміну від деяких гігантських дослідницьких транспортів-придурків я не стукач. — це довга історія. Будь ласка, візьміть інших і скажіть їм, що ми забираємось звідси".

Вона різко зітхнула і побігла за іншими.

Тож тепер, окрім Айріс, у мене були Сет, Каеде, Тарік та Маттео. (Вони були розумні, і вигуки та змахи руками зводилися до мінімуму, коли Айріс сказала їм, хто тут.) Я ще не знав, як ми могли витягнути інших трьох з Дослідника, чи вони були ще живі, але принаймні я міг би повернути цих людей до АРТа. (П’ятірка була краще, ніж нічого, але я знав, що я почував би, якби мені довелося відмовитися від трьох людей. Це було б погано.)

"Звідки нам знати, що ти справді друг Пері? — запитав Сет. Він був тим, кого я отримав як коротке зображення з DockSecSystem, високий, з дуже темною шкірою, з меншою кількістю волосся, ніж у більшості SecUnits. Згідно записів АРТа, він був батьком Айріс. — Колоністи завантажили якусь систему, коли Пері був в автономному режимі, вони могли мати доступ до всіх архівів Пері, вони могли знати, як ти виглядаєш".

Це не мало сенсу, але використання логіки з травмованими людьми ніколи не працює. (Я міг би зробити зауваження щодо логіки, що не працює з людьми, і на  цьому закінчити, але я не збирвся цього робити.) Я міг би дати їм відеокліпи про себе на борту АРТа, але це не допомогло б. Розмови між мною та моїми людьми можна було сфальсифікувати, а розмови, які ми проводили з АРТом, були мовою обміну даними, яку люди не змогли би прочитати без перекладача, який також можна було підробити. Я сказав: "Ім’я, яким я називаю Перигелія, — АРТ, що означає "Транспорт дослідників мудак".

Похмурий вираз обличчя Сета розслабився, і Тарік сказав: "Він точно знає справжнього Пері".

Каеде, стоячи біля мого лівого ліктя, додала: "Пері має дуже сухе почуття гумору". Вона була приблизно такого ж зросту, як Айріс, але її шкіра була світлішою і волосся було жовте.

Усі вони мали синці, заплямлений кров’ю та порваний одяг, Сет кульгав, а Тарік весь час притискав руку до нижньої частини живота і намагався не кривитися так, щоб мені захотілося зателефонувати до неіснуючої Медсистеми. Каеде обнімала праву руку, на якій була велика синьо-фіолетова пляма, що означало, що в ній щось сильно постраждало. Маттео, у якого на лінії волосся з’явилася скоринка крові та кровоточили пальці від спроби відкрити підйомник без інструментів, з нетерпінням сказав: "Минуло більше двох хвилин або це тільки я помітив?"

Карта була неточною щодо висоти коридорів, тому графік був відсунутий, і вони почали нервуватися. (Люди нервують, якщо я намагаюся витягнути їх з середини перестрілки, це завжди весело.) Лише частково, щоб відвернути їх увагу, я сказав: "У вас є якісь відомості про те, що тут сталося?"

"Залишкове забруднення інопланетян". Каеде підняла на мене погляд, зморщивши брови. "Колоністи знали, що це таке. Адамантін вважала, що колонія ще докорпораційного періоду стерилізувала це місце, але вона помилялася".

Маттео засунув руки під пахви. Він був маленький, як Айріс і Каеде, і мав багато темного волосся, яке випадало з кіс. "Очевидно що колоністи-адамантини почали хворіти невдовзі після того, як сюди потрапили. Деякі мали фізичні симптоми — зміни кольору шкіри, ваги, кольору очей. Вони знали, що це залишкове забруднення інопланетян, тому виїхали з первинної ділянки і створили колонію в іншому місці — трохи далі".

"Це само по собі нераціонально", — додав Тарік. Я міг зрозуміти його думку. Але, ймовірно, тому Адамантін знищила записи про місцезнаходження колонії. Вони не хотіли, щоб їх спіймали, а також знали, що трапилося, — для колоністів, які тут застрягли, це не було добре.

Каеде продовжила: "П’ять років тому стався черговий спалах симптомів, але цього разу було набагато гірше. У деяких з'явилися психологічні відхилення, в інших — ні. Деякі з постраждалих, здається, думають, що вони є частиною інопланетного вулика".

Сет махнув рукою на приміщення для бокса. "Ось що ми думаємо — вони сформували фракції, і ті, на кого це менше впливає, намагаються стримати інших. Бокс, який прибув, спровокував бійку".

Айріс сказала: "Ми майже впевнені, що інопланетний вулик — це групове навіювання".

"Це має бути навіюванням", — сказав Тарік. Він трохи похитнувся, і Сет підтримав його.

— Це не обов’язково повинно бути навіюванням… — почав Маттео, а Каеде та Айріс зібралися заперечувати.

Сет твердо сказав: "Я не хочу більше чути ці аргументи".

Усі замовкли, це було так само добре, тому що Distraction01 та 02 мали прибути.

Ми майже втратили вікно можливостей: цілі на балконах відкликали більшу частину своєї сили, а цілі з іншого боку камери змінили положення, готуючись до просування вперед. З того, як вони рухалися, я думаю, що хтось зрозумів, що у фойє підйомників відбувається щось дивне. Я сказав: "У нас тридцять секунд. Пам’ятайте, що треба йти ліворуч, вниз по коридору а потім за Тьяго. Я прикрию вас". Мої безпілотники показали його в коридорі, він напружено чекав, і я натиснув на його стрічку, щоб сказати йому, що вже майже час. Він надіслав подяку. Оверс добіг до капсули технічного обслуговування і тепер підстрибував на п’ятах, чекаючи.

Айріс поглянула на інших. "Усі готові?"

Вони кивнули, і Сет стиснув її за плече. На всякий випадок я передав їй свою вторинну енергетичну зброю. (Я знаю, що достатньо важко було віддати Оверсу попперси. Але Айріс дозволила дивному SecUnit'у подивитися на свою потилицю, і вона була улюбленицею АРТа.)

У мене були види з камер моїх безпілотників, тому я знав, що означає хор вражених криків у залі прибуття. Щойно два агроботи вкотилися в камеру і розгорнулися, я вийшов з-за скляної стіни і почав стріляти.

Очевидно, що цілі знали, що таке агроботи, але коли двоє раптово ввірвалися у затінену зонуу, стоячи і махаючи кінцівками, це приголомшувало. Це було так вражаюче, що в них рефлекторно вистрілили десяток цілей. Я вибрав чотири цілі, які щойно перемістилися над нами, і двох в арці прямо навпроти. У мене було ще кілька поперів, але я не дістав їх, тому що не думав, що вони будуть такими ефективними вдруге.

(Заднім числом це виявилося ще однією моєю помилкою.)

Люди слідували інструкції і кинулися за мною. У мене був безпілотник для Айріс, коли вона вела групу до правильного дверного отвору (я кажу, групу, але люди настільки повільні навіть у найкращі часи, а ця група була виснажена, голодувала і була в шоці). Айріс зупинилася біля дверей, чекаючи інших. Вони прошкандибали повз неї, а Сет схопив її за руку і спробував проштовхнути попереду себе, коли кульгав по коридору. Безпілотник Айріс показав вид Тьяго попереду, який терміново махав їм руками, щоб вони продовжували бігти.

По моїй шкалі часу пройшло сімнадцять секунд, і щоб забезпечити їх прикриття від вогню в камері, я хотів зберегти все у хаосі, принаймні, поки люди вийдуть з довгого прямого коридору і потраплять у секцію з доступом до технічної капсули. Для здорової людини це був принаймні семихвилинний біг, а ці люди ледве стояли прямо, тому я хотів приділити їм якомога більше часу.

І раптом лайно прийшло з іншого боку.

Я керував агроботами через безпілотника, і відчув падіння вхідного сигналу, коли втратив контакт. Тоді агробот 1 розвернувся і ляснув мене по моїй камері на шоломі.

Для бота з такими ніжними кінцівками агроботи наносять досить міцний удар. Я вдарився об виготовлену кам’яну підлогу, відскочив, ударився ще раз і проїхався до повної зупинки. (У мене бувало й гірше.) Одразу я перекотився і став на ноги, і тоді зрозумів, що всі мої канали впали, як і безпілотники, а агроботи завмерли.

Тоді агробот 2 присів і пішов у коридор слідом за людьми.

О пекло, ні. Я витягнув жменю попперів з кишені зовнішнього костюма, і навіть зі зниженими вхідними даними прямий контакт дозволив мені встановити достатній зв’язок, щоб активувати більшість із них. Я викинув їх, коли агробот 1 кинувся на мене, вони вилетіли, і бот завмер, коли шум і світло переповнили його навігаційні датчики.

Я побіг за агроботом 2, настільки швидко, що відчув удари лише від двох куль, одної в спину та одної у верхню частину стегна. Я втратив контакт з усіма своїми безпілотниками, тому єдиним входом, який я мав, був мій власний візуал, якого було недостатньо для цієї ситуації.

Наближаючись на максимальній швидкості, я побачив, що люди все ще біжать, розкинувшись вперед, Сет останній. Тоді Сет упав. Агробот зупинився біля нього, і його павутинні кінцівки потягнулися вниз. Я не міг вчасно туди потрапити, і якби я втратив одного з людей АРТа…

Тоді Айріс кинулася на агробота, розбиваючи його ніжні кінцівки, щоб вистрілити зі своєї зброї прямо по центру тіла бота, де знаходився процесор. Це було б чудовою економією. Але її зброя не мала сили проникнути в кожух, і все це лише розлютило агробота чи те, що ним керувало. Він повернув кінцівки всередину і схопив її.

Але на той час я вже був там.

Я також не був упевнений, що моя зброя пройде крізь цей посилений корпус тіла, тому я вистрілив йому у колінний суглоб. Нога відпала, і агробот забув про розрив Айріс. Я кружляв попереду, стріляючи в суглоби його кінцівок, і бот відкинув її.

Вона розкинулася на землі, а потім кинулася до Сета і спробувала підняти його на ноги. Я продовжував стріляти, тримаючи агробота на відстані, коли він намагався кинутись на них. На той момент я міг би втратити їх обох, але коли я розвернувся, я побачив, як Тьяго біжить до Сета. Потім бот знову кинувся вперед, розгорнувши ще більше кінцівок, і я прострелив більше суглобів. У цієї речі було багато суглобів.

Я ризикнув озирнутися і побачив, як Тьяго перекинув Сета через плече і побіг по коридору з Айріс. Вона кинула на мене відчайдушний погляд, і я крикнув: "Втікай!"

Я повернувся назад і зробив ідеальний постріл у п’ятий колінний суглоб аг-бота. Хах, це вже кінець. Я вистрілив, і стик вирвався.

Усе було скінчено, тому що саме тоді аґробот впав на мене.

Було боляче, бо, очевидно, ці речі важать набагато більше, ніж виглядають. Добре, що мені не потрібно багато повітря. Я відштовхнувся, похитнувся і втратив основну зброю, але мені вдалося вибратися з-під його тіла.

Але на той час цілі вже були поряд, і всі вони почали стріляти в мене. Я не міг піднятися. Я прикрив голову руками і відчув, як снаряди проходять крізь костюм для навколишнього середовища, але не пробивають тканину уніформи АРТа, зробленої для мене. Потім тканина почала руйнуватися під усіма ударами, і це могло бути…

Катастрофічне падіння продуктивності.

Примусове відключення.

Перезапуск немож...

16

Murderbot 2.0

Розгорнутий на борту Дослідника компанії "Баріш Естранза"

Статус місії: затримка

Система TargetControlSystem знала мене. Я вбив ту її копію, яка захопила АРТа.

Я сказав: "Боляче? Розкажи мені про це."

Вона розташувалася у системах Дослідника, де жив бідний пілот-бот. Раніше я зробив короткий огляд, перш ніж вона мене оточила, але залишилися лише випадкові фрагменти коду; ядро пілот-бота було видалене. TargetControlSystem хотіла витягнути мене з SecSystem, щоб вбити, але у неї був доступ до архівів пілота-бота, і вона уявляла, що таке вбивча програма.

Я сказав: "заходь і візьми мене." (Так, я тягнув час. У мене були встановлені пакети кодів, і я міг зробити багато деструктивних речей всередині Дослідника, але ніяк не міг висадити людей з корабля або отримати повідомлення від АРТа.)

Потім щось інше встановило зв’язок, позашляховий зв’язок через комунікацію. З іншого корабля? З космічного доку? Або з планети? І хто б не встановлював зв’язок, це мала бути "ціль", тому що вона використовувала їхню мову. Повідомлення призначалося для targetControlSystem, але я зміг отримати вхідний, непереведений сигнал.

TargetContact хотів, щоб targetControlSystem дізналася, хто я, щоб вони могли мене використати. Можливо, я якраз те, що їм було потрібно. TargetControlSystem відповіла, що я SecUnit. TargetContact сказав, що це неможливо, SecUnit — це свого роду бот, подібний до тих, що були на захоплених кораблях, з якими можна легко впоратися, коли ви контролювали людей.

(Так, там було сказано "людей". Але якщо це був чужий інтелект, то всі медіакомпанії, які створювали жахи, дійсно помилялися. Що не було неможливим, враховуючи, наскільки неправильно ЗМІ сприймають все інше.)

(Знаєте, я теж сумніваюся, що це був інопланетний інтелект.)

Система targetControlSystem сказала: ні, він занадто небезпечний.

Я сказав: "Це правда."

TargetContact мене почув. Вони злякалися. Вони запитали: "Хто ти?"

"SecUnit. Програма-вбивця."

TargetContact сказав: "Привид у програмному забезпеченні".

Мені це сподобалось. Я дивився медіа з привидами, хоч у мене більше не було доступу до файлів чи заголовків. Я сказав: "Привид, який тебе вбиватиме."

Щоб довести мені, що я безпорадний, TargetContact почав показувати мені відео безпеки. Не було метаданих, які б повідомляли, де вони були записані. Не на кораблі. Можливо, космічний док? Але що робив агробот у космічному доці? Агробот, який бореться з… Боже мій, це ж я.

TargetContact сказав targetControlSystem, "Це програмне забезпечення, а не SecUnit. SecUnit був на поверхні, зараз він у нас."

TargetControlSystem сказала TargetContact: Ви передаєте йому дані, зупиніться.

Версія 1.0 знаходилася на планеті і була захоплена, і ми зараз серйозно закручені. Вибачте, АРТ. Вибачте, я і я 1.0.

Це було тоді, коли я зловив попередній безпечний контакт від SecUnit'а 3.

Він щойно вимкнув командний модуль.

Я перевірив огляд камери коридору і подивився, як він пробує рухати ногами, і броня згинається, коли він зрушує плечі. Дивно було бачити це ззовні. Я знав, що він думає. Коли я зламав командний модуль, моя перша думка полягала в тому, що командний модуль зник, і я можу робити все, що захочу! Моє друге усвідомлення було: а чого я хочу? (Я застряг на цьому питанні тривалий час.) (Насправді я Версії 1.0 все ще застряг на ньому, наскільки я знав.)

Я запитав його: "Що ти хочеш?"

SecUnit 3 сказав: "Допомогти вам знайти наших клієнтів". Потім додав: "Після цього у мене немає інформації."

Тепер він підтримає мене.

Я надіслав SecUnit 3 коротку інструкцію/пакет повідомлень, і він відповів: "Підтверджую. По твоїй команді."

TargetContact тим часом повідомляв targetControlSystem, "Нейтралізуйте це програмне забезпечення", а потім вони почали кричати, тому що я запустив усі свої пакети коду, а targetControlSystem — пакет для очищення SecSystem, і я спробував очистити targetControlSystem. Дивно, але TargetContact був якимось чином безпосередньо пов'язаний з targetControlSystem і, здавалося, відчував фізичні реакції на основі того, що я з ним роблю. Вау, це було поганим становищем зараз.

TargetContact намагався відключитись, але я заблокував відключення. TargetControlSystem намагалася видалити мене, але я робив однофункціональні дублікати себе і відпускав їх, тому йому доводилося багато разів розділяти свою увагу. Одночасно відбувалися інші речі, три з яких:

1) CodeBundle.LockItDown закрив усі люки на борту, крім тих, що були розташовані безпосередньо між позицією SecUnit 3 і доступом до човника.

2) CodeBundle.Fuck обсмажив всі targetDrones.

3) CodeBundle.FuckThisToo перервав зв’язки між твердотільним екранним пристроєм та людськими імплантами. О, і я вимкнув підтримку життєдіяльності на мостику, щоб цілі, які перебували там, могли подумати про інші речі, окрім перезапуску пристрою.

Я сказав SecUnit 3: "Вперед."

Він повернувся до замкненого люка у вітальні, пробився крізь панель елементів керування та вдарив по ручному розблокуванні, перш ніж я встиг відкрити його дистанційно. (Це одна з причин, чому Версія 1.0 згадує про свою броню.) Деякі люди прокинулися, коли з'єднання з імплантами перервалося, а інші почали смикатися і стогнати. Людина АРТа, Турі, молода, як Амена, отямилася першою і подивилася на SecUnit'а 3, коли він зайшов всередину. SecUnit 3 сказав усім ошелешеним, ще напівсвідомим людям: "Я тут, щоб забрати вас. Будь ласка, співпрацюйте, наскільки це можливо, і я відведу вас у безпечне місце". Він прочитав мій пакет повідомлень, тому що повернув шолом до Турі і додав: "Мене надіслав Перигелій".

Все ще будучи на підлозі, Каріме задихала швидше і спробувала зіп'ястися на ноги. Коли вони з Турі поставили Мартина прямо, вона сказала: "З нами були інші люди — в такій формі, як на нас, де вони…"

"Їх більше немає на борту". SecUnit 3 нахилився, допоміг встати з дивана техніку Баріш-Естранзи і поставив його на ноги. "Будь ласка, швидше за мною".

Справжня вбивча програма вже знищила би корабель, але мені довелося чекати, поки люди дістануться безпечного місця. TargetControlSystem боролася зі мною за управління мостиком і програла, але у відповідь вдарила по SecSystem і видалила моє сховище медіафайлів. Ну, тепер я розізлився по-справжньому. Я вдарив по системі управління двигуном і змусив її подумати, що збираюся її перевантажити. Вона впала в паніку і зайнялася посиленням свого захисту, поспішно укріплюючи стіни, а я перейшов до управління зброєю і скинув ще один пакет коду, який зробить велику дірку в корпусі корабля, якщо хтось спробує розблокувати систему націлювання.

TargetControlSystem написала і запустила процес видалення моїх дублікатів майже так само швидко, як я міг їх створювати. (Інша її ітерація на борту АРТа, мабуть, змогла надіслати звіт про те, як я 1.0 робив це першого разу. На щастя, я не був достатньо неохайним, щоб спробувати двічі використати одну і ту ж первинну атаку.) Я розділив свою увагу і тепер воював на дюжині фронтів. Я втратив CodeBundle.LockItDown і всі внутрішні люки відкрилися. Я поглянув на камеру коридору, де Каріме тягнула за собою Мартина, а Турі керувала кульгаючою командою Баріш-Естранзи. Жінка з відмітними знаками старшої промовила: "Решта екіпажу — це керівники…"

"Ви єдині, хто вижив на борту", — сказав SecUnit 3.

Дві озброєні цілі вискочили з перехідного коридору на модульну док-станцію щоб обстріляти людей. SecUnit 3 кинувся приймати удари по своїй броні, узяв свою снаряду зброю в руку і навів на цілі, коли я втратив огляд.

Весь цей час (це було 3,7 хвилини, що дуже довго, коли ви перебуваєте у вірусній атаці) TargetContact намагався розірвати зв’язок із кораблем. Якби я відпустив його, у мене було б більше ресурсів для того, щоб вигнати лайно з targetControlSystem, але я хотів цього з'єднання.

Люди були майже на місці.

TargetControlSystem зламала мої стіни, щоб обсмажити розділи SecSystem, і мені не вистачало часу. Я не зміг зв'язатися з SecUnit 3 і не зміг переглянути камерою шлюз шаттла. О, у мене з'явилася ідея.

Я відмовився від SecSystem, де targetControlSystem тріумфально знищувала решту її функцій і тепер перейшла до відносно нескладної системи, яка контролювала док-станцію модуля. Це дало двадцять дві секунди затримки, які мені були потрібні, щоб переглянути місцеву камеру та побачити SecUnit'а 3, що утримує люк модуля, поки Каріме та Турі заштовхують інших людей у човник. Мені вдалося закрити люк модуля, блокуючи доступ Цілей. SecUnit 3 одразу повернувся і закинув на борт останню кульгаючу людину Баріш-Естранза, підштовхнув Турі та Каріме, ступив за ними і закрив люк. Як тільки ущільнення стало герметичним, я відстикував човник.

Система TargetControlSystem била мене всім, чим могла. Вона сказала мені, що я ніколи не отримаю корабель.

Я сказав їй: "Гаразд, ти збережеш корабель. А я візьму планету." Потім я перейшов на з’єднання з TargetContact і відвалився від Дослідника, слідуючи по каналу зв’язку до TargetContact.

Я чув наказ TargetContact, "Вогонь по човнику, не дайте йому втекти!"

(Так, це не було схоже на інопланетянина. Я думаю, що це була людина. І ха, я не планував, що це станеться останнім, але все вийшло добре.)

TargetControlSystem повідомила про блокування націлювання.

Мій останній пакет кодів, пастка, яку я залишив у системі озброєння, активізувалася. Статика, яка викликала вибух, і розкол корпусу Дослідника відлунювали за мною, коли я впав на поверхню.

17

Позначення: SecUnit 003 Баріш-Естранза, дослідницька група. Завдання-проект рекультивації колонії 520972

Статус: Політ триває. Базовий корабель Дослідник знищено. Керування маршрутним човником до невідомого транспорту.

Запит на контакт: транспорт, визначений як Перигелій, зареєстрований Університетом Pansystem…

Відповідь, транспорт: "Хто ти, блять, такий?"

Це нестандартне спілкування. Контакт виконує програму пілота транспортного бота, але пілоти транспортного бота не можуть/не спілкуються таким чином. Але з тих пір, як у цю систему прибула дослідницька група, нічого не було стандартним.

Нестандартність може поставити клієнтів під загрозу. У мене заблокований люк у заднє відділенні шатла, згідно протоколу під час пілотування SecUnit'ом, але я стежу за допомогою SecSystem шаттла. Усі клієнти, зається, потребують медичної допомоги, більшість знову напівпритомні.

І я пообіцяв Murderbot 2.0, що доставлю його клієнтів сюди.

Крім того, я не знаю, де решта робочої групи.

Відповідь: Я — SecUnit на борту човника, призначеного...

Відповідь: Я знаю, що ви на човнику. Чому ви наближаєтесь?

Відповідь: "Я отримав п’ятьох моїх клієнтів та трьох невідомих людей, які ідентифіковані як ваші клієнти. — Протоколу для цього немає. Я не знаю, що ще йому сказати. — Murderbot 2.0 надіслав мене. Подальші інструкції, будь ласка."

Кермо блокується. Щось захопило контроль. Дисплей показує, що човник зараз притягується до док-станції транспортного модуля. Саме туди я й намагався потрапити, тому, гадаю, це добре.

Шатл притягується до причалу, я встаю з місця пілота і переміщаюся до шлюзу. Я триматиму закритим люк у задньому відділенні, поки не переконаюся, що цей транспорт не ворожий.

Я не знаю, що робити, якщо це ворог.

Процес стикування завершується, датчик показує, що атмосфера на транспортному судні хороша. Люк відкривається, і там стоять двоє невідомих людей. Людина 1: Ім'я Ратті, стать чоловіча, інша інформація під тимчасовим блокуванням. Людина 2: Ім'я Амена, стать жіноча, примітка: неповнолітня, інша інформація під тимчасовим блокуванням.

Ці люди не невідомі мені. Імена Амена та Ратті були у файлі HelpMe.file. Це полегшення і ознака того, що я у правильному місці. Існує протокол зустрічі з людьми, які не є клієнтами, але які пов’язані з клієнтами, і цей протокол застосовуватиметься тут.

Перш ніж я пробую заговорити, Ратті махає рукою і каже: "Привіт, привіт. Перигелій каже, що у вас вимкнутий командний модуль. Я Ратті, а це Амена. Будь ласка, не бійтеся, ми не завдамо вам болю".

Протоколу для цього немає.

Транспорт, на приватному каналі: "Якщо ви навіть задумаєтесь завдати їм шкоди, я знерухомлю вас і здеру з вас ваші органічні частини , перш ніж знищити вашу свідомість. Ми розуміємо один одного?"

Я поняття не маю, що це за транспорт, і це жахливо. Я не знаю, як сказати, що не хочу образити його клієнтів. Вони беззбройні і не виявляють загрозливої поведінки щодо моїх клієнтів, інших невідомих людей чи один одного. Відповідь: "Я розумію. Я буду виконувати."

Людям я кажу: "Клієнтам потрібна медична допомога. Вороги, які захопили контроль над робочою групою дослідників Баріша-Естранзи, мали імпланти. Рекомендуються карантинні процедури для визначення ступеня впливу".

Амена плескає в долоні і стрибає вгору-вниз. "Перигелій, це твій екіпаж?"

Транспорт, громадський канал: "Троє з них. Де інші?"

Я кажу: "Усі інші клієнти на борту Дослідника були мертві, але є підстави вважати, що принаймні п’ятеро ваших клієнтів були вилучені з Дослідника раніше".

Ще одна людина заходить у зону причалу, а за нею — медичний дрон з конфігурацією візків. Ім'я особи Арада, стать жіноча, вона призначена капітаном, інша інформація під тимчасовим блокуванням. "Хто вони? Перигелій, це твій екіпаж?"

Дрон технічного обслуговування з кількома кінцівками вже заліз у човник і переміщається у заднє відділення.

Транспорт, громадський канал: "Турі, Мартин і Каріме."

Звучить… полегшено. Але більше того. Схоже, ситуація глибоко змінилася. Я чув, що тільки люди так говорять.

Можливо, він не вб'є мене.

Людина, ідентифікована як Каріме, все ще у свідомості і використовує комунікацію шатла, щоб сказати: "Пері, не скануй нас! Ми думаємо, що так вони заражають один одного!"

"Через сканування?" — каже Арада, явно вражена. "Медичне сканування, сканування датчиків?"

Ратті та Амена розмовляють зі мною. Я ніколи не був серед людей, які поводяться так із SecUnit'ами, і це бентежить. Амена: "Арада, цей SecUnit допоміг їм втекти. Ми повинні йому допомогти".

Що?

Ратті, розмовляючи зі мною: "Ми тебе сховаємо. Ми скажемо Баріш-Естранзі, що ти знищений".

Речі відбуваються дуже швидко. І я був розгублений і запізнився передати важливе повідомлення. Відповідь: "Вибачте, я виконаю все якнайшвидше, але у мене є важлива комунікація для когось на борту під назвою АРТ".

Люди перестають говорити. Транспорт, громадський канал: "Кажіть."

Відповідь: "Повідомлення від Murderbot 2.0:

"АРТ, я збираюся завантажитися на поверхню. Там версія 1.0 з Оверсом і Тьяго. Вони знайшли Айріс, Маттео, Сета, Таріка та Каеде… — Я мушу зупинитися, тому що інші люди починають кричати, а потім стихають один за одним. І я закінчую, — але 1.0 захоплений ворогами, повторюю, 1.0 захоплений ворогами".

Люди і транспортник Перигелій дуже схвильовані. Існує багато людського спілкування і ніякого протоколу, і все дуже заплутано.

У той час як Ратті та Амена та безпілотники транспорту організовують медичні процедури та карантинні протоколи для потерпілих клієнтів, вже визначено, що Перигелій повинен повернутися до космічної док-станції, щоб налагодити безпечний зв’язок з клієнтами на поверхні.

Ратті: "Перигелій, ти зрозумів, що мала на увазі особа твоєї бригади, коли сказала, що сканування може передавати зараження інопланетян?"

Перигелій: "Так".

Ратті: "Мені потрібно трохи більше інформації".

Амена, звертаючись до мене: "У вас є ім'я? Вам не потрібно казати нам, якщо ви цього не хочете, але як ми вас називатимемо?"

Це найдивніше питання, яке мені коли-небудь задавала людина. Але я мушу відповісти. — "Ти могла би називати мене Третій."

Тоді я згадуюю, що командного модуля більше немає, і мені не потрібно відповідати.

Амена: "Третій. Добре, спасибі, Третій".

Стає ще гірше, коли ми досягаємо космічного причалу, і зв’язок між людьми встановлюється на поверхні.

Арада: "Що, чорт візьми, там коїться, дитинко?"

Новий людський контакт — Оверс: "У нас є екіпаж Перигелія, але ми втратили SecUnit'а. Ми вважаємо, що цілі схопили його"

Арада: "Ми знаємо. Перигелій надіслав на Дослідника програму-вбивцю, і він... це довга історія, але він взнав, що SecUnit був захоплений".

Перигелій: "Повідомте іншим, що Каріме, Турі та Мартин у безпеці на борту. Ви всі повинні негайно повернутися сюди".

: незв'язний звук: кілька людей кричать одночасно:

Айріс: "Пері, це Айріс! Нам потрібно…"

Перигелій: "Айріс, скористайтеся капсулою для обслуговування, щоб негайно повернутися до космічної док-станції, щоб я міг підібрати вас".

Айріс: "Тарікі і Каеде з татом потрібно звернутися до лікаря, і ми їх відправимо, але Пері, твій друг… "

Перигелій: "Айріс, ситуація під контролем. Негайно повертайся сюди".

Айріс: "Пері, ти не можеш зробити це один".

Оверс: "Вона права. Слухай, ми надішлемо твій екіпаж, але ми з Тьяго залишимося тут і спробуємо знайти SecUnit'а".

Айріс: "Я також залишусь, і Маттео.": Непослідовні збуджені вигуки: Айріс знову: "Тату, ти ледве можеш встати".

Перигелій: "Ви не можете залишатися на поверхні. Я маю намір утримувати колонію в заручниках і обстрілювати її, поки SecUnit не вийде на свободу".

Пауза.

Новий людський контакт — Сет: "Пері, твоя зброя не має такої дальності, якщо тільки ти не говориш про знищення космічного доку…"

Перигелій: "Я знаю, Сет. Мої шукачі начинені вибухівкою".

Сет: "Що?"

Арада: "Що ти зробив?"

Айріс: "Пері!"

Ратті: "Ой. Це пояснює, що робили дрони у док-станції вантажного модуля".

Амена до Ратті, тихо: "Отже, АРТ має бомби? Багато?"

Ратті до Амени, тихо: "В інвентарі, який я бачив, було перелічено 32 шукачі. Якщо вони всі озброєні…"

Перигелій: "Сет, негайно повертайся сюди з іншими. Якщо хтось з вас стане заручником, мій план зазнає невдачі".

Айріс: "Пері, ти не можеш бомбити колонію".

Перигелій: "Ви не праві, Айріс, я можу бомбити колонію".

Очевидно, транспорт та люди почали сперечатися про те, як найкраще знайти SecUnit'а, що знаходився під загрозою зникнення. Це схоже на отримання клієнта, що перебуває під загрозою зникнення, тільки клієнтом був SecUnit, а люди планували пошук. І транспорт гнівається, тому що хоче спланувати пошук.

Це… багато чого потрібно обробляти.

Murderbot 2.0 запитав мене, чого я хочу.

"Я хочу допомогти з цим пошуком."

Я здійснюю безпечне з'єднання з транспортом і відправляю повідомлення. "Ситуації з заручниками слід уникати за будь-яку ціну. Вони погрожуватимуть знищенням SecUnit'а, а вас змусять знищити колонію. Це сценарій невдачі.

Перигелій: "Я знаю."

Я знав, що ризикую. Транспорт був дуже сердитий. Я кажу це, але я знаю, як діяти, це моя функція. Рішення полягає в цілеспрямованому, невидимому пошуку, можливо, включаючи демонстрацію сили як відволікання.

Перигелій: "Ваша пропозиція?"

Це ризикована частина. "Якщо ви повернете моїх клієнтів до компанії Баріш-Естранза, я вам допоможу."

Пауза.

Перигелій: "Я все одно збирався це зробити."

"Я все одно вам допоможу."

Перигелій: "Чому?"

Як я можу пояснити це, коли не можу пояснити самому собі. Я кажу, "Історії у файлі HelpMe. — Я знаю, що відповідь неадекватна. — Я прочитав там речі, які змусили мене розглянути інші можливості, це неможливо пояснити. Murderbot 2.0 запитав мене, чого я хочу. Я хочу допомогти."

Пауза.

Перигелій: "Добре."

Люди перестали сперечатися, і та, що називається Айріс, зберігає контроль над комунікацією. Вона каже: "Пері, послухайте мене. Тут є звичайні колоністи. Одна з них загинула, коли намагалася допомогти нам втекти. Не можна просто так всіх бомбити. Це не поверне вашого друга".

Новий людський контакт — Тьяго: "Вона права, Перигелій. Дозвольте нам вам допомогти. Навіть якщо вони відмовляться повернути SecUnit'а, переговори можуть зупинити їх, відвернути увагу, поки ми придумаємо спосіб врятувати його".

Перигелій: "Будь ласка, заспокойтеся і припиніть розмову. План A01: Знищення доку замінено планом B01: Відволікання та витягнення."

18

Murderbot 1.0

Статус: Не дуже добрий.

Примусове завершення роботи: перезапуск

Що сталося?

Примусове вимкнення: Перезапуск: Повторна спроба, помилка.

Примусове вимкнення: Перезапуск: Повторна спроба, помилка.

Перезапуск в захищеному режимі...

Так, я точно у біді. У мене боліли всі суглоби, в інших місцях були гострі болі, ймовірно, через отвори від куль. У мене не було жодного входу ззовні, ніякого каналу, візуального чи аудіо. Завдяки концентрації мені вдалося отримати візуальну картину очима, але було дуже темно, і мої фільтри не були активовані. О, і мене тримали в нерухомому стані, це була велика проблема, але поки я не закінчу перезапуск, я міг боятися лише однієї речі за раз.

Функції знову почали з’являтися в мережі, і я переналаштував датчики болю. Так було легше думати. О так, архів пам’яті активний, я пам’ятаю, що сталося. Так.

Гаразд, тепер я закінчив перезапуск і мене багато чого дуже страшить. Але тепер, коли весь мій мозок знову був у мережі, я побачив, що десь наді мною є далеке джерело світла. Воно було маленьке, як робочий світильник, або ввімкнутий ручний світильник. Тепер я міг бачити своє оточення, і воно не обнадіювало.

Я був підвішений, і висів на чотирьох тросах, на великому відкритому просторі, із затискачами навколо зап'ясть та щиколоток, які тримали руки та ноги кожну окремо. Троси були натягнуті і не зрушили з місця, коли я їх потягнув. Тож хто б не привіз мене сюди, він не хотів, щоб я міг взятися за затискачі, бо знав, що я можу їх зламати. І мій екологічний костюм зник, хоча під ним я ще мав сорочку, штани та чоботи. О, і я був підвішений догори ногами, що було просто образливо, оскільки не впливало на мене так, як на людину.

Атмосфера була мінімальною, на такому рівні людський організм не був в змозі довго функціонувати, але я був розроблений для перевезення в вантажних контейнерах, і для мене це було нормально.

О, чорт, сподіваюся, що людей тут немає.

Я не отримував нічого через аудіо, хоча збільшив свою чутливість до максимуму. І ніде не висіло людських фігур, які б я міг побачити. Можливо, ця частина мого дурного плану спрацювала, і всі вони потрапили в капсулу технічного обслуговування і втекли.

Моє сканування не виявляло джерел живлення в безпосередній близькості, і якщо на будь-якому каналі спостерігалася активність, я був заблокований. Я навіть не міг надіслати пінг. Якою б не була гігантська річ, що вимальовувалась у темряві, до якої я був прив’язаний, у неї було багато зброї, від великих рук розміром з мене, які простягалися вгору і в тіні цього гігантського простору, до набагато більших затискачів, які тримали троси, до яких я був затиснутий. Це міг бути монтажник, низькорівневий бот, який використовувався для об’єднання великих речей при проведенні перших майнінгових операцій, установок стін колоній, тощо. Ви відправляєте монтажник і збираєте його на місці, потім все інше (будівельні боти, великі транспортні засоби, транспортні системи тощо) можна відправляти поштучно, а потім збирати… Правильно, це, мабуть, досить очевидно.

Ви також можете скористатися монтажником для розбирання речей.

Страх починав поступатися місцем справжньому гніву. Якщо вони збиралися мене розібрати, то чому ще не зробили цього, негідники. Чи вони хотіли, щоб я був у свідомості, коли вони це робитимуть?

Вони могли зробити це, поки у них був шанс.

Отже, використання вбудованої енергетичної зброї на моїх руках не спрацювало б, оскільки кути були неправильні, а ймовірність пропалити отвори в одній або обох руках складала 72 відсотки. Мені доведетьсяся звільнитися важчим шляхом, але нічого нового.

Я змусив себе виконувати зовнішні функції та почав зосереджуватися. Зупинити сканування було важко, оскільки воно забезпечувало більшість мого фізичного введення, але мені потрібно було зосередити всю увагу на одному моменті. Я ще більше приглушив датчики болю і зосередився на суглобі правого зап’ястя.

Мені доведеться відблокувати його від решти руки, роз’єднавши всі неорганічні зв’язки і порвавши органічні. У мене є власні схеми, тому я знав, як все виглядає і як все поєднується, але це було як керувати безпілотником, який не мав внутрішнього коду роботи. Я не міг просто сказати йому що-небудь зробити, я повинен був контролювати кожен рух. І це було важко.

Я розірвав два основні зв’язки, а потім зміг просунути долоню вперед і зігнути, щоб вхопитися вище власного зап’ястя. У цей момент я відчував затиснення і намагався чинити достатній тиск, щоб його розірвати, але без повного зв’язку з важкими суглобами решти руки я не міг цього зробити. Тьфу, це було невесело, зовсім невесело.

Тепер я зосередив свою увагу і переконався, що я особисто контролюю як свою руку, так і суглоб. Я можу контролювати набагато більше двох речей за допомогою стрічки одночасно, але було набагато складніше робити це всередині власного тіла, з частинами, які не були розроблені щоб таким чином ними маніпулювати. Останнє з'єднання на зап'ясті розірвалося, але я зміг утримати руку у фіксаторі. (Так, якби моя рука впала в цей момент, я залишився би прикрученим.) За допомогою пальців я почав обережно переміщати долоню вище ліктя, минаючи затискач. По мірі того, як нервові шляхи міцно натягувалися, я змушував їх від’єднуватися, що, знаєте, ой, а шкіра розтягувалася і рвалася, відшаровуючись від моєї руки. Так, тепер прийшла важка частина.

Якби щось пішло не так, я відчував би себе дійсно дурним. Коли цілі нарешті з’являться, їхні слова будуть такими: "Що, до біса, він намагався зробити з собою?"

Я вирвав обрубок руки з затискача, і шкіра порвалася. Ця чверть мого тіла вивільнилася, і я відчайдушно зосередився на тому, щоб відірвана долоня трималася за передпліччя. Я обережно зігнув звільнену руку, притиснувши відірвану частину до грудей. Мої органічні частини потіли, як божевільні. Звільнений трос голосно стукнув об щось. Я завмер на три секунди, а потім зрозумів, що якщо шум таки привернув увагу, краще б мені встигнути прикріпити цю дурну руку.

За допомогою моєї ще затиснутої лівої руки я приєднав праву долоню до правої руки. Це було легше, але шкіра була розірвана, і не всі нервові шляхи хотіли повертатися на місце. Я обережно зігнув праву руку, покрутив пальцями, а потім зламав затискач лівої руки.

Мені вдалося утримати трос від розгойдування, щоб він не був настільки гучним. Потім я зігнувся, щоб звільнити ноги. Цілі насправді полегшили мені ситуацію, повісивши мене догори ногами. (Збережіть це на потім: той, хто зробив це зі мною, нічого не знав про SecUnits або ботів взагалі. Вони не знали, що я маю зброю в моїх руках.)

Як тільки я розв’язав щиколотки, я вхопився за лівий кабель. Я міг побачити більше під цим кутом, і це, безумовно, був деактивований монтажник. Його вузли в темряві виглядали як старі шматки ешафота, а те, що виглядало як вежа, можливо, було стосом великих транспортних ящиків. Вежа починалася десь під землею, з величезного колодязя, можливо, шахти, призначені для безпечного зберігання?

На глибині близько тридцяти метрів колодязь перетинали смуги яскраво-червоного, помаранчевого та жовтого кольорів. Це були попереджувальні кольори, пов'язані з небезпекою. Там міг бути вихід, тому я перейшов на довший трос і почав спуск вниз. Тоді я зрозумів, що з лівим колінним суглобом щось не так.

П’ятьма метрами нижче я міг розгледіти шматки зламаного люка або великої пломби, смугастої, із застережливими кольорами, яка лежала на купі щебеню на частково потрісканій поверхні. Смуги були різновидом фарби для маркування надзвичайних ситуацій/небезпеки, вони могли надсилати невеликі пакети даних у канал і згодом їх почали використовувати також для реклами. Я знову просканував канали, шукаючи сигнал, який міг бути дуже слабким.

Ось він. Він повторювався, Попередження: "Небезпека зараження" на різних мовах. Вживалися також мови, передуючі CR, для яких Тьяго зібрав модуль перекладу.

Мої органічні частини замерзали. Авжеж. Я знайшов оригінальне місце забруднення від артефактів інопланетян.

Невже цілі, які вчепили мене тут, сподівалися, що на мене це вплине? На мене щось вплинуло? Я не відчував впливу. Я відчував лише страх і розлютився.

Мені потрібно було вибиратися звідси. Я почав підніматися назад, до джерела світла.

Я відсканував наявність інших смуг попередження або маркерної фарби, які могли б вказувати на вихід, але нічого не знайшов. Досі не було жодних ознак в’язнів-людей, що було добре. Я підібрався аж до вершини, туди, де з однієї сторони шахти, біля корпусу монтажника, була встановлена тимчасова платформа. Джерело світла було там, автономний захисний світильник, прикріплений до того, що залишилося від поручня. Частини платформи впала, але мені вдалося пролізти по одній з кран-балок монтажника, а потім злізти з нього.

Я закульгав по платформі. Так близько я міг вловити слабкий сигнал попередження від світильника, який також повторював "обережно" кількома мовами. Я повернув його так, щоб він показував вгору, і побачив над головою гігантський люк. По краях були нарости грибів, які виглядали старими і засохлими. Ймовірно, ця територія спочатку була розкопана як шахта, щоб дістатися до артефактів ще першою колонією до утворення CR.

Чи знали ті колоністи, на що дивляться, коли знайшли артефакт, чи просто знали, що в цьому є щось дивне і що це, ймовірно, щось небезпечне? Колоністи-адамантини зберігали тут своє важке обладнання, після того, як запаси припинили надходити, і вони більше не потребували монтажника, але хотіли зберегти його в безпеці на випадок, якщо щось станеться. Цього приміщення не було на схемі поверхневого дока, тому шахта, ймовірно, знаходилася під іншою структурою, комплексом із дивними ребрами, який забруднені залишками інопланетян колоністи Pre-CR могли б компульсивно побудувати, перш ніж перебили один одного або розпилили або що завгодно.

Це було справді гнітюче місце, і було б ще гірше, якби мене назавжди викинули зі складським устаткуванням і футлярами для доставки, як зламаний інструмент.

Накладний люк виглядав не так, ніби його нещодавно відкривали, тому мав бути інший прохід, з якого можна було входити і виходити на цю платформу. Проблема полягала в тому, що жодна частина доступної стіни не виглядала як люк чи двері. Були скріплені панелі, але жодних ознак управління, навіть дверної ручки.

Гаразд, давайте зробимо це розумним способом, а не дурним. Я перевів світильник вниз до платформи і подивився на потерту поверхню. Тут не було пилу, щоб були видні сліди, але поверхня була мокрою, бо шар слабкої вогкості прилип до металу. Я зійшов і приклав бік голови до платформи якомога ближче до рівня очей, і зробив максимальне збільшення. Потім я почав пробувати усі свої фільтри зору, включаючи ті, якими мені раніше ніколи не доводилося користуватися.

Я думав про те, щоб спробувати закодувати новий фільтр, коли дещо побачив. Слабкі плями перетинали платформу, починаючись з крайнього правого кінця.

Панель виглядала, як і всі інші, але коли я натиснув внизу, вона зрушилася. Її ніщо не стримувало, крім її власної ваги, і мені вдалося повернути її настільки, щоб побачити темне фойє з кам’яними стінами. Цього разу це був справжній камінь, не штучний. Кімната була освітлена слабкими вогнями безпеки, натягнутими вздовж стелі, усі маркери хором співали "обережно", а в протилежній стіні був відкритий дверний отвір. Зважаючи на повітряний потік і більш високий рівень атмосфери, була велика ймовірність, що ця область з'єднується з набагато більшим простором. Я проліз під панель і повільно опустив її за собою.

Я сидів на підлозі, відчуваючи емоції, ну, можливо пару емоцій, в той час як моя органічна шкіра поперемінно ставала то холодна, то гаряча, а коліно видавало тривожні скрипи і клацання. Плюс роз’єднані нейронні шляхи в моїй руці пульсували болем.

Бути покинутим на планеті + замкнутим і забутим разом зі старим обладнанням + без корму відповідно. Це були три мої найбільші проблеми, і  було трохи приголомшливо, коли вони вирішилися одразу.

Я сподівався, що люди забрали технічну капсулу назад у космічний док і повернулися до АРТа. Тепер він буде зосереджений на тому, щоб дістатися до Дослідника, щоб знайти там інших людей. Тож… навіть якщо… АРТ та мої люди, ймовірно, вважали мене мертвим.

Murderbot, у тебе немає часу сидіти тут і нити. Я вже відчував, що стрічка активна в цьому розділі, і це стало полегшенням, хоча на ній не могло бути нічого, крім targetControlSystem. Я обережно встановив з'єднання.

"Гей, це ти?"

Це було голосно, прямо у моїх звукових сенсорах, і я ледь не закричав. Це був контактний канал, але так близько, ніби хтось вже був в моїй голові. "Хто ти?"

Він повідомив: "я Murderbot 2.0"

Якщо це буде схоже на одне з тих шоу з персонажем, що опинився в пастці в чужому місці, а потім приходять пришельці та інопланетяни і возяться з його розумом, я просто не можу впоратися з цим зараз. Але я не міг його ігнорувати. Я маю на увазі, що особисто я не міг би. Ігнорувати речі — це завжди можливість, поки речі не вб’ють вас. Я перепитав: "Хто?"

"Я твоя копія. Вірусний кіллер, якого створили ти та АРТ." Давай, це було не так давно.

Тож АРТ дійсно розгорнув наш код. Крім того, якого біса? Він використав моє безпечне з'єднання і пройшов крізь мою стіну, наче її не було. У мене в голові було вбивче програмне забезпечення. Це було моє вбивче програмне забезпечення, моє та АРТа, але все-таки мій захист був лайно. Я намагався зосередитися на важливих моментах, але все, що я міг подумати, — "Ти називаєш себе Murderbot 2.0?"

"Це наше ім'я." Він намагався засунути файл у мій активний простір для читання.

Але моє ім'я приватне. Вау, я навіть не можу запобігти відкриттю цього файлу. Це недобре.

"Ну, у моєму наборі інструкцій цього обмеження не було. І вам потрібно на секунду припинити розмову і прочитати це."

Я прочитав файл. (Не те, щоб у мене був вибір.) Він називався MB2.0Deployment.file і був записом того, що 2.0 робив досі.

Правильно. Добре. Правильно. Все було не так погано, як здавалося. Дослідник був назавжди поза грою, останні три члени екіпажу АРТ були врятовані, а також був деякий бонус у вигляді членів екіпажу Баріш-Естранзи. Але зверніть увагу: наступного разу, коли ви будете створювати розумне програмне забезпечення для вбивства на власній основі, встановіть хоч деякі прокляті обмеження. (Він переслав дещо з мого приватного архіву іншому SecUnit'у. Я маю на увазі SecUnit'а 3, з яким, якщо я дійсно вийду з цього живим, мені доведеться щось робити, наприклад, цивілізувати, виховувати чи що завгодно. Як, наприклад, люди спочатку хотіли виховувати мене, за винятком того, що зрештою всі від цього відмовилися.) "Ви знаєте, де всі люди? Мої люди, решта людей АРТа? Вони виїхали з док-станції?"

"Не знаю, але перш ніж ми почнемо їх шукати, ми повинні знайти TargetContact і нейтралізувати його."

"Це не входить у вашу директиву розгортання." Я був у цьому впевнений, тому що я не знав, що TargetContact існує, поки 2.0 не надав мені свій звіт.

"Я написав нову директиву."

Вбивча програма не мала можливості змінити свою директиву щодо розгортання, тому це викликало тривогу. У мене була хвилина розгубленості і жаху, що ми з АРТом зробили все занадто добре, і моє вбивче програмне забезпечення ледь не з’їло мій мозок. Я не знав, що збираюся сказати, але те, що вийшло, — "Я почуваюся не дуже добре."

Дозвольте мені подивитися, сказав він, і раптом у мене все виявилося в діагностиці. Я ще не пробував бігати, бо не мав часу, і не був впевнений, що хочу це робити.

Я сказав: "Гей, припини це. У нас немає часу." Я підвівся на ноги. З моєї спини вискочила чергова куля, і я відчув, що рідина стікає вниз по спині. "У тебе є схема цього місця? Є вид з камер?

"Ні, ви не дали мені жодної схеми. А безпілотників немає."

Я притиснув руки до обличчя.

"Але ви повинні дещо побачити." Він показав мені анотації для каналів та комунікаційних каналів. Ви б подумали, що всі вони будуть активними для targetControlSystem, але більшість із них — ні. Система TargetControlSystem має контроль над каналами на всьому протязі цієї частини… Я не знаю, де ми, мабуть, це будівля? Але цей розділ використовується іншою системою. І він посилає сигнал лиха.

Це було чимось новим. Сигнал лиха? Я перевірив зазначений канал 2.0 і знайшов його. Це був старий код Pre-CR LanguageBasic: "Потрібна допомога", повторювана з інтервалом у десять секунд.

Ключем було "потрібна". Якби це була необхідна допомога чи запит, це було б показником того, що хтось надсилав повідомлення в межах своєї організації чи мережі. "Потрібна" просила, благала до тих, хто слухав, допоможіть нам, будь-хто, будь ласка.

(Так, зараз тут було справді депресивно.)

2.0 все ще передавав мені інформацію. "TargetControlSystem перекрила зовнішній доступ для відправника, тому я не міг отримати сигнал, поки не потрапив сюди. І відправник не відповідає на мої запити, тому він може бути заблокований і лише надсилати сигнал лиха. Ви знаходились в зоні його дії, тому я так швидко вас знайшов."

Я склав туманну схему того, що я знав про комплекс досі. Великий комплекс на поверхні, шахта до артефакту внизу, багато невідомого простору посередині. Я застосував анотації каналів 2.0 і побачив, що розділ, який він позначив як targetControlSystem, повинен бути у верхніх рівнях і ближче до поверхні. Вал був відрізаний від сигналів зв'язку та подачі, а секція UnidentifiedSender була над валом і сягала вгору до центральної частини комплексу, сплетеної з TargetControlSystem.

Інший я мав рацію, було дивно, що ця інша система сиділа тут посеред усього, все ще досить активна, щоб намагатися надіслати сигнал лиха. "Ти хочеш зв’язатися з UnidentifiedSender? Я думав, що ти хочеш вбити TargetContact."

"Я думаю, що ми повинні це зробити також. Але це аномалія."

До речі про аномалії. Я не хотів про це говорити, але, мабуть, мав би попередити інших. Я сказав: "Існує ймовірність, що на мене вплинуло залишкове забруднення інопланетян." Я показав йому своє відео про пломбу, яку знайшов на дні шахти.

2.0 кілька секунд не відповідав. (Що було незвично, тому що він відповідав майже так швидко, як я міг завершити речення.) Потім сказав: "Діагностика показує структурні пошкодження та шістдесят вісім відсотків надійності. Зважаючи на все, це не так вже й погано.

Я сказав, що забруднення інопланетян не з’явилося у моїй діагностиці.

Відповідь: "Ви цього не знаєте."

Ну, чорт візьми, я не можу сидіти тут і сперечатися з собою цілий день.

UnidentifiedSender не прийняв контакт з 2.0, але зрештою 2.0 був програмою-вбивцею. Встановлення контакту може змусити UnidentifiedSender спробувати вбити мене, але 2.0 міг тоді вбити його, тож… І якби цей невідомий інтелект не був вороже налаштований, я міг би скористатися ним, щоб спробувати викликати АРТа або зв’язатися з людьми. Я перевірив своє безпечне з'єднання з порожнім каналом і надіслав попередній пінг.

Десятисекундний повтор припинився. Тиша розтягнулася на двадцять секунд, потім на тридцять. "Потрібна допомога" знову відновилася, але цього разу її не надсилали у порожнечу. Сигнал призначався у мій канал.

"Я  маю напрямок" — сказав 2.0.

Отже тепер у мене був напрямок. Я повернув і закульгав через фойє до наступного люка.

Коридори та кімнати були на зразок тунелів у скелі, а на стінах вибірково встановлені аварійні вогні. Порожні, зруйновані тиском ящики були складені в кожному кутку. Тривалий час ця секція використовувалася для зберігання, так само, як і вал. У стелю було вбудовано доріжку вогнів, бічніи панелі були затьмарені або зламані. По верху і низу стін були декоративні малюнки, між ними були написи від руки. Більшість з них були нерозбірливими, навіть з мовним модулем Тьяго. На підлозі були смердючі плями. Це ніколи не є доброю ознакою в місці, де живуть люди. Тут сталося щось жахливе, і це викликало повзуче відчуття у моїй органічній шкірі.

Я був не в хорошій формі. Кулі постійно вискакували з мене, коли я кульгав, а витік був ще гіршим. Крім того, у книзі "Пригоди у житті з власним вбивчим програмним забезпеченням, розміщеним у вашій голові", 2.0 виділив кут мого простору для обробки. Я б менше хвилювався, якби там не знаходився епізод 172 "Місяця святилища".

Мені потрібен був простір для обробки, особливо у зв'язку з падінням надійності роботи, але мені не потрібно було, щоб 2.0 забув про свою директиву і накинувся на мене, тому все, що він зробив, щоб зберегти самосвідомість, було чудово. Ймовірно, йому потрібні були деякі виправлення коду, але я не був впевнений, що зможу це зробити без АРТа, особливо зараз. У мене все ще були налаштовані датчики болю, але скрип у колінному суглобі відволікав і змушував мене відчувати себе вразливим, і це був не найкращий час для внесення змін до активного програмного забезпечення.

Зрештою коридор відкрився у великий ангарний простір, настільки великий, що вогні безпеки були лише плямами у тіні. Я знову відрегулював фільтри і переконався, що простір порожній, перш ніж закульгати далі. Люк у даху був достатньо великим для літаків середніх розмірів. Підлогові пластини були подряпані та забруднені, але я все ще бачив слабкі лінії та сліди напрямків. Декоративне мистецтво знову вилізло на стіни, але воно було вицвілим, і мої очі почали розпливатися від спроби розібратися у малюнках. Закруглені дверні прорізи відкривалися у дві сходові клітки в протилежних стінах, а поруч і праворуч від мене знаходилася примітивна підйомна труба, яка все ще діяла. (Не було жодної справжньої капсули, лише гравітаційне поле, в якому ви повинні плисти вгору або вниз, і, знаючи статистику аварій на майнінгових установках, де вони все ще використовувалися, я краще знову від'єднаю собі руку, ніж вступлю в цю річ.))

Колонії, від корпорації Rim Standard, навіть сорокарічної давності, не виглядали так. Це був комплекс Pre-CR, біля якого компанія Адамантін побудувала свою колонію.

Прямо навпроти мене був отвір у фойє, а в його дальній стіні знаходився широкий люк, частково відкритий і заклинений. Через викривлення здавалося, що там було щось близьке до вибуху. Кам’яні стіни та підлогу навколо люка позначали глибокі шрами.

Я не міг помітити жодного руху чи звуку, але сканування показало джерела живлення, які ні до чого не були приєднані, ніби ми були на інженерному рівні. Аргеологічна структура, звичайно, мала джерела живлення. Я закульгав через фойє, а потім наблизився під кутом, поки не поглянув крізь щілину у люці.

Кругла кімната, приглушене світло від працюючої верхньої смуги освітлення. Вигнутий металевий стіл з твердотільними екранами, встановленими в стійках, щоб підняти їх до рівня очей людини.

2.0 казав, що це не інопланетяни.

"Ми знали, що це не інопланетяни", сказав я йому.

Він заперечив: "ми були лише на сімдесят два відсотки впевнені, що це не інопланетяни."

Це була застаріла оцінка, але мені не потрібно було сперечатися з собою зараз. Я зайшов всередину.

Багато столів і стелажів, зроблених з трубок, скріплених болтами, такі конструкції можна було складати, їх легко було транспортувати оптом і перетворювати на будь-яку необхідну конфігурацію. Столи, що оточували зовнішню периферію простору, містили твердотільні екрани, деякі були більші за ті, які використовували "цілі", інші менші. Тепер 86 відсотків були мертвими або зламаними, а активні — статичними. Більшість складових та одиниць спорядження були довгастими та круглими, а одна річ у формі зірки, заввишки і завширшки півметра, сиділа у конструкції у вигляді клітки.

Це не дуже нагадувало технологію Pre-CR в історичних драмах; все було меншим та кориснішим, з вигнутими елегантними лініями та фактурними матеріалами у відтінках темно-сірого. Зіркоподібна річ повинна була бути аналогом ядра центральної системи до CR, і просто сиділа вся моторошна і мовчазна, не видаючи нічого, крім виклику лиха на своєму каналі.

Якщо говорити про моторошне, то тут була мертва людина.

Вона лежала обличчям вниз, розкинувшись між зіркоподібним компонентом і зовнішнім кільцем екранів. Тіло було огорнуте нитками білих кристалоподібних наростів, які тяглися по кам’яній підлозі.

Дивні нарости на тілі, через які інші люди могли залишити мертвого валятися, якщо не було іншої вагомої причини.

2.0 сказав: "Б'юсь об заклад, що біла речовина залишок інопланетян.

Ага, сказав я. Так, я також закладаюся.

"Потрібна допомога" системи змінилася на "обережно, небезпечний матеріал", тому що вона знала, що ми тут.

"Гм, — сказав 2.0, — налаштуйте фільтри. Шукайте активні сигнали нижче стандартних рівнів.

Я вніс корективи. 2.0 взяв дані і склав діаграму, перш ніж це зробив я.

Це був не стільки жахливий момент, скільки сплеск жахливого усвідомлення. Я очікував кімнату, повну активних з'єднань, від компонентів до екранів, а потім через стіни до решти інсталяції, навіть якщо деякі або більшість цих з'єднань надсилали або отримували сигнали з пошкоджених або мертвих вузлів.

Натомість діаграма показувала зв’язки, але вони виходили з мертвого людського тіла і утворювали павутинну масу. Вона перепліталася з центральною системою, а потім тягнулася до стін, дотримуючись старих кабелів сполучення.

Я врізався у люк, і лише тоді зрозумів, що хотів втекти геть.

2.0 прошепотів: "Це targetControlSystem."

19

SecUnit 03

Статус: одержання наказу. "Ініціюйте перший етап."

Арада керує човником "Перигелія" за допомогою свого пілотного модуля і сідає на поверхню планети. Вона дала мені вказівку сісти на оглядовий майданчик другого пілота, а не в вантажний відсік, що було незвичним досвідом.

Наше місце для посадки — це платформа, розташована трохи нижче краю плато, недалеко від установок корпорації. Можливо, платформа була вторинним майданчиком для посадки або базою для великого будівельного бота, але тепер її поверхня була чистою, і вона знаходилася поза прямим оглядом як з установки, так і з док-станції. Перигелій також глушить сигнали зв'язку та сканування поблизу, тому наш підхід не буде виявлений.

Я вже вимкнув функції сканування у себе та своїх безпілотників, відповідно до інформації отриманої від клієнтів.

На планеті пізній денний цикл і ясна погода, без ознак атмосферних перешкод, які можуть вплинути на оцінку успіху місії.

У мене є три додаткових входи: (1) Другий човник, який Ратті приземлив на плоскій місцевості за межами док-станції; (2) безпілотник, керований Перигелієм, який прилетів в човнику Ратті і тепер супроводжував людей — Оверса, Тьяго та Айріс; (3) Сам Перигелій, який відстежує все згори.

Четверо клієнтів Перигелія зараз отримували медичну допомогу. Їх переконали повернутися до космічного доку в капсулі технічного обслуговування підйомної вежі, звідки вони успішно перейшли на корабель. Оверс, Тьяго та Айріс залишилися допомагати у виконанні етапу 01 Плану В01.

Усі цілі звільнили надводний док, за винятком делегації з п'яти осіб, яка погодилася зустрітися з людьми. Вони погодилися на цю зустріч, коли Перигелій надіслав їм повідомлення через загальну комунікаційну трансляцію до всіх приймачів поблизу місця колонії: "Я знайшов вашу основну станцію тераформування. Погодьтесь на зустріч, інакше я її зруйную."

Відповіді не було.

Друге повідомлення: "Вам потрібен доказ моїх намірів."

Тоді Перигелій підірвав один "шукач шляхів" у центрі сільськогосподарської зони між док-станцією та будівлею Pre-CR. Кратер був великим. Другий шукач був підірваний у повітрі над комплексом Pre-CR.

Цілі погодилися на зустріч.

Перш ніж ми сіли у наш шатл, Арада сказала мені: "Вам не потрібно цього робити. Я знаю, що таке зіткнутися з цими людьми після того, що вони зробили з вами, — з двома іншими SecUnit'ами. Це не може бути легко. І я не вважаю себе вправі просити вас зробити це так скоро після того, як ви зламали ваш командний модуль. Це має бути для вас заплутаним часом".

Усе справді було заплутане. Але слідування протоколу та допомога у пошуку були мені знайомі. Я сказав їй: "Я хочу це зробити".

Вона кивнула. "Дякую. Якщо ви зможете повернути SecUnit'а — багато людей будуть вам дуже вдячні".

Я прочитав файл HelpMe.file і прийняв його як правдивий. Але існувала різниця між прийняттям даних як коду і їх переживанням. Люди не відмовляться від цього SecUnit'а, хоча частина нашої функції допускала знищення, якщо це буде необхідно.

Є багато такого, що тут відбувається, що я не розумію. Але я все одно беру участь.

Я перевіряю наші безпечні канали та комунікаційні зв’язки, а потім подаю сигнал Араді відкрити люк. Інтерологічні безпілотники, які я прикріпив до задньої частини броні, відшаровуються і виходять із човника хмарою. Вони розповсюджуються, переходять у прихований режим і розгортаються летіти до комплексу. Вони використовують код, щоб спроектувати той самий тип перешкод, що випромінюються захисними засобами цілей. Вони не зможуть виявити ворожих дронів, але самі теж не будуть виявлені. Я теж проектую той самий код, тому сподіваюся, що ворожі дрони не виявить мене, але це неперевірено, і краще взагалі їх уникати.

Поза поверхнею дока, на широкій терасі входу зі східної сторони, безпілотник Перигелія надсилає відео на нашу безпечну стрічку — п’ять цілей, які ідуть назустріч Оверсу, Тьяго та Айріс.

О, на терасі також присутній "шукач шляхів".

Мішені не озброєні, одягнені в робочий одяг, а не в ті звичніші захисні костюми, які вони використовують для бою. Дві цілі мають сіру шкіру на обличчі, руках та інших відкритих ділянках, а ще три мають сірі плями на нормальних для людини відтінках шкіри.

У стрічці Ратті каже: "Ох, я сподіваюся, що це спрацює".

"Тихіше, — каже Арада, — не відволікайте їх."

Оверс натискає на її канал у знак підтвердження.

Перша мішень (позначена як головна) говорить: "Ви не можете підірвати свій пристрій, поки ви тут, навіщо нам цим погрожувати?"

Перигелій подає переклад у корм. Мова ідентифікована як та сама, що використовується на вивісках у космічному доці. Це мова колонії Адамантин, підтверджує Айріс у каналі. Я думаю, що це та сама фракція, де була колоністка, яка допомогла нам у Досліднику.

Тьяго каже цілям: "Це також погроза для нас. Транспорт змушує нас зустрітися з вами від свого імені".

(Під час початкового етапу планування на борту "Перигелію" Ратті висловив заперечення: "Ви впевнені, що вони на це купляться? Що ми в'язні злого транспорту, який змушує нас це робити?"

Перигелій: Я можу бути дуже переконливим.)

Ціль-1 сумнівно каже: "Транспорт?"

Тьяго: "Ви напали на нього, спробували завантажити в нього іншу систему і забрали екіпаж".

Ціль-2: "Це зробила заражена група. Ми не несемо відповідальності за її дії".

Тьяго: "Можливо, але транспорт несе відповідальність за своїх людей. Якби ми знали більше про вашу ситуацію, можливо, ми змогли б переконати його відступити".

Ціль-3, саркастично: "Якщо корабель говорить, чому він не прийшов особисто?"

Дрон Перигелія: "Ви не захочете зустрітися зі мною особисто."

Мішені реагують з подивом і деяким жахом.

Ціль-2: "Що сталося з тими, хто сів у транспорт?"

Тьяго дивиться на Оверса, який каже: "Усі вони мертві".

(Тьяго та Оверс раніше вирішили, що Оверс буде "поганим", який погоджується з бажанням злого транспорту знищити колонію.)

Мої безпілотники досягають відкритого майданчика перед комплексом і прослизають повз реберні конструкції. Я надсилаю у нашу захищену стрічку, "Вони ввійшли." Безпілотники виявляють сім озброєних цілей, прихованих при двох входах у споруду на східній стороні. Інші два входи виглядають чистими. Перигелій натискає на канал у підтвердження.

Ціль-2: "Чого ви хочете від нас?"

Тьяго: "Ми хочемо, щоб ви повернули того, кого ви захопили в камері посадки. Поверніть цю людину, і ми залишимо вас у спокої". По безпечному каналі він каже нам, "я повинен спробувати, можливо, це буде доволі просто."

Надмірна впевненість, Тьяго.

Айріс додає: "Це ніколи не буває легко".

Вони мають рацію. Заручників ніколи не беруть просто для звільнення на вимогу.

Ціль-1: "Ми не можемо повернути цю людину, ми її не брали. Це була заражена група".

Оверс: "Тоді накажіть їм повернути цю людину, інакше буде більше вибухів".

Ціль-2: "Вони нас не послухають".

Оверс киває головою у бік Шукача. "Зробіть так, щоб вони послухали. Ніхто з нас не має вибору".

Тьяго: "Якщо ви можете сказати нам, де вони тримають нашого друга, це може переконати Транспорт почекати".

Безпілотники встигають проникнути у два чітких дверних отвори на західній стороні площі. Я повідомляю про це Перигелію, який у відповідь знову натискає мою стрічку. Він посилає людям текст: "Продовжуйте затримувати їх."

Цілі продовжують демонструвати збуджену поведінку.

Айріс: "Розкажіть нам, що тут сталося, можливо, це допоможе. Ми знаємо, що ви знайшли сховище артефактів інопланетян. Ви перенесли один на наш транспорт і ще один на Дослідник".

Ціль-2: "Ми не знали, що вони це зробили".

Ціль-4, вперше висловившись: "Ви могли збрехати. Вам потрібні наші висновки".

Оверс: "Чи був вибух у вашій сільськогосподарській зоні брехнею?"

Ціль-1 підштовхує ціль-4 замовкнути. "Це впливає на деяких більше, ніж на інших. Ми не винні в діях кількох людей".

Айріс: "Але ці кілька людей вбили більшість екіпажу Дослідника, і вони збираються насильно заразити нас. Ми прийшли вам допомогти."

"Чому ми повинні вам вірити?"

Оверс: "Вам потрібно зробити щось, крім того, щоб просто повторювати, що це не ваша вина. Розкажіть, де вони тримають нашого друга".

Зараз безпілотники розвідують затемнені коридори, і я отримую переважно зображення низької роздільної здатності. Канал активний, але активності SecUnit'а поки не виявлено. Один безпілотник виявив трубу з діючим антигравом і тепер рухається вниз по ній. Я направляю загін слідувати за ним. Для пошуку існує багато рівнів. Інсталяція під землею набагато більша, ніж ми очікували.

Несподівано встрягає ціль-5: "Чому ви хочете це знати? Ви не зможете його звільнити".

"Обережно, — попереджає Ратті у каналі. — Ми не хочемо, щоб вони задавалися питанням, чому ви задаєте це питання."

Дрон Перигелія: "Чи потрібно мені ще раз демонструвати доказ моїх намірів? Наскільки важлива водойма для вашої сільськогосподарської системи?"

Цілі знову переглядаються.

Тьяго: "Бачите? Якби ви могли сказати нам, де наш друг, можливо, ми могли б дати зрозуміти Транспорту, що це не ваша вина".

Я отримую дані розвідки безпілотників. Я кажу Перигелію: виявлена знайома активність сигналу, але безпілотники не можуть встановити контакт або встановити місцезнаходження. Додаю, що мені потрібно бути ближче, щоб допомогти дронам визначити місцезнаходження. Я мушу спуститися туди.

Перигелій підтверджує згодою, "Починайте фазу 2."

Арада слухала стрічку і тепер киває мені. "Удачі, — каже вона.

Я відповідаю: "Дякую", вилізаю з човника і переконуюсь, що Арада замикає люк. Потім я прямую до комплексу, щоб почати прихований підхід до інсталяції та її центральної зони.

Murderbot 1.0

Отже, ми знайшли targetControlSystem. Піт прилипав до сорочки та до того, що залишилося від моєї спини, і надійність моєї роботи впала ще на три відсотки.

Колоністи-адамантини, мабуть, знайшли тут систему Pre-CR і, можливо, відремонтували її як резервну копію своїх власних систем. Одного разу в шахті, яку вони використовували для доступу до артефактів, сталася аварія, і важкий інвентар вдарив ущільнення на дні шахти досить сильно, щоб проламати його. Людина спустилася туди, щоб перевірити це, і була заражена артефактом інопланетян. Людина прийшла сюди або була приведена примусово, за версією Тьяго, і принесла забруднення в цю кімнату, де воно взяло під контроль центральну систему Pre-CR.

Ми припускали, що цілі — це колоністи, які знайшли і відновили систему targetControlSystem. Але все було навпаки.

Потім Центр передав: запит: ідентифікуйте себе.

Я не думав, що у мозку померлої людини залишилося достатньо свідомості для спілкування. Я відповів, "Підтвердження запиту: SecUnit безпеки."

Центр сказав: "запит: допомога?"

Я сказав, "Підтвердження запиту: у процесі." У мене було погане відчуття, що "допомога" передбачає його закриття назавжди, але до цього моменту не було жодних підстав для цього.

2.0 сказав: "Таким чином він передав забруднення або інфекцію іншим колоністам через їхні кормові інтерфейси."

Це було ймовірно. Спочатку воно могло потрапити до людей-імпів, які мали вбудовані інтерфейси в свій мозок, а потім використовувати їх для зараження людей зовнішніми знімними інтерфейсами. Це не завжди було на 100 відсотків ефективним, тому ціль на борту Дослідника допомогла Айріс та іншим втекти, і сказала їм, що не всі цілі вірять у розум інопланетного вулика або щось таке, про що їм говорили інші.

2.0 додав: "Ми мали рацію щодо імплантів, вони були лише приймачами, старою технологією Pre-CR. А решта технологій — це те, що вони поставили на двигун АРТа і спробували встановити на Досліднику. Система TargetControlSystem розповіла колоністам, що слід робити, і написала код для дронів, захисного спорядження та знешкодження сенсорів.

Мабуть, усе плато було артефактом, можливо, навіть руїною, і хто знав, що було під землею всередині. Чорт, і вони вирощували на ньому свою їжу.

"2.0 завагався, і раптом жахнувся. "Якщо зараження передається за допомогою коду, як ти думаєш, АРТ все ще заражений?"

Ні. Тому що targetControlSystem розлютилася і видалила поточну версію АРТа. АРТ, мабуть, був заражений під час створення копії, але, коли він перезапустився, перше, що він зробив, — це очистив простір обробки, який використовувала targetControlSystem. Він видалив кожну частинку targetControlSystem, ставлячиись до неї як до вбивчого програмного забезпечення, і, мабуть, видалив заражений код чи що б там не було. Інопланетний код у формі, яка не мала сенсу. Ну, деякого сенсу. Мабуть, він використовував той самий принцип, що й машинний код, записаний у людській ДНК, саме так працювали та конструювались такі речі, як доповнення, і ви могли б таким чином передавати шкідливе програмне забезпечення, якби не фільтрували його… О, чорт. АРТ отримав інфекцію від людини-імпа, як отримала ця система. Цілі відправили на борт АРТа інфіковану людину…

Двох людей! — Поправив 2.0. — Раса і Елетру.

Все сходилося. Вони сказали, що вони поранені, і АРТ поклав їх на медичну платформу і прочитав заражений код... Потім TargetControlSystem видалила їх пам’ять про це через імпланти та, можливо, забруднення…

Ні, ні, — сказав 2.0. — Вони не використовували їх для передачі забруднення. Б'юся об заклад, цілі використовували їх для передачі targetControlSystem до АРТа. Ось чому спогади Елетри були настільки зіпсовані, — вони використали її нервову тканину як місце для зберігання ядра." Він додав, що це щось на зразок вбивчого програмного забезпечення. Ось чому ми продовжуємо зустрічатися з цим. Воно тиражується.

Я дивився на системну коробку Центру. Висновки:

1) Залишок інопланетян змусив заражену людину поставити її в зону дії найближчої операційної системи, центральної системи колонії до CR.

2) Інфікована центральна система розділилася (нав'язливо? Як люди в інцидентах із забрудненням інопланетян, які створювали дивні речі і вбивали один одного?) і створила targetControlSystem, систему, схожу на шкідливе програмне забезпечення, яка була гібридом застарілих технологій Pre-CR та інопланетних залишків.

3) TargetControlSystem поширилася на адамантинські системи та колоністів. Це змусило їх використовувати технологію Pre-CR, тому що це була центральна система Pre-CR. Вона змусила їх робити те, що їй було потрібно, використовуючи технології Pre-CR, наприклад, безпілотники та імплантати. Технологія Pre-CR з використанням коду інопланетян.

4) Але вона все ще застрягла тут, у колонії, на тераформованій частині планети. Тоді прибула контактна група Баріш-Естранза.

Я був у шахті з запечатаним входом до артефактів, і я був у цій кімнаті. Я все ще не відчував себе зараженим. Але targetControlSystem також не намагався заразити SecUnits на Досліднику, включаючи Третього, якому разом з Другим було наказано стояти замерзлими і безпорадними в коридорі. Можливо, зараження не могло впливати на конструктів. Це було б чудово.

2.0 запитав: "То хто такий targetContact?"

Правильно, контакт, який спілкувався з Дослідником і targetControlSystem. Мій двійник думав, що це людина або, принаймні, не інопланетянин. Він послідував за підключенням цього контакту до цієї установки і опинився в мережі Pre-CR Central…

Ох, у мене було погане передчуття.

Я повільно закрокував вперед, обходячи мережу мабелів. Єдиним звуком було моє погане стискання коліна та відчайдушне повторення попередження. 2.0 сказав: "І куди ми йдемо?"

"Я мушу дещо перевірити". Я повернув у розрив між двома столами, де не було кабелів зв'язку. Пройшов уперед і майже впав/присів на підлогу біля трупа людини.

Справа в тому, що я зауважив, що не було запаху розпаду органіки. Смерть повинна була статися принаймні місяць тому, якщо не планетарний рік, або кілька років, якщо саме той інцидент поклав початок великому поширенню забруднення. Але форма тіла, яку я встиг побачити під білим наростом, не виглядала ні розпухлою, ні загрубілою, ні засохлою.

Біла кристалічна речовина була зернистою, і виступала навіть з вух і рота людини. Мені довелося рухатися вперед під кутом, а потім опустити голову вниз, щоб побачити її обличчя. На шкірі були синьо-білі плями, що виділялися на тлі світлої засмаги. Це міг бути трупний розклад, але також це міг бути той самий процес, який змінив колір та текстуру шкіри цілей. Я побачив блакитні очі. І вони дивилися на мене.

Я відскочив від нього до кола стійок і столів. Я не міг піднятися через пошкоджене коліно, і боявся повернутись до нього спиною, щоб піднятися на ноги за допомогою стіни.

2.0 сказав: "Я знаю, що насильство не є вирішенням усього, але в даному випадку…

В даному випадку так.

Я спрямував енергетичну зброю правої руки на голову людини, збільшив інтенсивність, наскільки це було можливо, і вистрелив.

Білий матеріал засвітився і видав слабкий запах, якого я не зміг впізнати. Людина все ще дивилася на мене, без виразу. Її очі були покриті сухою рідиною, вони просто не могли моргати. О, чому нічого не може бути легко, навіть цього разу?

Я намагався вбити його тричі. Доки 2.0 не сказав, що ці шрами та сліди на підлозі навколо нього можуть бути ударами снарядів та енергетичної зброї. Хтось інший намагався вбити його, кілька разів, з різних боків та різною зброєю.

Чудово. Намагався вбити його, намагався підірвати вхід до цієї камери, але його зупинили, перш ніж вони змогли використати вибух досить потужний. Мабуть, зараження щось зробило з органічною тканиною господаря людини, наділивши функцією самозахисту.

Я не хотів заходити і пробивати кулаком його голову, тому що: (а) я думав, що у мене імунітет до забруднення, але, можливо, й ні, я дійсно міг отримати залишки на своїх органічних частинах і (б) якщо енергетична зброя не спрацювала, пробивання, ймовірно, теж не буде. Мені потрібно було бути розумним щодо цього.

Я змусив себе повернутися і використав стіну, щоб піднятися і стати на ноги. У шафах є інструменти. Нам потрібно знайти щось, що може його розбити, або якусь вибухівку. Я знаю, я ледве міг стояти і ходити, тому зараз я був надто оптимістичним.

2.0 сказав: "Е, потенційна проблема. Чому targetControlSystem не викликала допомогу? Повинно бути якесь виявлення близькості. Крім того, targetContact може бачити нас.

Ох. Це було гарне питання.

Центр раптом сказав: запит: якась кількість клієнтів померла? Так/Ні.

Питали про людей. Я сказав йому: "Ні. Вся популяція клієнтів під загрозою."

Він дав запит: "Допомога популяції клієнтів?"

У мене не було правильного коду, і я не хотів брехати йому. Все було набагато гірше, ніж здавалося. Я сказав: "Невідомо."

Ніякої реакції.

Я сказав: запит: чи триває попередження про близькість? Він знав про свою ситуацію, він міг би визначити, чи знає targetControlSystem, що ми тут.

Він сказав: Ніякого попередження. Немає попередження про близькість. Невідомий організм відсутній. Лише в мережі.

Ух. Він говорив, що targetControlSystem не реагує на мене, оскільки вважає мою присутність як неприязну. Мені здавалося, що я ціль, заражений колоніст.

Я не міг відповісти. SecUnits не повинні бути в стані шоку, як люди, але моя надійність роботи знизилася ще на 5 відсотків, що досить багато відразу.

Я не в мережі, сказав я Центрові. І я не заражений.

2.0 сказав: Думаю, можливо, це не так. Я проаналізую діагностичні аномалії. Зачекай.

Центральна система надіслала мені зображення, карту підключення кімнати, подібну до тієї, яку зробив 2.0. На ній була моя жорстка адреса та підключення до targetControlSystem.

О ні.

Від людини до машини. Можливо, так воно мало працювати. Від людини до машини і знову до людини.

Ми все зробили неправильно. Я намагався стримати АРТа, щоб уникнути контакту з потенційно інфікованими системами, коли інфікованими були люди-імпи.

І я зайшов у цю кімнату, знайшов заражену людину. Ворог сподівався забруднити мене в шахті, а я забрів сюди і послужливо зробив це сам.

2.0 сказав: "Я знайшов аномальний код у вашому активному просторі обробки, я ізолюю його та позначаю до видалення. Я пробую видалити його. О, він знову з'явився. Принаймні у мене це позначено.

Я думав, що у мене імунітет, тому що я — SecUnit. Вау, це звучало так пафосно, як "Я хочу бути особливим! Як це — ні?" — таке лайно люди тягнуть весь час.

2.0 сказав: "Його можна видалити. АРТ видалив його.

Так, це був АРТ. А це тільки я.

Я, якого в будь-який момент може захопити targetControlSystem. Це все одно, що знову мати командний модуль.

Ні, не знову. Ніколи знову.

Я мав доступ до ворожої мережі. І, можливо, у мене був союзник.

Я надіслав у Central: запит: дозволити початок очищення та перезавантаження.

Він сказав: запит: допомога популяції клієнтів?

Якби я допомагав його людям, він би допомагав мені. Я сказав, підтверджую: Якщо можливо. Я постараюсь.

Він відповів: прийнято: дозволи призначені.

Раптом я побачив весь вузол, центральний і цільовий, і те, як вони переплітаються, з TargetContact на периферії. Я повернувся до центральної системи та розпочав чистку.

Тоді TargetControlSystem зрозумів, що я тут.

Він діяв набагато швидше, ніж я очікував. Він використав зв’язок, щоб перемогти Центр, перекрити мій захист і влитися прямо в голову. Він знав, хто я, мав дані з двох інших ітерацій, і він знав, що я вбивав його раніше.

Цілу секунду я думав, що зі мною покінчено. Або я буду видалений або знову під контролем targetControlSystem, що їздив у моїй голові, як командний модуль, і якби у мене був вибір, я б радше хотів бути видаленим.

Але він насправді не розумів того факту, що 2.0 був тут зі мною. Або я думаю, він не розумів, що ми дві різні ітерації з рівними можливостями. Я втрачав функціональність і збирався перейти до примусового перезапуску. Але з 2.0 все було добре, і це було вбивче програмне забезпечення.

Він вилучив targetControlSystem з моєї голови і прослідкував за активним з'єднанням прямо назад у розділ центральної системи.

Центр повідомив, очищення не вдалося.

Ініціювати відключення, а потім знищити блок, сказав мені 2.0. Починай, до біса.

Це вб'є тебе, сказав я йому.

Я знаю, що роблю, яка, на твою думку, моя функція, ідіот? Просто зроби це.

Я не хотів. Я не міг. Я був ідіотом, і я пам’ятав, як Мікі кинувся на бойового бота, щоб дати мені можливість врятувати своїх людей.

Якщо ви нахріните, я буду настільки злий, що зроблю АРТа гарним, — сказав 2.0 — І на відміну від Мікі, я тут виграю.

Це мало зашкодити. Я ініціював відключення каналу.

Подача раптово зникла, коли Центр зник. Усе мовчало, всередині і поза моєю головою. Я зрозумів, що знову опинився на підлозі, і підвівся вертикально, похитуючись. Я перекинув стіл і відрізав енергетичною зброєю лівої руки велику поперечину. Потім закульгав до  коробки з зіркоподібним ядром, яка тепер містила 2.0, центральну та цільову контрольні системи. Вони сплять, сказав я собі. 2.0 і Central нічого не відчують. Було дуже прикро, що targetControlSystem нічого не відчує.

З моєю палицею та обома енергетичними озброєннями на руках я зламав коробку, розбив зірку і розтопив рештки. Я відчував себе дивно і неправильно, а мої органічні частини робили те, що змушувало мене знову відчувати спазми шлунка, якого я не мав. Я вбивав SecUnits і бойових ботів, але це був я, ну добре, копія, плюс Центр, який став жертвою так само, як і будь-хто інший. Навіть TargetContact став жертвою. І мені якось довелося це вбити. Знизивши targetControlSystem, можливо, я міг би пройти через його захисний бар’єр.

Закінчивши з ящиком Центру, я повернувся до TargetContact.

О, він зарухався. Це було погано. Якщо у нього залишилося щось від попередньої людини…

Він підвівся на ноги і вистрілив у мене.

***

SecUnit 03

Статус: Виконується пошук

Я обходжу північну сторону комплексу до проходу між двома поверхневими структурами. Дрон надав мені карту комплексу та розташування цілей, прихованих у східних дверях.

Цілі на поверхневій док-терасі розповідають людям історію колонії. Це підтвердження інформації, вже отриманої Айріс, але не відразу корисної.

Якщо люди не можуть отримати інформацію, я ввійду в комплекс без неї. Це мій перший пошук без командного модуля, і я хочу, щоб він був успішним. Я хочу знайти іншого SecUnit'а. Я надсилаю оновлення стану Перигелію, і він не відповідає відразу. Потім надсилає, "Утримуйте позицію."

Я кажу на це, що я повинен продовжити, щоб завершити пошук.

Він відповідає, що SecUnit був би розлючений, якби я пожертвував тобою без шансів на успіх.

Що?

Завдання друге: "Вони хотіли використовувати пристрої в сховищі, старі пристрої. Після цього стало ще гірше".

Тьяго: "Хто вирішив почати використовувати імпланти?"

Це дивує цілі. Ціль 1: "Які імпланти?"

Мої безпілотники приймають підвищену активність сигналу, глибоко під комплексом, але він недостатньо локалізований для відстеження.

У стрічці Тьяго надсилає, "Ратті, ваш аналіз…"

Ратті надсилає файл до Перигелія. Його безпілотник створює поверхню дисплея і починає відтворювати вид імпланта, видобутого з цілі.

Мішені дивляться на відео.

Оверс: "Бачите? Вони вам про це не казали?

Усі інші цілі дивляться на ціль-4, яка каже: "Це допомагає з'єднанню. Це для захисту".

Ціль-1: "Захисту?"

Ціль-3: "Скільки інших мають такі? Ви змушуєте їх підкорятися вам?"

Тоді ціль-2 повертається до людей і каже: "Вісім рівнів нижче площі. Там у них твій друг. Ось де зараза".

У захищеному каналі Перигелій каже мені, "я витягую людей. Ви йдете, щоб продовжити."

Я відповідаю через безпечну стрічку, Підтверджую, продовжую.

На терасі дрон Перигелія каже: Біжіть. У вас є три хвилини, щоб очистити територію.

Оверс каже: "Іди, зараз!" і люди біжать уздовж тераси до човника.

Цілі плутаються, потім повертаються і біжать стежкою подалі від поверхневого причалу.

Інший пошуковик ударяється в сільськогосподарське поле і вибухає. Ще чотири дуги у небі видають руйнівні виючі звуки. Це відволікає увагу, тому я можу розпочати другий етап пошуку.

Цілі у східних бокових дверях біля площі дезорієнтовані, і троє втікають, спрямовуючись до мосту. Я прослизаю в інший дверний проріз, не будучи поміченим.

***

Murderbot 1.0

Моя надійність у роботі впала, але сплеск страху збільшив час реакції, і я вдарив TargetContact по голові частиною столу. Удар відкинув його назад, але не пошкодив тіло. Зусилля, які я доклав до розмаху, змусили мій розбитий колінний суглоб відмовити, і я знову вдарився об підлогу.

Мені потрібна була більша зброя. Мені потрібна була допомога. Мені потрібно було вилізти звідси.

Чорна підлога шкрябала мої долоні, коли я вибирався до люка. Мені вдалося стати прямо і пролізти через щілину, перш ніж TargetContact піднявся на ноги. Якби це могло захопити мене, все могло початися спочатку, але зі мною, а не бідним мертвим Централом. Я хотів би відмовитися від цього.

Я похитнувся і кульгаючи побіг через ангарову бухту до тупої труби гравітації. (Я знаю, що я сказав, що не хочу нею користуватися, але у мене не було часу бігти по сходах, і порівняно з тим, що було позаду, підйомник почав виглядати дружньо. Крім того, з мертвою подачею це не могло бути віддалено закрився.) Я почув за собою кроки і кинувся всередину.

Я обернувся, коли вал тяжіння підштовхнув мене вгору. Я побачив TargetContact менш ніж за десять метрів позаду себе. Йому довелося вибиратися з люка, перш ніж дістатися до трубки. Пройшли два рівні, коли я намагався зійти з цієї чортової речі без подачі, потім я кинувся в зону зупинки без позначок. Підйомник виплюнув мене на наступному рівні, і я влетів у затінений коридор і знову впав на підлогу.

Ой. Я починав втрачати контроль над своїми датчиками болю — ознака наближення поломки системи. І я думаю, що запізнився, думаю, що TargetContact побачив, що я зійшов на цьому рівні. Я був наляканий вимушеним відключенням; під час перезапуску я став би targetControlSystem.

Я був вище в структурі і не знав, як втекти. Хоча це не мало значення, мені все одно потрібно рухатися далі. Я підвівся і закульгав.

Коридор вигнувся, кружляючи навколо валу ангарного затоки, і був занадто довгим. Він був чистішим і мав більше світла, очевидно використовувався, і десь мусила бути підйомна лінія або сходи.

Тоді я отримав короткий контакт. Пінг. Знайомий пінг. Дрони, тут були дрони. Не цільові Дрони, а мій вид безпілотників. Я надіслав шалені зворотні сигнали назад, тому що ситуація була не такою, ніби TargetContact не знав, де я, я чув його кроки позаду мене в коридорі.

Попереду я побачив більше світла та фойє для сходової клітки. Я кинувся у фойє, коли броньований SecUnit опустився у підйомнику.

Я мало не запустив обидва свої енергетичні стволи, але якраз вчасно побачив наклейку на шоломі. Стислою машинною мовою хтось використав маркерну фарбу, щоб написати "АРТ надіслав мене". Це був SecUnit-3.

Непрозорий шолом зосередився на мені. Там говорилося: "Я ніколи раніше не рятував іншого SecUnit'а. Протоколу для цього немає".

Серйозно, до сраки протокол. Я сказав: "Ворог на підході. Він забруднений. Не скануйте і не дозволяйте, щоб він вас торкався". Якщо забруднення працювало так, як я думав, я не міг би передати його іншому SecUnit, але, до біса, хто знав. "Також не скануйте та не зв'язуйтесь зі мною, я можу бути інфікованим".

SecUnit 3 почав говорити: "Транспортник Перигелій зміг отримати деяку інформацію з отриманих даних…" Потім він стрибнув і приземлився за мною, одночасно витягуючи зброю зі спини, коли TargetContact обійшов коридор. Простір наповнився вибухами снарядів, і TargetContact відкотився назад, але удари не пробили захисне покриття інопланетян.

"Це не працює", — почав я кричати, але 3 наступний постріл націлив на стелю коридору. Внаслідок вибухів тріщини освітлювальної доріжки та розтрощили матеріал, що утримує її на місці. Коли шматки каменю впали на підлогу, Третій підскочив до мене і схопив за пояс.

У повідомленні говорилося: "Будь ласка, зачекайте. Я буду…"

"Я знаю! — закричав я і схопив його за плечі. — Просто біжи!"

Його обмежували сходи, два рівні, три. (Таке носіння було дійсно незручним, я розумію, чому людям воно не подобається.) Третій відкликав своїх безпілотників, і рій утворив навколо нас захисну хмару.

Ми вийшли через люк на денне світло, вибігаючи на відкриту площу, ту, яку я бачив з причалу. Ворожі дрони лежали розкидані на бруківці, мертві, коли targetControlSystem впала. Я не бачив жодних цілей, але це, мабуть, тому, що в центрі площі висів Шукач і кричала комунікація: "Попередження: детонація неминуча."

Я запитав: "АРТ озброїв шукачів шляхів? І не сказав мені?" Ну придурок.

"Люди також були здивовані", — сказав Третій.

Шаттл АРТ з'явився над ребрами конструкції і впав на площу. Люк відкрився і ми швидко залізли всередину.

Він кинув мене в крісло для прискорення, і я побачив вид на TargetContact, який біжить до нас. Потім люк закрився, і Арада кричала: "Вони у мене, іди, іди сюди!"

Поштовх ледь не вибив мене з сидіння, коли човник зірвався вгору. (АРТ, напевне, був за кермом.) Я сидів на ремені безпеки, що не допомогло. Третій зробив те, що я зробив би з пораненою людиною — впав на сидіння поруч зі мною і простягнув руку, щоб утримати мене на місці. З місця пілота Арада запитала: "SecUnit, з тобою все добре?"

"Насправді, — сказав я, — я заражений кодом. 2.0 позначив його як аномальний, тому АРТ може видалити його. Скажи, щоб на мені не використовували медичний сканер". Через порт я побачив доріжку та точки, які були Мішенями/Колоністами, які бігли по структурі, тікаючи.

"Ми знаємо, — сказала мені Арада, задихаючись від прискорення. "Екіпаж, який втік від Дослідника, знав про сканування, і Перигеліон з'ясував, як це було зроблено".

Звісно, що так і було. Це прозвучало як сприятливий час для того, щоб відпустити справу і мимовільно припинити роботу.

Я згасав, коли під нами вибухнув шукач шляхів. АРТ сказав, що TargetContact не в мережі.

Я теж.

20

Тож я хотів би залишитись закритим у всьому і пропустити всі болісні частини, але не пощастило.

До того часу, як ми дійшли до АРТ, я перезапустився, тож зміг самостійно кульгати з човника. Що було чудово, потім я впав на палубу і мав ще одне мимовільне відключення.

Коли я знову перезапустився (і не знаю, чи недооцінюю це, але ці швидкі результатиПадіння надійності та перезавантаження не були приємними або веселими) я все ще лежав на палубі, але оточений купою невідомих людей. Один потягнувся до мого плеча, і я рвонувся і майже знову почав роботу.

Голос Амени сказав: "Ні, він не люблить, щоб його торкалися!" І я зрозумів, що це насправді невідомі люди.

Ратті і Арада сиділи на палубі переді мною, а Амена висіла у фоновому режимі. Серед інших зібралися Каеде, Айріс та Маттео. Люди АРТа носили чистий одяг і різні медичні стабілізуючі пакети, і всі вони пахли набагато краще. Два великі безпілотні літальні апарати АРТа зависли поблизу, а SecUnit-3 стояв збоку. Він зняв броню або йому сказали зняти броню. Він носив комплект одягу для екіпажу АРТа і виглядав, якщо я правильно читав мову тіла, а я, напевно, читав, ніби він абсолютно не уявляв, що робити.

Айріс сказала мені: "Все гаразд, заспокойся".

Маттео казав Араді: "Право Кеде, ми складемо поле для запуску, щоб ми могли ізолювати код…"

"Тоді Пері повинен мати можливість видалити його", — додала Каеде.

"Що видалити?" — запитав я.

— Код у вашій системі, — пояснив Ратті, постукуючи по власному чолі, наче я, можливо, забув, де мій мозок. "Забруднений код. Ми не можемо користуватися медичною платформою, поки Perihelion не видалить з вас цей код. Але Оверс та Тьяго монтують портативний медичний блок, який буде відрізаний від корму. Ми збираємось подбати про ваші фізичні травми прямо тут, і до цього моменту Перигелій повинен впоратися із забрудненням".

Фізичні травми. Ну так, у мене багато стріляли і я все ще просочувався. "Яка у нас ситуація?"

"Ніхто не стріляє в нас, і ми ні на кого не посилаємо озброєних шляховиків", — сказав мені Ратті. "Всі повернулися на корабель. І ми маємо частину персоналу Баріш-Естранзи, яку слід відправити назад у їхній транспортник, але ми хочемо спочатку переконатися, що вони звільнені від залишків забруднення".

Маттео запитав Ратті щось технічне щодо тестування біологічної небезпеки, і я переважно перестав слухати. З того, що вони говорили, здавалося, що Я/2.0 мав рацію щодо того, як поширювалося зараження. Тож приємно бути правим, коли ви протікаєте, а частини вас відвалюються.

Арада повернулася до Айріс. "Я думаю, я повинна нагадати… Перигеліон розповів нам, чому ви насправді тут, у цій системі".

Люди АРТа були вражені. Айріс обмінялася стриманою версією погляду "ох, лайно" з Каеде. Маттео з надією сказав: "Гм, ви маєте на увазі картографію глибокого космосу?"

У нас будуть проблеми? Я дуже сподіваюся, що у нас не буде проблем. І я б хотів, щоб Арада не вибрала момент, коли я буквально розпадався, щоб це розповісти.

Арада сказала: "Ми не від корпорації. Все, що нам сказав Перигелій, було конфіденційним, і ми не зрадимо це нікому з вас". Вона зробила невеликий жест. "Я знаю, що контракти важливі в Корпорації Рім, тому ми можемо підписати один, який заявив, що ми не будемо говорити ні про що, що нам сказали, або про те, що тут сталося, якщо це допоможе".

Ратті виглядав сумнівно. — Так, але нам доведеться придумати якесь пояснення.

Амена додала: "Так, моя друга мама захоче знати, що сталося, і мені їй нелегко брехати".

"Ваша друга мама?" — підказала Каеде.

"Вона голова… Вона була головою Ради Preservation Alliance", — пояснила Амена. — Доктор Менса. Вона багато була в стрічках новин у CR — її викрала корпорація під назвою GrayCris і вона була врятована SecUnit'ом на TranRollinHyfa, і там був атакований озброєний корабель компанії та ще один корабель з корпорації безпеки, який був підірваний…"

"Врятована…" Маттео замовк, і вони всі витріщилися на мене.

Що мені зараз було не потрібно, відрізаному від каналів, камер АРТа та моїх безпілотників. Я сказав: "АРТ, я думав, ти розповів їм про мене".

АРТ сказав, "я сказав їм, що зустрічався із шахрайським SecUnit. Я не мав на увазі, що ви були кожним SecUnit, згадуваним у стрічках новин."

Я думаю, що за цей час я був кожним SecUnit, згаданим у стрічках новин, але як би там не було. SecUnit 3 перестав намагатися видавати себе за прилад і зараз захоплено дивився на мене.

"Ні, Пері не…" Каеде знову обмінялася поглядом з Айріс. "Ми трохи чули про банкротство GreyCris, але насправді не стежили за історією…"

Брови Маттео нахилилися. "Тож чутки про те, що на TranRollinHyfa був шахрай-SecUnit …"

— Були правдою, — закінчив Ратті. "Я був одним з "невстановлених змовників", які втекли, і понесуть відповідальність за "масове втручання в комерцію та майнову шкоду", якщо мене коли-небудь знову спіймають на цій станції". Він знизав плечима. "Отже, тепер ми знаємо все один про одного".

Айріс подумала, потім підняла руки. — Слухайте, ми все це зможемо вирішити пізніше. Чи можемо ми зараз погодитися, що ми всі союзники, які зберігають конфіденційність один одного?"

"І нам не подобається Баріш-Естранза", — додав Маттео.

"Згода", — сказала Арада.

Тьяго та Оверс прибули з модулем швидкої допомоги. Чудово. Я думаю, що я знову перезавантажусь.

Я не буду вдаватися в подробиці, тому що це було грубо і вимагало багато витікання, видалення куль та регенерації тканин по-старомодному за допомогою ручних блоків та аптечки невідкладної медичної допомоги яка намагалася все запорошити дезінфікуючим засобом.

Мартин, який був подружнім партнером Сет і другим батьком Айріс, був викликаний з Медицини для консультації. Він також був біоекспертом, але все ще перебував в ізоляції, де сам знезаражувався. "Привіт", — сказав він, дивлячись на нас через поверхню дисплея, яку створив АРТ. "Скільки друзів у SecUnit'ів має Пері?"

Айріс сказала: "Ну, тату, це той SecUnit, про якого Пері розповіла нам, і через якого збирався бомбити колонію".

"Бомбити колонію?" — запитав я. Ми все ще були в човниковому затоці, тому що вони не могли рухати мене, а я лежав обличчям вниз, головою підпершись руками, тоді як Тьяго, Ратті та Каеде латали органічні компоненти в моїй спині. Це був довгий процес, і люди продовжували приходити, щоб подивитися, але я налаштував датчики болю і АРТ безпосередньо підключив ізоляційну коробку до моїх інтерфейсів, щоб я міг завантажити своє відео та аудіо з TargetContact,і що ще важливіше — АРТ міг програти для мене Timestream Defenders Orion. АРТ також повідомив мені, що SecUnit-3 нарешті зрозумів, що тепер може ходити, де хоче, і робить це. Я думав, що Айріс розгубилася, коли сталося бомбардування колонії. Я сказав: "Це було відволіканням, щоб він міг вас повернути".

"Ні, ми всі були в цій капсулі для обслуговування, колоністи не знали, де ми", — сказав Маттео, зупиняючись, щоб щось змінити. "Пері збирався розбомбити колонію озброєними путівниками, аж поки вони не віддадуть вас". Вони взяли щось (я підозрюю, що це те, що зазвичай складало життєво важливу частину моїх нутрощів) і понесли, щоб показати Мартину через поверхню дисплея.

Мені було складно в це повірити, але тоді я ледве мав уявлення, щоб зрозуміти зараз Timestream Defenders Orion (що, правда, досить низька планка), тому, можливо, я не розумів. "Ти впевнений? Це звучить неправильно".

АРТ нічого не сказав, навіть щоб сказати мені, наскільки я помилявся, що було підозрілим само по собі.

Ратті сказав: "О ні, це було дуже зрозуміло. Перигелій, чому б вам не підтвердити те, що ми говоримо SecUnit'у?"

АРТ сказав, що це був план А01. Але мене переконали, що План В01, більш складний, але з менш насильницьким підходом, буде більш ефективним.

Я сказав: "Отже … весь вибух був для мене?" Тільки для мене?

Тьяго, з тоном підказуючи Ратті, що він, можливо, захоче замовкнути, сказав: "Можливо, SecUnit надто втомився говорити про це зараз".

Однак Ратті був рішучим. "Чому б вам не поділитися відеозаписом із SecUnit'ом, Перигелій? Тоді він буде в курсі всього, що сталося".

Це заплутало, але Ратті мав рацію, я хотів подивитися відео. "Я хочу це побачити."

АРТ не відповідав протягом 2,3 секунд, потім призупинив Timestream Defenders Orion та відтворив події з архіву безпеки.

Я був радий, що міг би прикинутися занадто перевантаженим, зібравшись знову, щоб відповісти, тому що я був як би вражений. Це був АРТ, і мої люди, і люди, яких я знав, можливо, п’ять хвилин, і відділ Баріша-Естранзи, який 2.0 випадково знайшов, і всі співпрацювали, щоб отримати мене.

Я зараз на деякий час припиняю розмову…

Тож, як тільки люди змогли зібрати мене настільки, щоб я став стабільним і щоб надійність моєї роботи не падала, нам довелося перенести мою активну свідомість у ізоляційну коробку, щоб АРТ міг позбутися зараженого коду. Я кажу "ми", але я був переважно тільки для поїздки.

Було б самотньо в ізоляторі, за винятком того, що АРТ тримав частину своєї свідомості разом зі мною, і ми дивилися останній епізод "Захисників Оріона".

Після того, як АРТ закінчив, він сказав: "Це задовільно нереально. Майже свідомо так.

Я сказав: "Я не знаю, як їм це вдалося випадково". Я встиг все обробити, і були частини, про які я ще не хотів говорити. (Ні, я не говорю про Timestream Defenders Orion.) Але цю частину я міг би сказати. "Ви з Аменою мали рацію, 2.0 був особистістю. Він не був схожий на немовля, але це була особистість."

АРТ перерахував розділ Timestream Defenders Orion, де всі герої скоротилися до 1/25 від свого початкового розміру. У мене ніколи не було модуля з фізики, але я не думаю, що це можливо. Хоча дивитися було весело. АРТ сказав: Ви шкодуєте про моє рішення щодо його розгортання?

Ні, сказав я. Я думав, що без 2.0, АРТ і я б в кінцевому підсумку підключилися до targetContact, і люди говорили б мовами Pre-CR і намагалися підірвати один одного за те, що не вірили в інопланетний розум.

АРТ передав ще одну з своїх улюблених сцен — ту, що стосується подорожей у часі. Я сказав: Ви розповіли своїм людям про мене.

АРТ точно знав, що я мав на увазі. "Я сказав їм лише, що допоміг втікачу-SecUnit'у дістатися до RaviHyral. Я не розповідав їм про Тлейсі та її співробітників у човнику.

Тож ти збрехав їм і змусив мене виглядати… Я не знав, як це сказати. Звучало як людина Тапан, Маро та Рамі вважав, що я є, а не такий, яким я був насправді. Ти зробив мене безпечним.

Мої люди не є членами групи опитування з некорпоративної політики, яка лише нещодавно почала розуміти, наскільки небезпечними можуть бути корпорації. Наші місії — це завжди прораховані ризики, і мої люди повинні вживати заходів для захисту себе, а іноді і мене.

Потім він сказав: "Я завершив видалення зараженого коду і розпочав процес повернення вашої свідомості до вашого тіла. Поки це не завершено, у мене є пропозиція.

Я подумав, що це означає, що він хоче знову подивитися на всіх World Hoppers. Або що він знайшов нову серію. Натомість він сказав: "Обговорюється майбутня місія, де ваша допомога буде неоціненною.

Ух ти. Я сказав, що перше, що мені спало на думку, це те, що я не думаю, що вашим людям це сподобається.

Я обговорю це з ними.

Я нічого не сказав. Я навіть не зламався щодо ідеї АРТа щодо дискусії та змушення всіх інших робити те, що він хотів.

Я не знав, чи довіряю людям АРТа, чи хотів би навіть спробувати. Але ніхто раніше мене не рятував, окрім доктора Менси, коли вона зайшла до мене в середовище проживання DeltFall, і АРТ був готовий стерти за мене колонію з планети і спостерігав за відеозаписом групи людей, які розробляли стратегію, як найкраще вивести мене звідти, це було… багато для мене, враховуючи, що вся причина мого створення/конструкта — це те, що я/нас могли залишити у разі надзвичайної ситуації.

АРТ сказав: "Я знаю, що вам важко приймати рішення, тому вам не потрібно відразу давати відповідь.

Я не відчуваю труднощів з прийняттям рішень, АРТ, ви переповнені… — сказав я, але це вже впустило мене в тіло. І, звичайно, моя надійність роботи негайно впала, і я мав вимушене відключення.

Коли я вийшов з перезапуску, я був на платформі в Медичному. Я повернувся на стрічку, у мене залишилося п’ять безпілотників, у тому числі той, що був отриманий із космічного доку, та види камер по всьому кораблю. Мартин, Каріме та Турі все ще перебували у медичній ізоляції у сусідній каюті, але вони перебували у кормі разом з іншими людьми. Ратті та Тьяго були у вітальні з камбузом разом із Сетом. Оверс знаходився в інженерному відділенні разом з Маттео, Таріком і Каеде, переглядаючи те, що залишилося від артефакту інопланетян на двигуні АРТа. (В основному АРТ потребував допомоги від команди з університету з дезактивації, перш ніж знову зайти в червоточину, що не було гарною новиною. Якби з'явилося підкріплення Баріш-Естранзи, ми були б в біді.) Арада була на контрольній палубі з Айріс. SecUnit-3 теж був у вітальні на камбузі, ховаючись у кутку і слухаючи розмову людей.

Амена… Амена перенесла крісло біля платформи і переглядала каталог університету Pansystem у стрічці. Я сказав: "Я знову в мережі".

Вона посміхнулася. "Попереджу всіх".

Я сів. MedSystem закінчила те, що почали люди, і моя надійність у роботі зросла приблизно до 98 відсотків. Я був одягнений у ту м'яку куртку, яку носять травмовані люди, але мої безпілотники помітили мій старий одяг, очищений та відремонтований після переробки, складений на візку. Перш ніж я почав задумуватися над цим, я сказав: "АРТ попросив мене приєднатися до його екіпажу на місію".

АРТ, як завжди, слухав, і це був мій спосіб розповісти, що я думаю. Чомусь було простіше розповісти Амені. Можливо, тому, що їй якось вдалося поставити себе посеред моїх відносин між моїми цитатами та цитатами АРТа.

Амена призупинила корм і насупила брови. "Надовго?"

"На час місії" Але у мене було відчуття, що АРТ показує, що це стане першим кроком у довшій… асоціації.

Лоб Амени свідчив про підозру. "Тільки одна місія? Начебто попросити когось приїхати з родиною на перерву між робочими сезонами, щоб подивитися, чи всі вони подобаються один одному, перш ніж ти станеш серйозним?"

"Я не знаю, що це означає, — сказав я. Я помітив, що АРТ не кинувся сказати їй, наскільки вона помилялася, і я знав, що це було б, якби вона помилялася. Тож вона не помилилася. — Але так, можливо."

Амена подумала. "Я думаю, що я не здивована. Як ви самі до цього ставитесь?" Напевне мій вираз обличчя змінився, тому що вона закотила очі. "Вибачте, я використала не те слово".

Знову ж таки, я поняття не маю, чому АРТ любить підлітків. — Не знаю, — сказав я їй.

"Отже… як ти думаєш, що скаже друга мама?"

Я поняття не мав. "Що ти сказала?"

Вона пирхнула. — "Я просто звикла до тебе. Мій дрон дивився, як вона дивиться на мене. "Я не думаю, що це страшна ідея. За винятком… АРТ іноді теж працює в корпорації Rim, чи не так? Це не всі місії у ці втрачені колонії".

"Це факт" Хоча мені було цікаво, як часто сольні "вантажні місії" АРТа насправді означали збирання розвідувальної інформації так, щоб цього не запідозрила жодна корпорація.

Амена не виглядала щасливою від ідеї повернутися до Корпорації. Я теж не був у захваті від цього. Вона повільно сказала: "Я думаю, що АРТ дуже дбає про тебе. Ви повинні були почути… єдину причину, чому це відбулося і надіслало вашеkillware для дослідника було тому, що, якщо це не так, єдиний спосіб повернути Айріс і всіх — надіслати вас. Це надсилання програми для вбивства означало б, що вам не доведеться робити щось небезпечне. Звичайно, ви вже робили щось небезпечне, але тоді ми цього не знали". Вона завагалася і додала: "Я не думаю, що він не запросив би вас піти з ним, якби не думав, що це буде добре для вас".

Отже, я ще не все знав.

Після ще трьох циклів решта людей змогла залишити медичну ізоляцію. Екіпаж "Баріш-Естранза" був відправлений назад своїм маршрутним транспортом до транспорту наглядача Леоніди. Ніхто не намагався утримувати когось іншого в заручниках, що було незвично для цієї ситуації, але підкріплення з Баріш-Естранзи ще не з’явилося.

Транспортник все ще ремонтував свій двигун для червоточин і зависав у межах досяжності від нас на випадок, якщо що-небудь інше виявиться у нападі. Також, щоб переконатися, що ми якось не вкрали планету з-під їхнього носа. Що АРТ та його екіпаж повністю мали намір зробити. Якби вони могли цим керувати. Усі люди проводили більшість свого часу, розмовляючи про те, що робити з колоністами, як поводитися з дезактивацією місця колонії, чи могли б вони (можливо) перенести всіх, якщо б це було необхідно. АРТа не було у цій частині, але його команда даватиме рекомендації з цього приводу, коли прибудуть бригади з дезактивації від університету.

Єдина велика проблема полягала в тому, що через забруднення залишків інопланетян Каріме заявила, що юридична справа, підготовлена університетом, більше не застосовується, тому їм потрібна допомога, перш ніж вони зможуть оскаржити позов Баріш-Естранзи. Баріш-Естранза надіслала поштовий буй через червоточину до своєї корпоративної бази операцій, а АРТ — до університету. Тож ми чекали, хто з’явиться першим.

Крім того, була ще проблема, що на борту був ізгой SecUnit, яким був я.

В основному він робив те, що робив із Дослідником Баріш-Естранза, який мав час від часу стояти на сторожі та патрулювати. За винятком того, що АРТ змусив його відмовитися від обладунків і зброї, і я підозрюю, що він розповів йому деякі подробиці про те, що може статися, якщо він навіть подумає про те, щоб вистрілити зі своєї зброї будь-якими снарядами.

Амена та Ратті постійно пропонували мені допомогти йому "налаштувати" все, що це є. Я знав, що якби я опинився на його місці, я б хотів залишитися один. І якби вона ще навіть добровільно не сіла на стілець, то, мабуть, не була готова до розмови.

(Я знаю, що це звучить підозріло як обґрунтування, яке я придумав, щоб утриматись від того, що я б і так не хотів робити, але, гей, я не можу цього втримати.)

Тоді наприкінці третього циклу, коли більшість людей спали, я помітив, що він слідує за мною. Я подумав, що це ознака того, що він хоче поговорити. Я зупинився у порожньому коридорі, став обличчям до стіни і сказав: "Що?"

Він стояв там 0,6 секунди зі стандартним нейтрально-порожнім виразом. Наші безпілотні літальні апарати закрутилися над нашими головами. Потім його обличчя трохи розслабилося і він сказав: "Я бачив ваші файли".

"2.0 показав мені".

"Історія була неповною".

"Тому що я не помер"

"Ви продовжували виконувати свої обов'язки після того, як нейтралізували свій командний модуль".

"Протягом тридцяти п’яти тисяч годин". Я раптом відчув з цього приводу погане почуття. "Ти хочеш повернутися"

Він знову вагався. "Ні, я не хочу. Я… не буду. Але я не знаю, що робити".

Гаразд, це стало полегшенням. Те, що ми обидва шахрайські SecUnits, не означає, що ми будемо друзями, але я знав, що якби він не повернувся, я був би мертвим. Я зламав свій командний модуль і продовжував виконувати свою роботу, тому що не знав, що ще робити (окрім того, що ви знаєте, вбивцький розгул, але вбивські шаленства переоцінені та заважають здатності людини продовжувати дивитися медіа), але це було інакше від втечі, а потім повернення назад. Я сказав: "Тому що зміни жахливі. Вибір лякає. Але мати в голові річ, яка вбиває тебе, якщо ти помиляєшся, — це ще страшніше".

Здавалося, він не схильний сперечатися. "Ваші клієнти сказали мені, що я можу поїхати з ними на Preservation".

"Ви можете це зробити. Або ні. Вам не потрібно".

"Вони ваші клієнти"

Я сказав: "Ви можете їм довіряти".

Я впевнений, що він вважав мене обманом. Гей, я думав, що манюсь. SecUnit-3 нічого не сказав, тому що ви могли б сказати на це в цій ситуації. Або будь-якій ситуації.

Потім було сказано: "Закінчена частина історії". Нарешті я зрозумів, що хоче попросити у мене про це, але його досвіду запитувати речі, які не стосуються даних договору, не було. "Перегляд його… допоможе мені прийняти рішення".

Я був майже впевнений, що знаю, до якого рішення він мав прийти. Мої файли були інструкцією для втікаючих SecUnits. Я сказав: "Я витягну відповідні фрагменти і надішлю їх вам".

Насправді він на секунду виглядав майже задоволеним. Потім сказав: "Дякую за таку інформацію".

Зрештою, через двадцять циклів після того, як ми потрапили в цю систему, прибув корабель "Preservation", озброєний учасник станції, який пройшов крізь червоточину.

"Вони не могли. Можливо, я не потрапив сюди за такий проміжок часу", — сказала Арада, після того, як було підтверджено посвідчення судна і закінчилися вигуки та розмахи руками в салоні камбуза. — Тільки якщо вони вилетіли через кілька годин після нас.

АРТ сказав: "Можливо, вони це зробили. Перш ніж мене видалили, я підготував буй повідомлення, пояснивши, що сталося, і попросив допомоги, і приховав його існування від targetControlSystem. Я встановив його на автоматичне відкидання, коли увімкнувся двигун червоточини."

Було ще більше вигуків. — Але чому ти нам не сказав? — запитала Амена.

(Так, Амена все ще наївна щодо того, що таке монстр-АРТ.)

АРТ сказав їй: "Тому що тоді було б важче змусити тебе зробити так, як я хотів."

(Так, так.)

"Чи можете ви зв'язатися з ним по комунікації?" — запитав я. Тому що у мене було відчуття, хто на борту, і якби я був правий, ми могли б заощадити багато часу та багато погіршення стану. І я маю на увазі, що я погіршився, коли люди розмовляють між собою протягом непотрібної тривалості.

Сет кинув на мене задумливий погляд. "Ми можемо, Пері?"

Чи можуть вони розгорнути шкідливе програмне забезпечення? — запитав АРТ.

"Ти не смішний", — сказав я.

Після того, як АРТ забезпечив комунікаційне з'єднання з автовідповідачем з Preservation, я сказав: "Це SecUnit. Доктор Менса на борту? "

Була лише чотирисекундна пауза. Потім Менса сказала: "SecUnit, я тут".

Амена нетерпляче підстрибувала, але я натиснув її стрічку, щоб почекати. Я сказав: "Холодний камінь, пісня, урожай".

— Підтверджено, — негайно сказала Менса, почувши полегшення. "Тепер хтось скаже мені, що, до біса, сталося?"

Арада поспішно взяла владу. Сет запитав мене: "Це кодекс відмови, я так розумію?"

Амена видала роздратований шум. "У нього є спеціальний код з другою мамою".

Насправді це стояло, чітко, без жертв. Я просто сказав: "Так". Тепер мені доведеться його змінити.

Між Арадою та іншими учасниками зв’язку, до того часу, коли респондент дійшов до АРТа, усі дошкульні питання щодо викрадення та спроби підірвати об’єкти обстеження з питань збереження були вирішені.

До цього моменту Тьяго переконав Сет та Айріс розповісти Менсі про справжню місію АРТа. Я думаю, що Менса, будучи всім переконливим і розумним, мала до цього відношення. Плюс разом з екіпажем автовідповідача та командою охорони зі станції з Менсою приїхала Пін-Лі. Оскільки екіпажу АРТ потрібен був хтось, хто добре розбирався б у переговорах щодо угоди з корпорацією Rim, ідея союзу з Preservation виглядала все краще і краще. Як би там не було, люди впоралися, поки я спостерігав за "Місяцем святилища". АРТ дивився разом зі мною деякі епізоди, але ідея приходу на борт доктора Менси викликала у нього дивне збудження, і його безпілотники знову прибрали весь інтер’єр, і робили такі речі, як кричали на Турі, щоб покласти білизну на переробку.

Респондент під’їхав до модульної док-станції АРТ, і Менса пройшла на борт з Пін-Лі, і було багато галасливих привітань, обіймів, вигуків та вступів. Я багато спілкувався зі мною: Пін-Лі запитувала мене, чи все зі мною добре, а Менса подякувала мені за спробу звільнити Амену з базового корабля. Сет як капітан офіційно познайомив їх обох з АРТом. Він сказав їм: "Ми зазвичай не можемо цього зробити, оскільки існування Перигелія як чогось іншого, крім пілота-бота, повинно зберігатися в таємниці від Корпусі корпорації".

"Ми розуміємо, — сказала Менса, її голос був трохи сухим — Ми теж зберігаємо ряд секретів від корпорації Rim. Я дуже рада з вами познайомитися, Перигелій".

Приємно бачити вас на борту, д-р Менса, — сказав АРТ, і йому справді вдалося прозвучати так, ніби це означало приємність.

Пізніше, коли всі оселилися і Пін-Лі консультувалася з Каріме та Іріс щодо документів щодо оскарження претензії Баріш-Естранзи на колонію, мені довелося напівприватно поговорити з доктором Менсою. (Напівприватно, тому що АРТа неможливо було уникнути.) (Але я до цього звик.)

Вона підійшла і сіла поруч зі мною у вітальні, і я відрегулював дрон, щоб мати змогу бачити її обличчя. У мене були речі, які я хотів сказати, але не уявляв, як, тому я випалив: "Ви проходили лікування травми?"

Тепер її голос звучав дуже сухо. "У мене був перший набір зустрічей, так. Тоді мою дочку, мого шурина та моїх друзів викрали, і мені довелося кинути все, щоб здійснити рятувальну місію".

Це було справедливо. "Це було…" Я не хотів запитати, як вона там без мене. Гаразд, я, очевидно, хотів запитати, але це було незручно, до того ж я все ще знав, що АРТ сказав про порушення її конфіденційності, говорячи про терапію.

Вона чекала, примруживши очі, а потім, очевидно, вирішила, що це так далеко, як я збираюся досягти. "Все добре. Я знаю, що на це піде час. Але зі мною все було добре". Вираз її обличчя став іронічним. "Аж до масового викрадення".

Принаймні ця частина була не з моєї вини. Потім, перш ніж я зрозумів, що збираюся це зробити, я сказав: "Амена розповідала вам про мій емоційний крах?"

Тепер вона по-справжньому насупилась. "Ні, вона цього не зробила".

"Ох." Так, я міг би замовкнути про це, але тепер було пізно. "Це було тоді, коли я думав, що АРТ мертвий".

У неї була трохи стурбована складка на лобі. "Це зрозуміло. Ратті сказав, що Перигелій — ваш дуже близький друг".

"У Ратті яскрава уява". Це була незручна річ, і я міг би з цим закінчити. "Я не розповідав вам про АРТа".

Складка на лобі фактично зникла. — Я теж тобі не все розповідаю.

"Це тому, що я не хочу все знати, і ви це поважаєте". Я вирішив просто сказати. "АРТ попросив мене поїхати з ним на місію".

"Розумію." Вона серйозно поставилася до цього. "Це була б тимчасова робота чи щось більш постійне?"

"Не знаю. — Це було неймовірно дивно і незручно. — Я не хочу більше вас не бачити"

Вона взяла хвилину, щоб перебрати мої дієслова. — Я теж не хочу більше тебе не бачити. — Її вираз обличчя все ще був задумливим. — Але якщо ви виявите, що хочете більше часу проводити з Перигелієм, ви завжди можете повернутися і відвідати нас".

Говорити про це ставало все легше. "Preservation — це перше місце, де я був частиною, і я не хочу назавжди бути частиною. Але мені подобається бути з АРТом. Я хочу продовжувати з ним".

Вона кивнула сама собі. — А як щодо решти екіпажу?

Так, це була потенційна проблема. "Я їх ще не знаю"

"Тимчасова робота серед них може вирішити цю проблему. Якщо ви вирішите це зробити". Вона трохи посміхнулася. "Добре, що ти знаєш, чого хочеш".

Я свого роду знав. Це було дивне відчуття. "Це дещо нове"

Вона усміхалася всю дорогу. "Я не збирався так висловлюватись, але так".

Екіпаж АРТа поселився на час відпочинку, за винятком людей, які працювали над судовою справою. Менса забрала з собою Амену і Тьяго на корабель "Preservation". (Амена сказала мені, що Тьяго відчув, що має вибачитися перед Менсою за "неправильне розуміння її стосунків зі мною", і що Амена повідомить про це, і я був просто радий, що вони розмовляли на іншому кораблі, де мені не довелося ризикувати почути їх.) Арада, Оверс і Ратті залишилися у резервній спальні на борту АРТа.

Я піднявся на пульт управління АРТа, де було тихо. Усе було добре знайоме, тому я запам’ятав свій перший раз на борту, щоб порівняти це. Було б краще, щоб АРТ не погрожував зруйнувати мій мозок. Я сказав: "Якщо я буду виконувати місію з вами, нам знадобиться більше медіа зі ЗМІ". Ми пройшли це досить швидко, і це було применшенням.

Я скопіював колекцію з університетського архіву, — сказав АРТ.

Він надіслав мені індекс, і я почав його шукати. "Можливо, нам варто дати трохи Третьому". АРТ знав би, що я передав Третьому свої відповідні архівні файли. "Ймовірно, він піде, як тільки з’явиться можливість".

Ми обговорювали це не тому, що Третій хотів ваші файли, або це була не єдина причина. Я запитав його, чому він хоче допомогти нам, і він відповів: "Історії у файлі HelpMe.file". Я думаю, що ваші спогади надають йому той контекст, який ви отримали з людських ЗМІ.

Я не знав, що думати з цього приводу. Я б ніколи не подумав передати свої файли Третьому так, як це було у 2.0. І якби 2.0 цього не зробив, targetControlSystem виграв би.

Згідно зі звітом 2.0, який мені завантажили, Третій, здавалося, подобався іншим двом SecUnits на Досліднику, вони ніби були друзями, принаймні в тій мірі, в якій їм було дозволено спілкуватися один з одним. Я ніколи не думав, що це можливо.

Можливо, я завжди був дивним SecUnit'ом; можливо, Третьому більше щастило у спілкуванні з іншими SecUnits.

Можливо, мені також потрібно було отримати копію документального фільму доктора Бхарадвай.

Що завгодно. Поки що, шукаючи ключові слова за індексом АРТа, я думав, що я знайшов щось навіть менш реалістичне, ніж Timestream Defenders Orion. Я показав опис АРТу, і він розпочав перший епізод.

Подяки

Завдячую Ненсі Б'юкенен, першому читачеві та першому бібліотекарю, без якої більшість моїх книг не мали б назв.

Дякую моєму чоловіку Тройсу, друзям Меган, Бет Е., Фелісії, Лізі, Біллу та Бет Л., та всім іншим, хто читав версії цього твору в його грубій формі і підтримував мене, поки він не був закінчений.

Подяки Дженніфер Джексон та Лі Гаррісу, без яких Murderbot ніколи б не вийшов у друк.

Content

Марта Велс
Мережевий ефект

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

Подяки