Касандра Клеър

Верига от злато

Последните часове: #1

На Клеъри (истинската)

Първа част

Представете си, че от кой да е живот бъде заличен някой ден, и помислете колко различна посока би поел той. Оставете за миг книгата, читателю, и помислете за дългата, желязна или златна, трънена или цветна, верига, която никога не би ви обвързала, ако първото ѝ звено не е било изковано в някой паметен за вас ден.[1]

Чарлс Дикенс

„Големите надежди“

Отминали дни:

1897 г.

Люси Херондейл беше на десет години, когато за пръв път видя момчето в гората.

Израснала в Лондон, Люси никога не си беше представяла място като Брослинд. Гората обграждаше имението Херондейл от всички страни, тъмнозелена през лятото, искрящо златна през есента, върховете на дърветата — приведени, като глави, доближени в предпазлив шепот. Килимът от мъх под краката бе толкова зелен и мек, че според баща ѝ нощем се превръщал във възглавница за феите, а белите звездички на цветята, които растяха единствено в скритото царство Идрис, ставаха гривни и пръстени за деликатните им ръце.

Джеймс, естествено, ѝ каза, че феите нямат възглавници, че спят под земята и крадат непослушни малки момиченца в съня им. Люси го настъпи по крака и татко ѝ я вдигна на ръце и я отнесе в къщата, преди да успее да избухне караница. Джеймс произлизаше от древния и благороден род Херондейл, но това не го спираше да издърпа плитките на по-малката си сестра, когато се налагаше.

Късно една нощ ярката луна събуди Люси. Лъчите струяха в стаята ѝ като мляко, рисувайки бели ивици от светлина върху леглото ѝ и по-полирания дървен под.

Тя се измъкна от леглото, покатери се през прозореца и скочи леко в цветната леха отдолу. Беше лятна нощ и макар да беше само по нощница, не ѝ беше студено.

Покрайнините на гората, досами конюшните, където държаха конете си, сякаш излъчваха светлина. Тя се стрелна натам като мъничък призрак. Обутите ѝ в пантофи крака едва докосваха мъха, докато се плъзваше между дърветата.

В началото се развличаше, като плетеше венци от цветя и ги окичваше по клоните. След това започна да си играе на Снежанка, бягаща от ловеца. Втурваше се между оплетените дървета, а после се обръщаше драматично и ахваше, долепила ръка до челото си:

— Никога няма да ме убиеш. Защото във вените ми тече кралска кръв и един ден ще стана кралица и ще бъда два пъти по-могъща от доведената ми майка. И тогава аз ще отрежа нейната глава.

Възможно бе, помисли си по-късно, да не си спомня приказката за Снежанка съвсем точно.

Така или иначе, беше много приятно и сигурно се бе стрелнала между дърветата поне четири или пет пъти, когато осъзна, че се е изгубила. Вече не виждаше познатите очертания на имението Херондейл в далечината.

Завъртя се в кръг, обзета от паника. Гората вече не ѝ се струваше магическа. Вместо това дърветата се издигаха над нея като заплашителни призраци. Стори ѝ се, че долавя шепот на тайнствени гласове сред шумоленето на листата. Бяха придошли облаци и бяха скрили луната. Беше сама в мрака.

Люси беше храбра, ала беше едва на десет години. Изхлипа тихичко и затича натам, накъдето смяташе, че е къщата. Само че гората стана още по-мрачна, трънаците — още по-оплетени. Един закачи нощницата ѝ и съдра голяма дупка в плата. Люси се препъна…

И падна. Стори ѝ се като падането на Алиса в Страната на чудесата, макар да беше много по-кратко от него. Запремята се презглава и се удари в твърда земя.

Изскимтя тихо и седна. Намираше се на дъното на кръгла яма, която някой беше изкопал в земята. Стените ѝ бяха гладки и се издигаха на няколко стъпки над нея.

Опита се да зарови ръце в пръстта, която се издигаше от двете ѝ страни, и да се изкатери така, както би се покатерила по дърво. Ала пръстта беше твърде мека и се ронеше между пръстите ѝ. След като за пети път се изтърколи надолу, зърна нещо бяло да проблясва върху насрещната стена. Надявайки се, че е корен, по който би могла да се покатери, тя се втурна натам и посегна, за да го сграбчи…

От него се посипа пръст. Изобщо не беше корен, а бяла кост, и то не животинска…

— Недей да пищиш — разнесе се глас над нея. — Това ще ги доведе.

Люси отметна глава назад и погледна нагоре. Над ръба на ямата се беше надвесило едно момче. По-голямо от брат ѝ… можеше да е дори на шестнайсет години. Имаше прелестно меланхолично лице и съвършено права черна коса, чиито крайчета докосваха яката на ризата му.

— Кого ще доведе?

Люси сложи ръце на хълбоците си.

— Феите — отвърна момчето. — Това е един от техните капани. Обикновено ги използват, за да ловят животни, но страшно ще се зарадват, ако вместо това открият малко момиче.

Люси ахна.

— Искаш да кажеш, че ще ме изядат?

Момчето се засмя.

— Малко вероятно. Но пък е напълно възможно да прислужваш на елфически благородници в Земята под хълма до края на живота си. Никога вече да не видиш семейството си.

Той размърда вежди многозначително.

— Не се опитвай да ме сплашиш — заяви Люси.

— Уверявам те, че говоря чистата истина — отвърна той. — Дори нечистата истина е под достойнството ми.

— И не ме вземай на подбив. Аз съм Люси Херондейл. Баща ми е Уил Херондейл и е страшно важен човек. Ако ме спасиш, ще бъдеш възнаграден.

— Херондейл? Ама и аз имам един късмет. — Той въздъхна и като дойде по-близо до ръба на ямата, протегна ръка надолу. Върху опакото на дясната му длан имаше белег… изглеждаше така, сякаш се беше изгорил. — Да те извадим от тук.

Люси стисна китката му с две ръце и той я издърпа с учудваща сила. Оказа се по-голям, отколкото ѝ се беше сторил, облечен официално в бяло и черно. Луната бе изплувала иззад облаците и на светлината ѝ Люси видя, че очите му имаха цвета на зеления мъх в гората.

— Благодаря ти — каза тя доста превзето и изтупа полепналата по нощницата ѝ пръст.

— Да вървим — меко каза той. — Не се страхувай. За какво да говорим? Харесваш ли историите?

— Обожавам ги — отвърна Люси. — Когато порасна, ще стана известна писателка.

— Звучи прекрасно.

В тона на момчето имаше нещо печално.

Двамата поеха по пътеките под дърветата. Той като че ли знаеше къде отива, сякаш отлично познаваше гората. Трябва да беше подменено от феите дете, помисли си Люси мъдро. Знаеше много за феите, но очевидно не беше един от тях: беше я предупредил, че феите крадат деца — нищо чудно именно това да се беше случило с него. Нямаше да го спомене, за да не го накара да се почувства неловко; сигурно беше ужасно да си подменено от феите дете, отведено далече от семейството ти. Вместо това забърбори за принцесите от приказките и кои ѝ бяха любимите. Не беше минало сякаш почти никакво време, когато се озоваха обратно в градините на имението Херондейл.

— Предполагам, че тази принцеса може да се прибере в замъка оттук — каза той, като се поклони.

— О, да. — Люси погледна към прозореца на стаята си. — Как мислиш, дали ще открият, че ме е нямало?

Той се засмя и се обърна, за да си върви. Беше стигнал до портата, когато Люси го повика.

— Как е името ти? Аз ти казах моето. Какво е твоето?

Той се поколеба за миг. Беше бял и черен в нощта, като илюстрация от една от книгите ѝ. Поклони се дълбоко и изискано, така както правели някога рицарите.

— Никога няма да ме убиеш — каза. — Защото във вените ми тече кралска кръв и един ден ще стана кралица и ще бъда два пъти по-могъща от доведената ми майка. И тогава аз ще отрежа нейната глава.

Люси ахна възмутено. Нима я беше подслушвал в гората, докато си играеше? Как смееше да ѝ се подиграва! Вдигна юмрук, за да го размаха срещу него, но той вече бе изчезнал в нощта, оставяйки единствено звука на смеха си след себе си.

Щяха да минат шест години, преди Люси да го види отново.

1

По-добри ангели

Сенките на нашите желания стоят между нас

и по-добрите ни ангели и така светлината им помръква.

Чарлс Дикенс, „Барнаби Ръдж“

Джеймс Херондейл се биеше с демон, когато внезапно бе завлечен в Ада.

Не се случваше за пръв път, нямаше да бъде и за последен. Броени мигове преди това беше коленичил на ръба на един скосен покрив в центъра на Лондон, стиснал тънък метателен нож във всяка ръка, мислейки си колко отвратителна беше сметта, събираща се в града. Освен пръст, празни бутилки от джин и животински кости, във водосточната тръба досами лявото му коляно определено се беше заклещила мъртва птица.

Колко великолепен беше животът на един ловец на сенки. Звучеше добре, помисли си, докато се взираше в празната уличка под себе си: тясно пространство, заринато с боклуци, мътно осветено от лунния сърп в небето. Специална раса воини с ангелско потекло, надарени със сили, които им позволяваха да се бият с оръжия, направени от искрящ адамас, и да носят черните знаци на свещени руни върху телата си… руни, които ги правеха по-силни, по-бързи, по-смъртоносни от всеки обикновен човек; руни, които ги караха да горят ярко в мрака. Никой обаче не споменаваше неща като това да се озовеш коленичил върху мъртва птица, докато чакаш появата на демон.

Силен вик проехтя в уличката. Джеймс прекрасно познаваше този глас — Матю Феърчайлд. Скочи от покрива, без да се поколебае дори за миг. Матю Феърчайлд беше неговият парабатай — кръвен брат и партньор в битките. Джеймс бе дал обет да го защитава, не че това имаше значение: и без никакви обети би дал живота си за Матю.

В края на уличката, там, където тя завиваше зад редица къщи, зърна движение. Обърна се рязко в същия миг, в който един демон изникна от сенките с рев. Имаше набраздено сиво тяло, извита остра човка, пълна със зъби като куки, и подобни на лапи стъпала, от които стърчаха нащърбени нокти. Демон дюмас, мрачно си помисли Джеймс. Определено беше чел за демони дюмас в една от старите книги, които чичо Джем му беше дал. Бяха забележителни с нещо. Може би бяха изключително свирепи или пък необикновено опасни? Типично… месеци наред без помен от демонска активност, а ето че той и приятелите му се бяха натъкнали на един от най-опасните демони, които съществуваха.

И като стана дума… къде бяха приятелите му?

Демонът дюмас отново изрева и посегна към Джеймс, а от зейналата му паст се точеха зелени лиги.

Джеймс отметна ръка назад, готов да хвърли първия си нож. Очите на демона се впиха за миг в него. Черно-зелени, те искряха, пълни с омраза, която внезапно се превърна в нещо друго.

Нещо, подобно на разпознаване. Ала демоните — или поне по-нисшите демони — не разпознаваха хората. Те бяха свирепи животни, тласкани от неподправена алчност и омраза. Изненадан, Джеймс се поколеба и в същия миг земята под него се надигна. Разполагаше само с частица от секундата, в която да си помисли: О, не, не сега, преди светът да стане сив и безмълвен. Сградите наоколо се бяха превърнали в безформени сенки, небето бе черна пещера, раздирана от бели мълнии.

Дясната му ръка се сключи около ножа… не дръжката, а острието. Болката беше като шамар през лицето и го изтръгна от вцепенението. Светът се завърна с всичките си шумове и цветове. Едва успя да забележи, че демонът дюмас беше във въздуха, протегнал хищни нокти към него, когато вихрушка от въжета изсвистя във въздуха, оплете се около крака на демона и го дръпна назад.

Томас, помисли си Джеймс и действително, невероятно високият му приятел се беше появил зад демона, въоръжен със своите болеадорас[2]. Зад него бяха Кристофър, въоръжен с лък, и Матю, в чиято ръка грееше серафимска кама.

Демонът дюмас рухна на земята с рев в същия миг, в който ножовете на Джеймс полетяха. Единият се заби в гърлото, другият — в челото му. Очите му се обърнаха в орбитите, конвулсия разтърси тялото му и Джеймс внезапно си спомни какво беше чел за демоните дюмас.

— Матю… — започна в същия миг, в който създанието експлодира, обсипвайки Томас, Кристофър и Матю с дъжд от демонска кръв и изгорени парченца от нещо, което можеше да бъде описано единствено като слуз.

Мърлящи, спомни си Джеймс със закъснение. Демоните дюмас бяха извънредно мърлящи. Повечето демони изчезваха, когато ги убият. Не и демоните дюмас.

Те експлодираха.

— Как… какв…? — изпелтечи Кристофър, очевидно изгубил дар слово. Слуз се стичаше по заострения му нос и очилата със златни рамки. — Но как…?

— Искаш да кажеш как е възможно най-сетне да се натъкнем на последния демон в Лондон и той да се окаже най-отвратителният? — Джеймс се изненада колко нормално прозвуча гласът му: вече се отърсваше от шока на надзъртането в царството на сенките. Поне дрехите му бяха невредими: демонът като че ли се беше взривил към другата половина на уличката. — Не ни влиза в работата да питаме защо, Кристофър.

На Джеймс му се струваше, че приятелите му се взират възмутено в него. Томас направи физиономия, докато се бършеше с носна кърпичка, която беше наполовина изгорена и покрита с демонска кръв, така че не вършеше особена работа.

Серафимската кама на Матю започна да пращи. Серафимските остриета, изпълнени с енергията на ангели, нерядко бяха най-верните оръжия на ловците на сенки и най-добрата им защита против демони, но дори те можеше да бъдат удавени от твърде много демонска кръв.

— Същинско безобразие — заяви Матю, захвърляйки угасналото острие настрани. — Имаш ли представа колко похарчих за този елек?

— Някой да те е карал да ходиш на лов за демони, облечен като статист от „Колко е важно да бъдеш сериозен“[3]?

Джеймс му подхвърли чиста кърпичка. Докато го правеше, усети как го жегва болка в ръката. Върху дланта му имаше кървава резка, оставена от острието на ножа. Той я сви в юмрук, за да скрие раната от другарите си.

— Не мисля, че е облечен като статист — подхвърли Томас, който се бе заел да почисти Кристофър.

— Благодаря ти — каза Матю с лек поклон.

— Според мен е облечен като някой от главните герои — изрече Томас, като се ухили.

Томас имаше едно от най-добрите лица, които Джеймс бе виждал някога, и меки лешникови очи. Което не означаваше, че не му харесва да взема приятелите си на подбив.

Матю попи потъмнялата си руса коса с кърпичката на Джеймс.

— За пръв път от година насам попадаме на демон, докато патрулираме. Очевидно очаквах елекът ми да оцелее. Не е като вие да носите бойно облекло.

Вярно бе, че ловците на сенки обикновено ловуваха в бойно облекло, нещо като гъвкави доспехи, изработени от здрава, подобна на кожа черна материя, устойчива на демонска кръв, остриета и такива неща, ала липсата на постоянно демонско присъствие из улиците беше накарала всички да му поотпуснат малко края.

— Стига си ме четкал, Томас. — Кристофър размаха ръце като вятърна мелница. — Трябва да се върнем в „Дявола“ и да се изчистим там.

Останалите измърмориха одобрително. Докато си проправяха лепкав път към главната улица, Джеймс си мислеше, че Матю е прав. Баща му, Уил, нерядко му беше разказвал за патрулите, на които беше ходил заедно със своя парабатай Джем Карстерс (сега неговия чичо Джем), когато двамата се бяха били с демони почти всяка нощ.

Джеймс и останалите ловци на сенки все още добросъвестно патрулираха из улиците на Лондон, търсейки демони, които биха могли да навредят на мунданите, ала през последните няколко години демонските нападения бяха станали съвсем редки. Това беше хубаво — естествено, че беше хубаво! — и все пак. Определено беше странно. В останалата част на света демонската активност беше нормална, така че какво правеше Лондон различен?

По улиците на града беше пълно с мундани, макар да беше късно. Никой не поглеждаше към групичката опърпани ловци на сенки, докато те вървяха по Флийт Стрийт; носеха руни, които ги скриваха от очите на всеки, който не беше надарен със Зрението.

Винаги бе толкова странно да си заобиколен от хора, които не те забелязват, помисли си Джеймс. На Флийт Стрийт се помещаваха офиси на вестници и съдилища, имаше безброй ярко осветени кръчми, пълни с вестникари и адвокати, и служители на съда, които седяха и пиеха чак до изгрев-слънце. Улица „Странд“ беше изсипала съдържанието на своите мюзикхолове и театри и групички добре облечени млади хора, весели и шумни, гонеха последните омнибуси.

Полицаите също обикаляха своите райони, а онези жители на Лондон, които имаха злощастието да нямат къщи, в които да се приберат, клечаха, мърморейки, около отдушниците на мазета, които изпращаха струи топъл въздух нагоре — дори през август нощите можеха да бъдат влажни и студени. Докато минаваха покрай подобна групичка скупчени фигури, една от тях вдигна глава и Джеймс зърна бледата кожа и искрящите очи на вампир.

Джеймс извърна поглед. Долноземците не му влизаха в работата, освен ако не нарушаваха законите на Клейва. Освен това беше уморен, въпреки руните за енергия: винаги го изтощаваше това да бъде завлечен в онзи друг свят на сивкава светлина и назъбени черни сенки: остатък, знаеше той, от магьосническата кръв на майка му.

Магьосниците бяха деца на човеци и демони; владееха магия, но не можеха да носят знаци, нито да използват адамас, прозрачния кристален метал, от който бяха изковани стилитата и серафимските оръжия. Те бяха едно от четирите разклонения на долноземците, заедно с вампирите, върколаците и феите. Майката на Джеймс, Теса Херондейл, беше такава магьосница, ала нейната майка бе не просто човек, а ловец на сенки. Самата Теса някога бе притежавала способността да се превъплъщава и да приема очертанията на когото си поиска, бил той жив или мъртъв: умение, което никой друг магьосник не притежаваше. Беше необикновена и в още едно отношение: магьосниците не можеха да имат деца. Теса беше изключение. Всички се бяха чудили какво ще означава това за Джеймс и сестра му Люси, първите внуци на демон и човешко същество в историята.

В продължение на много години изглеждаше така, сякаш този факт няма да означава нищо. И Джеймс, и Люси можеха да носят знаци и като че ли притежаваха способностите на който и да било ловец на сенки. И двамата можеха да виждат призраци (като бъбривата Джесамин, която обитаваше Института), но това не беше нещо необичайно за рода Херондейл. Като че ли щяха да се окажат благословено нормални, или поне толкова нормални, колкото би могъл да бъде един ловец на сенки. Дори Клейвът — върховният орган на всички ловци на сенки — като че ли беше забравил за тях.

А после, когато беше на тринайсет години, Джеймс за пръв път се бе озовал в царството на сенките. В един момент стоеше върху зелена трева, в следващия — върху опожарена земя. Също така опожарено небе бе надвиснало над него. Разкривени дървета стърчаха от земята като нащърбени нокти, посягащи към въздуха. Виждал бе подобни места в гравюрите на старите книги. Знаеше какво вижда: демонски свят. Адско измерение.

Броени мигове по-късно бе издърпан обратно на земята, ала оттогава животът му не бе същият. В продължение на години у него се бе спотаявал страхът, че всеки миг може отново да се озове в света на сенките. Сякаш някакво невидимо въже го свързваше със свят на демони и то всеки момент можеше да бъде опънато докрай, изтръгвайки го от познатото му обкръжение и запращайки го в един свят на огън и пепел.

През последните няколко години, с помощта на чичо си Джем, бе решил, че е успял да го овладее. Макар да бе траяло само няколко секунди, станалото тази нощ го беше разтърсило и той изпита облекчение, когато „Дяволската таверна“ изникна пред тях.

„Дяволът“ се намираше на Флийт Стрийт номер две, в съседство с порядъчна на вид печатница. За разлика от печатницата, таверната беше скрита с магия, така че мунданите да не могат да я видят, нито да чуят глъчката от разюздания живот, която струеше от прозорците и отворените врати. Беше построена в стил фахверк от епохата на Тюдорите и единствено магия задържаше загниващите ѝ греди да не паднат. Зад бара Ърни, собственикът върколак, наливаше пиво: гостите бяха смесица от пиксита, вампири, върколаци и магьосници.

Обикновено ловците на сенки биха срещнали студен прием на подобно място, ала посетителите на „Дяволската таверна“ бяха свикнали с момчетата и сега ги поздравиха с приветстващи и насмешливи викове. Джеймс остана, за да поръча питиета на Поли, сервитьорката, докато останалите трима се отправиха към стаите си на горния етаж, ръсейки демонска кръв по стъпалата.

Поли беше върколак и беше взела момчетата под крилото си, когато преди три години Джеймс беше наел таванските стаи, търсейки убежище, където с приятелите му можеха да се оттеглят далече от зорките погледи на родителите си. Именно Поли бе започнала да ги нарича Веселите крадци, като Робин Худ и неговите момци. Джеймс подозираше, че той е Робин от Локсли, а Матю — Уил Скарлет. Томас определено беше Малкия Джон.

Поли се изкиска.

— Едва ви разпознах, когато се появихте, изпоцапани с каквото и да беше това.

— Демонска кръв — отвърна Джеймс, поемайки бутилка бяло вино.

Поли сбърчи нос и преметна няколко захабени кърпи за съдове през рамото му. След това му подаде още една, която той притисна към порязаната си ръка. Раната беше престанала да кърви, но все още туптеше от болка.

— Пусто-опустяло.

— От цяла вечност никой не е виждал демони в Лондон — продължи Джеймс. — Възможно е да не реагирахме толкова бързо, колкото би трябвало.

— Бас държа, че прекалено ги е страх да си покажат носовете — подхвърли Поли дружелюбно, обръщайки се, за да налее чаша джин на Пикълс, келпито, което беше редовен посетител на таверната.

— Страх? — повтори Джеймс. — От какво може да ги е страх?

Поли се сепна.

— О, нищо, нищо — отвърна и забърза към другия край на бара.

Намръщен, Джеймс се отправи към горния етаж. Понякога долноземците бяха толкова загадъчни.

Скърцащите дървени стъпала го отведоха до дървена врата, върху която преди години някой беше издълбал думите:

Не е важно как умира човек, а как живее.

С. Дж.

Джеймс отвори вратата с рамо. Матю и Томас вече се бяха разположили около кръглата маса в средата на стаята с дървена ламперия. Няколко прозореца, чиито стъкла бяха станали неравни и издраскани от годините, гледаха към Флийт Стрийт, осветена от улични лампи, и Кралската съдебна палата от другата страна, чиито очертания се виждаха смътно в облачната нощ.

Стаята беше обичано и познато място, с изтъркани стени, износени мебели и нисък огън, горящ в огнището. На полицата над камината имаше мраморен бюст на Аполон с отдавна отчупен нос. Стените бяха отрупани с окултни книги, написани от мундански вълшебници: подобни неща не се допускаха в библиотеката на Института, ала Джеймс ги колекционираше. Беше запленен от идеята за хора, които не бяха родени в свят на магии и сенки и все пак копнееха за тях толкова силно, че се бяха научили как да надзъртат през вратите към него.

Томас и Матю се бяха изчистили от демонската кръв и си бяха облекли смачкани, но чисти дрехи; косите им, тази на Томас — светлокестенява, тази на Матю — тъмнозлатна, все още бяха влажни.

— Джеймс! — посрещна го Матю възторжено. Очите му блестяха подозрително; върху масата вече имаше преполовена бутилка бренди. — Да не би това, което виждам пред себе си, да е шише евтин алкохол?

Джеймс остави бутилката върху масата в същия миг, в който Кристофър се появи от малката спалня в далечния край на таванското помещение. Спалнята беше там, преди те да наемат мястото: вътре все още имаше легло, ала никой от Веселите ловци не я използваше за друго, освен за да се измият и да държат в нея оръжия и чисти дрехи.

— Джеймс. — Кристофър изглеждаше доволен. — Мислех, че си се прибрал вкъщи.

— Защо да се прибирам?

Джеймс се настани до Матю и хвърли кърпата за съдове от Поли върху масата.

— Нямам представа — отвърна Кристофър жизнерадостно. — Ала би могъл да го направиш. Хората непрекъснато вършат странни неща. Някога имахме готвачка, която отиде да напазарува и две седмици по-късно беше открита в „Риджънтс Парк“. Беше се хванала на работа в зоологическата градина.

Томас повдигна вежди. Джеймс и останалите от групичката никога не бяха сигурни дали да вярват напълно на историите на Кристофър. Не че беше лъжец, но на всичко, което не беше епруветки и мензури, той имаше склонността да отдава само частица от вниманието си.

Кристофър беше син на леля Сесили и чичо Гейбриъл. Притежаваше фината костна структура на родителите си, тъмна коса и очи с цвят на люляк. „Похабени за едно момче!“, казваше Сесили често с мъченическа въздишка. Кристофър би трябвало да бъде популярен сред момичетата, ала очилата с дебели стъкла, които носеше, скриваха по-голямата част от лицето му, а под ноктите на пръстите му винаги имаше барут. Повечето ловци на сенки гледаха на мунданските пистолети с подозрение или безразличие — поставянето на руни върху метала или куршумите не позволяваше на барута да се възпламени, а оръжия без руни бяха безсилни срещу демони. Кристофър обаче беше обсебен от идеята, че би могъл да приспособи огнестрелни оръжия за целите на нефилимите. Джеймс трябваше да признае, че мисълта да разположат топ върху покрива на Института звучи доста примамливо.

— Ръката ти — обади се Матю внезапно и като се приведе напред, прикова зелените си очи в Джеймс. — Какво се случи?

— Просто се порязах.

Джеймс разтвори ръка. Върху дланта му минаваше дълъг диагонален разрез.

Матю улови ръката му и сребърната гривна, която Джеймс носеше винаги, издрънча в бутилката с вино на масата.

— Трябваше да ми кажеш. — Матю бръкна в жилетката си за стилито. — Можех да се погрижа още на уличката.

— Забравих — каза Джеймс.

Томас, който прокарваше пръст по ръба на чашата си, без да пие, попита:

— Случило ли се е нещо?

Томас беше дразнещо прозорлив.

— Стана много бързо — отвърна Джеймс с неохота.

— Немалко неща, които са „много бързи“, са също така много лоши — подхвърли Матю, докато допираше върха на стилито до кожата на Джеймс. — Гилотините например се спускат много бързо. Когато експериментите на Кристофър експлодират, често експлодират много бързо.

— Очевидно не съм експлодирал, нито съм бил гилотиниран — изтъкна Джеймс. — Аз… озовах се в царството на сенките.

Матю вдигна рязко глава, макар ръката му да продължи да рисува сигурно целителното иратце. Джеймс почувства как болката в ръката му започва да отслабва.

— Мислех, че това спря — каза Матю. — Мислех, че Джем ти е помогнал.

— Действително ми помогна. Мина цяла година от последния път. — Джеймс поклати глава. — Предполагам, че би било прекалено да се надявам, че си е отишло завинаги.

— Не се ли случва обикновено когато си разстроен? — каза Томас. — Заради нападението на демона ли беше?

— Не — побърза да отговори Джеймс. — Не, не мога да си представя… не.

Беше очаквал битката едва ли не с нетърпение. Беше тягостно лято, първото от повече от десет години насам, което не беше прекарал заедно със семейството си в Идрис.

Идрис се намираше в Централна Европа. Обграден от всички страни с магически бариери, той бе недокосната земя, скрита от очите и изобретенията на мунданите: място без железопътни линии, фабрики и въглищен дим. Джеймс знаеше защо семейството му не можеше да отиде тази година, ала той си имаше свои причини да иска да бъде там, вместо в Лондон. Да патрулира из града, бе едно от малкото неща, които го отвличаха от мислите му.

— Демоните не притесняват нашето момче — подхвърли Матю, докато довършваше целителната руна. Толкова близо до своя парабатай, Джеймс можеше да долови познатата миризма на сапуна му, примесена с алкохол. — Нещо друго ще да е било.

— В такъв случай трябва да говориш с чичо си, Джейми — каза Томас.

Джеймс поклати глава. Не искаше да притеснява чичо Джем за нещо, което сега му се струваше просто моментно примигване.

— Не беше нищо. Демонът ме изненада; стиснах острието, без да искам. Сигурен съм, че именно това е била причината.

— Превърна ли се в сянка? — попита Матю, докато прибираше стилито си.

Понякога, когато се окажеше издърпан в царството на сенките, Джеймс започваше да се замъглява по краищата пред очите на приятелите си. Случваше се дори да се превърне изцяло в тъмна сянка — с неговите очертания, но прозрачна и безплътна.

На няколко пъти — съвсем малко пъти — бе успявал да се превърне в сянка, за да премине през нещо плътно. Само че не искаше да говори за това.

Кристофър вдигна очи от тетрадката си.

— И като заговорихме за демони…

— Което не правихме — изтъкна Матю.

— … какъв вид беше този? — довърши Кристофър и захапа върха на писалката си. Той често записваше подробностите за експедициите им в търсене на демони. Твърдеше, че му помагало в проучванията. — Онзи, който експлодира, имам предвид.

— За разлика от другия, който не експлодира? — каза Джеймс.

Томас, който имаше страхотна памет за подробности, отговори:

— Беше дюмас, Кристофър. Странно, че беше тук; обикновено не се срещат в градовете.

— Запазих малко от кръвта му. — Кристофър измъкна отнякъде запушена с коркова тапа епруветка, пълна със зеленикава субстанция. — Предупреждавам ви да не пиете от нея.

— Уверявам те, че нямахме никакво намерение да го направим, откачалко такава.

По тялото на Матю пробяга тръпка.

— Достатъчно сме говорили за демонска кръв. Да вдигнем тост за това, че Томас си е у дома!

Томас опита да протестира, но Джеймс вдигна чаша и я чукна в тази на Матю. Кристофър се канеше да чукне епруветката си в чашата на Джеймс, но Матю му я конфискува, проклинайки под носа си, и му подаде чаша с вино.

Въпреки възраженията, Томас изглеждаше доволен. Когато навършеха осемнайсет години, повечето ловци на сенки отиваха на нещо като гранд тур, оставяйки родния си Институт за някой в чужбина; Томас се бе завърнал едва преди няколко седмици след девет месеца, прекарани в Мадрид. Целта на пътуването бе човек да опознае нови обичаи и да разшири мирогледа си. Томас определено се беше разширил, макар и най-вече във физическо отношение.

Макар да бе най-големият по години в групата, Томас открай време беше дребничък. Докато стояха на пристанището, за да посрещнат кораба му от Испания, и обхождаха множеството с погледи, Джеймс, Матю и Кристофър едва бяха успели да разпознаят приятеля си в мускулестия млад мъж, който слизаше по мостика. Сега Томас беше най-високият от четиримата, загорял от слънцето, сякаш беше израснал в някоя ферма, а не в Лондон. Можеше да се бие с тежка сабя само с една ръка, а в Испания беше овладял друго оръжие, болеадорас, изработено от здрави въжета и тежести, което въртеше над главата си. Матю често казваше, че е като да са приятели с дружелюбен великан.

— Когато приключите, имам новини. — Томас се облегна назад със стола си. — Нали знаете онова старо имение в Чезуик, което някога е принадлежало на дядо ми? Наричали го Къщата Лайтууд? Преди няколко години Клейвът го даде на леля ми Татяна, но тя никога не го е използвала… предпочита да живее в Идрис, в имението заедно с братовчедка ми, ъ…

— Гъртруд — услужливо довърши Кристофър.

— Грейс — каза Джеймс. — Името ѝ е Грейс.

Тя беше братовчедка и на Кристофър, макар Джеймс да знаеше, че двамата никога не се бяха срещали с нея.

— Да, Грейс — съгласи се Томас. — Леля Татяна открай време ги държи в невероятна изолация в Идрис, никакви посетители и всичко останало, но очевидно е решила да се върне в Лондон и родителите ми направо са се шашнали.

Сърцето на Джеймс отекна бавно и силно в гърдите му.

— Грейс — започна и видя как Матю го стрелна с бърз кос поглед. — Грейс… се мести в Лондон?

— Изглежда, че Татяна иска да я въведе в обществото. — Томас изглеждаше озадачен. — Предполагам, че си се запознал с нея в Идрис? Къщата ви там не беше ли в съседство с имението Блекторн?

Джеймс кимна механично. Чувстваше тежестта на гривната около дясната си китка, макар да я носеше от толкова години, че обикновено изобщо не я усещаше.

— Обикновено я виждам всяко лято — отвърна. — Не и тази година.

Не и тази година. Не беше могъл да възрази на родителите си, когато му бяха казали, че тази година семейство Херондейл ще прекарат лятото в Лондон. Не бе могъл да спомене защо иска да се върне в Идрис. Та доколкото на тях им беше известно, той едва познаваше Грейс. Почти болестното състояние, ужасът, който го сграбчи при мисълта, че няма да я види още цяла година, не бе нещо, което би могъл да обясни.

Това бе тайна, която носеше със себе си, откакто беше на тринайсет години. В ума си виждаше високите порти, които се издигаха пред имението Блекторн, и собствените си ръце — детски ръце, без белези, които режеха упорито трънаците. Виждаше горе Голямата зала в имението и завесите, полюшващи се пред прозорците, чуваше музика. Виждаше Грейс в роклята ѝ с цвят на слонова кост.

Матю го наблюдаваше със замислени зелени очи, които вече не танцуваха. Матю, единствен от всички приятели на Джеймс, знаеше, че между него и Грейс Блекторн съществува връзка.

— Лондон направо е залят от новодошли — отбеляза Матю. — Семейство Карстерс скоро ще се присъединят към нас, нали?

Джеймс кимна.

— Люси направо е обезумяла от вълнение, че ще види Корделия.

Матю си сипа още вино.

— Не мога да ги виня, че селският живот в Девън им е дотегнал… как се казваше онази тяхна къща? Сайрънуърт Хол? Доколкото разбирам, ще пристигнат след ден-два…

Томас събори чашата си. Чашата на Джеймс и епруветката на Кристофър я последваха. Томас все още свикваше с това да заема толкова много място в света и понякога беше непохватен.

— Всички от семейство Карстерс пристигат, така ли?

— Без Елиас Карстерс — отвърна Матю. Елиас беше бащата на Корделия. — Но Корделия и разбира се…

Гласът му заглъхна многозначително.

— Проклятие — обади се Кристофър. — Алистър Карстерс. — Изглеждаше така, сякаш мъничко му се повдига. — Не си спомням грешно, нали? Той е ужасно неприятен.

— „Ужасно неприятен“ е доста мек начин да бъде описан — каза Джеймс. Томас забърсваше разлятото си питие. Джеймс го погледна загрижено. В училище Томас беше срамежливо дребно момче, а Алистър беше от онези, които тормозят по-слабите. — Можем да избягваме Алистър, Том. Няма причина да прекарваме време с него, а се съмнявам, че той изгаря от желание за нашата компания.

Томас изпръхтя, но не в отговор на казаното от Джеймс. Съдържанието на епруветката на Кристофър бе придобило ярък червеникавокафяв цвят и бе започнало да разяжда масата. И четиримата скочиха, хвърляйки се към кърпата за съдове на Поли. Томас лисна кана с вода към масата, при което здравата заля Кристофър и Матю се преви надве от смях.

— Я виж ти. — Кристофър извади кичур мокра коса от очите си. — Вярвам, че подейства, Том. Киселината беше неутрализирана.

Томас клатеше глава.

— Някой трябва да неутрализира теб, песоглавец такъв…

Матю се свлече, разтърсван от истеричен пристъп на смях.

Насред хаоса, Джеймс се чувстваше много далече от всичко това. В продължение на дълги години, в стотици тайни писма между Лондон и Идрис, двамата с Грейс се бяха заклевали един на друг, че някой ден ще бъдат заедно; че някой ден, когато пораснат, ще се оженят, независимо дали родителите им са съгласни, или не, и ще заживеят заедно в Лондон. Открай време мечтаеха за това.

Защо тогава Грейс не му беше казала, че пристига?

* * *

— О, вижте! Роял Албърт Хол! — извика Корделия, притиснала нос до прозореца на каретата. Беше блестящ ден, ярка слънчева светлина се разливаше върху Лондон, карайки редиците искрящи бели къщи на Южен Кенсингтън да сияят като редица войници от слонова кост в скъп шахматен комплект. — Архитектурата в Лондон наистина е удивителна.

— Колко проницателно наблюдение — провлачи по-големият ѝ брат, Алистър, който демонстративно четеше книга в ъгъла на каретата, сякаш ясно искаше да се разбере, че не го е грижа дори да погледне през прозореца. — Сигурен съм, че никой досега не е коментирал сградите в Лондон.

Корделия го изгледа яростно, но той не вдигна очи. Не разбираше ли, че тя просто се опитва да повдигне духа на всички? Майка им, Сона, се облягаше изтощено на стената на каретата; под очите ѝ имаше виолетови сенки, обикновено сияйната ѝ мургава кожа имаше жълтеникав цвят. Корделия от седмици насам се тревожеше за нея, от деня, в който новината за баща им бе пристигнала в Девън от Идрис.

— Въпросът, Алистър, е, че сега ще живеем тук, а не идваме просто на гости. Ще се срещаме с хора, ще приемаме посетители, не е нужно да отсядаме в Института… макар че би ми било приятно да съм близо до Люси…

— И Джеймс — подхвърли Алистър, без да вдига глава от книгата си.

Корделия стисна зъби.

— Деца. — Майка им ги погледна укорително. Алистър придоби възмутено изражение. До деветнайсетия му рожден ден оставаше само един месец и поне в собствените си очи определено не беше дете. — Това е сериозно. Дошли сме в Лондон заради семейството ни.

Корделия размени един не толкова враждебен поглед с брат си. Знаеше, че той също се тревожи за Сона, макар че никога не би си го признал. Поне за милионен път се зачуди колко ли знае за ситуацията с баща им. Сигурна бе, че е повече, отколкото тя, и че никога няма да говори с нея за това.

Сърцето ѝ подскочи от вълнение, когато каретата им спря пред „Корнуол Гардънс“ № 102, една от редицата импозантни бели викториански къщи с номер, боядисан в строг черен цвят върху най-дясната колона. На стъпалата отпред, под портика, стояха няколко фигури. Корделия начаса разпозна Люси Херондейл, малко по-висока, отколкото последния път, когато я беше видяла. Светлокестенявата ѝ коса беше прибрана под шапката, жакетът и полата ѝ имаха същия светлосин цвят като очите ѝ.

С нея имаше още двама души. Единият беше майка ѝ, Теса Херондейл, прочутата (поне сред ловците на сенки) съпруга на Уил Херондейл, който оглавяваше Лондонския институт. Изглеждаше съвсем мъничко по-възрастна от дъщеря си. Теса беше безсмъртна, магьосница и превъплътителка и не остаряваше.

До Теса стоеше Джеймс.

Корделия си спомни как веднъж, когато беше малка, бе посегнала да погали един лебед в езерцето край къщата им. Лебедът се беше нахвърлил върху нея и я беше съборил на земята. В продължение на няколко минути бе останала да лежи в тревата, борейки се за въздух, ужасена, че никога няма да може отново да поеме кислород в дробовете си.

Вероятно не би било особено романтично да каже, че всеки път, когато види Джеймс Херондейл, се чувства така, сякаш е нападната от водна птица, но това беше самата истина.

Беше красив, толкова красив, че тя забравяше да диша, когато я погледнеше. Имаше необуздана, разчорлена черна коса, която изглеждаше така, сякаш бе мека на допир, а обрамчените му от дълги и тъмни ресници очи имаха цвета на мед или кехлибар. Седемнайсетгодишен, той вече не беше някогашното недодялано момче; сега бе прекрасен и съвършено завършен, като прекрасно архитектурно произведение.

— Ау!

Краката ѝ се удариха в земята и тя едва не се препъна. Незнайно как беше отворила вратата на каретата и стоеше на тротоара… е, всъщност се олюляваше, мъчейки се да се задържи на крака, които бяха изтръпнали от дългото седене.

Джеймс начаса се озова до нея, подкрепяйки я с ръка.

— Дейзи? Добре ли си?

Прякорът му за нея. Не беше забравил.

— Просто съм малко тромава. — Корделия се огледа унило наоколо. — Надявах се на по-изтънчено пристигане.

— Не се притеснявай. — Той се усмихна и сърцето ѝ се преобърна в гърдите. — Тротоарите в Южен Кенсингтън са направо свирепи. Самият аз неведнъж съм бил нападан от тях.

Измисли остроумен отговор — заповяда си тя. — Кажи нещо находчиво.

Ала Джеймс вече се беше извърнал, наклонил глава към Алистър. Корделия знаеше, че Джеймс и Алистър не се бяха харесвали в училище, но майка ѝ нямаше представа. Сона вярваше, че Алистър е бил страшно популярен.

— Виждам, че и ти си тук, Алистър. — Гласът на Джеймс беше странно равен. — Изглеждаш…

Погледът му се плъзна по ярката светлоруса коса на Алистър с известна доза учудване. Корделия го зачака да продължи, надявайки се, че ще каже изглеждаш досущ като ряпа, ала той не го стори.

— Изглеждаш добре.

Докато двете момчета се взираха мълчаливо едно в друго, Люси се втурна по стъпалата и обви ръце около Корделия.

— Толкова, толкова се радвам да те видя! — каза по онзи свой задъхан начин. За Люси всичко винаги беше толкова, толкова, било то красиво или вълнуващо, или ужасно. — Скъпа Корделия, как само ще се забавляваме…

— Люси, Корделия и семейството ѝ идват в Лондон, та двете да можете да тренирате заедно — обади се Теса с мекия си глас. — Очакват ви много работа и отговорности.

Корделия наведе поглед към обувките си. Теса беше много мила, повтаряйки историята, че семейство Карстерс идват в Лондон така набързо, за да могат Корделия и Люси да станат парабатаи, ала това не беше вярно.

— Е, със сигурност не сте забравили какво е да си на шестнайсет години, нали, госпожо Херондейл — подхвърли Сона. — Младите момичета обожават баловете и роклите. Аз определено ги обожавах, когато бях на техните години, а предполагам, че и с вас е било така.

Корделия знаеше, че това изобщо не е вярно за майка ѝ, но не каза нищо. Веждите на Теса подскочиха.

— Действително си спомням как веднъж посетих едно вампирско веселие. И нещо като парти в дома на Бенедикт Лайтууд, преди той да хване демонска шарка и да се превърне в червей, разбира се…

— Мамо!

Люси беше скандализирана.

— Е, той действително се е превърнал в червей — обади се Джеймс. — Всъщност по-скоро в свирепа, гигантска змия. Това определено беше един от най-интересните часове по история.

Пристигането на фургоните с вещите на семейство Карстерс спести на Теса необходимостта от всякакви по-нататъшни коментари. Няколко едри мъже скочиха от един от фургоните и се заловиха да отметнат брезента, който покриваше най-различните мебели, завързани здраво вътре.

Един от мъжете помогна на Риса, прислужницата на Сона и тяхна готвачка, да слезе от първия фургон. Риса беше работила за семейство Джаханшах, когато Сона беше младо момиче, и оттогава беше с нея. Тя беше мунданка, надарена със Зрението, поради което бе ценна спътница за един ловец на сенки. Риса говореше единствено персийски; Корделия се зачуди дали мъжете във фургона се бяха опитали да я заприказват. Риса отлично разбираше английски, но предпочиташе да си мълчи.

— Моля ви, благодарете на Сесили Лайтууд от мое име, задето ни услужи с прислужниците си — тъкмо казваше майката на Корделия на Теса.

— О, разбира се! Ще идват всеки вторник и четвъртък, за да се погрижат за тежката работа, докато не си наемете прислуга — отвърна Теса.

„Тежката работа“ бе всичко, което не можеха да очакват от Риса (която готвеше, пазаруваше и помагаше на Сона и Корделия с дрехите им) да върши — като търкане на подовете или грижата за конете. Идеята, че семейство Карстерс възнамеряват скоро да наемат своя собствена прислуга, бе още една учтива измислица, знаеше Корделия. Когато си тръгнаха от Девън, Сона бе освободила всички прислужници освен Риса, тъй като се опитваха да пестят, доколкото им е възможно, докато Елиас Карстерс очакваше процеса си.

Масивен предмет върху един от фургоните привлече вниманието на Корделия.

— Мамо! — възкликна тя. — Взела си пианото?

Майка ѝ сви рамене.

— Обичам в къщата да има музика. — Тя махна властно към работниците. — Корделия, това тук ще бъде мръсно и шумно. Защо двете с Люси не се поразходите из квартала? Алистър, ти остани и ми помогни да се оправя с прислугата.

Корделия беше във възторг от възможността да прекара известно време насаме с Люси, докато Алистър изглеждаше разкъсван между недоволство, че трябва да остане с майка им, и надутост, че му доверяват отговорностите на мъжа в къщата.

Теса Херондейл придоби развеселено изражение.

— Джеймс, отиди с момичетата. Какво ще кажете за Кенсингтън Гардънс? Паркът не е далече, а денят е прекрасен.

— Кенсингтън Гардънс действително ми се струва безопасно място — заяви Джеймс важно.

Люси направи физиономия и улови Корделия за ръка.

— Да вървим тогава — каза тя и я издърпа по стъпалата.

Джеймс с широките си крачки бързо ги настигна.

— Не е нужно да бягаш, Люси. Мама няма да те накара да се върнеш, за да вкараш пианото в къщата.

Корделия го стрелна с кос поглед. Вятърът разрошваше черната му коса. Дори косата на майка му не беше толкова тъмна; нейната имаше червени и златни отсенки. Косата на Джеймс бе като разлято мастило.

Той ѝ се усмихна непринудено, сякаш не я беше хванал да го зяпа. Но разбира се, несъмнено бе свикнал да го зяпат, когато се намираше сред други ловци на сенки. Не само заради външния му вид, но и по други причини.

Люси стисна ръката ѝ.

— Толкова се радвам, че си тук. Никога не съм вярвала, че ще се случи.

— Защо не? — каза Джеймс. — Законът изисква да се обучавате заедно, преди да станете парабатаи, освен това татко обожава Дейзи, а именно той създава правилата…

— Баща ти обожава всички Карстерсъровци — изтъкна Корделия. — Не съм сигурна, че заслугата е моя. Възможно е да харесва дори Алистър.

— Според мен е успял да убеди сам себе си, че Алистър притежава скрита дълбочина — отвърна Джеймс.

— Подвижните пясъци също притежават скрита дълбочина — каза Корделия.

Джеймс се разсмя.

— Достатъчно. — Люси се пресегна и плесна Джеймс по рамото с облечената си в ръкавица ръка. — Дейзи е моя приятелка, а ти я монополизираш. Защо не отидеш някъде другаде?

Вървяха по „Куинс Гейт“ към „Кенсингтън Роуд“, заобиколени от грохота на омнибуси. Корделия си представи как Джеймс потъва в множеството, където несъмнено щеше да намери нещо много по-интересно за правене или пък щеше да бъде отвлечен от някоя красива и богата наследница, която начаса щеше да се влюби в него. В Лондон се случваха подобни неща.

— Ще вървя на десет крачки след вас, като носител на шлейф — предложи Джеймс. — Трябва обаче да ви държа под око, защото мама ще ме убие и ще пропусна бала утре, и тогава Матю ще ме убие, и ще бъда двойно мъртъв.

Корделия се усмихна, ала Джеймс вече изоставаше назад, както беше обещал. Тръгна след тях, давайки възможност на момичетата да си побъбрят; Корделия се опита да скрие разочарованието си от неговото отсъствие. Та нали сега живееше в Лондон и да се вижда с Джеймс вече нямаше да е истинска рядкост, а както се надяваше, част от ежедневието ѝ.

Тя хвърли поглед към него; вече беше извадил книга и четеше, както си вървеше, подсвирквайки тихичко.

— За какъв бал говореше? — попита, обръщайки се към Люси.

Те минаха под черната порта от ковано желязо на парка „Кенсингтън“ и се озоваха под сянката на гъсти листа. Обществената градина беше пълна с бавачки, които бутаха бебешки колички, и млади двойки, разхождащи се под дърветата. Две момиченца плетяха венци от маргаритки, а момче в моряшко костюмче тичаше, като търкаляше обръч и пищеше от смях. То изтича до един висок мъж, който го вдигна и го разлюля във въздуха със смях. Корделия стисна очи за миг, мислейки си за собствения си баща и начина, по който я подхвърляше във въздуха и я улавяше, когато беше съвсем мъничка, карайки я да се залива от смях.

— За бала утре вечер — отвърна Люси, преплитайки ръка с тази на Корделия. — Даваме го, за да ви приветстваме с добре дошли в Лондон. Всички от Анклава ще дойдат, ще танцуваме, а мама ще има възможност да се изфука с новата бална зала. Аз пък ще имам възможност да се изфукам с теб.

Корделия усети как по гърба ѝ пробягва студена тръпка — наполовина вълнение, наполовина страх. Анклавът беше официалното наименование на лондонските ловци на сенки: всеки град имаше Анклав, който се подчиняваше на местния си Институт, както и на върховната власт на Клейва и консула. Знаеше, че е глупаво, ала усети, че настръхва от притеснение при мисълта за толкова много хора. В живота, който беше водила със семейството си — постоянно на път, освен когато бяха в Сайрънуърт в Девън, — нямаше никакви тълпи.

И все пак именно това трябваше да стори… именно заради това бяха дошли в Лондон. Корделия си помисли за майка си.

Не беше бал, каза си. А първата схватка в една война.

Тя понижи глас.

— Всички ли ще… всички ли знаят за баща ми?

— О, не. Много малко хора са чули каквото и да било, а тези, които са, не говорят за това. — Люси я погледна замислено. — Дали би искала… ако ми кажеш какво е станало, кълна се, че няма да го издам на никого, нито дори на Джеймс.

Гърдите на Корделия се свиха от болка, както ставаше винаги когато си помислеше за баща си. И все пак трябваше да каже на Люси, щеше да се наложи да каже и на други. Не би могла да помогне на баща си, освен ако не беше напълно откровена по отношение на онова, което искаше.

— Преди около месец баща ми отиде в Идрис — започна тя. — Всичко беше адски секретно, но до самата граница на Идрис било открито леговище на демони кравяд.

— Сериозно? Те са ужасни, нали? Човекоядци?

Корделия кимна.

— Били изтребили почти цяла глутница върколаци. Всъщност именно вълците донесли новината в Аликанте. Консулът събрал отряд от нефилими и повикал баща ми заради познанията му върху по-редките демони. Заедно с двама от долноземците, той помогнал да съставят план за експедиция, целяща да избие кравядите.

— Звучи вълнуващо — каза Люси. — И колко прекрасно да работи заедно с долноземците по този начин.

— Би трябвало да бъде. — Корделия хвърли поглед през рамо; Джеймс бе далече назад, все така потънал в книгата си. Невъзможно бе да ги чуе. — Експедицията се объркала. Кравядите ги нямало… а нефилимите навлезли в земи, които един вампирски клан смятал за свои. Последвала битка… тежка битка.

Люси пребледня.

— В името на Ангела. Някой загинал ли е?

— Неколцина нефилими били ранени. Вампирите решили, че ловците на сенки са се съюзили с върколаците, за да ги нападнат. Получила се ужасна бъркотия, нещо, което би могло да развали Съглашението.

Люси изглеждаше ужасена. Не че Корделия можеше да я вини. Съглашението беше мирно споразумение между ловците на сенки и долноземците, което помагаше за опазването на реда. Развалянето му би довело до кръвопролития и хаос.

— Клейвът започна да разследва — продължи Корделия. — Както си му е редът. Мислехме, че баща ми ще е просто свидетел, ала вместо това беше арестуван. Обвиняват го за това, че експедицията се е объркала. Само че вината не беше негова. Не би могъл да знае… — Тя затвори очи. — Мисълта, че е разочаровал Клейва толкова жестоко, едва не го уби. Ще трябва да живее с вината до края на дните си. Ала никой от нас не е очаквал, че Клейвът ще прекрати разследването и ще го арестува. — Ръцете ѝ трепереха. — Изпрати ми една бележка, ала нищо след това: забраниха му. Държат го под домашен арест в Аликанте до започването на процеса срещу него.

— Процес? — повтори Люси. — Само срещу него? Но нали и други са отговаряли за експедицията?

— Имало е други, но се опитват да превърнат баща ми в изкупителна жертва. Стоварват цялата вина върху него. Майка ми искаше да отиде в Идрис, за да се види с него, но той забрани. Каза, че вместо това трябва да дойдем в Лондон… че ако го признаят за виновен, срамът върху семейството ни ще бъде огромен и че трябва да действаме бързо, за да го предотвратим.

— Това би било ужасно несправедливо! — Очите на Люси припламнаха. — Всички знаят, че работата на ловците на сенки е опасна. Несъмнено разпитът на баща ти ще докаже, че е направил най-доброто, което е могъл.

— Може би — отвърна Корделия ниско. — Само че се нуждаят от някого, когото да обвинят… а той е прав, ние нямаме много приятели сред ловците на сенки. Непрекъснато се местехме, защото баба[4] боледуваше, никога не се задържахме задълго на едно и също място. Париж, Бомбай, Мароко…

— Винаги съм мислила, че това е страшно вълнуващо.

— Опитвахме се да намерим климат, който да е подходящ за здравето му, но сега майка ми смята, че имаме твърде малко съюзници. Ето защо сме тук, в Лондон. Надява се бързо да успеем да си създадем приятелства, та ако баща ми бъде осъден на затвор, да имаме някой, който да бъде до нас и да ни защитава.

— Какво ще кажеш за чичо Джем? — предложи Люси. — Той ти е братовчед. А Мълчаливите братя се радват на уважението на Клейва.

Чичо ѝ Джем беше Джеймс Карстерс, известен на повечето нефилими като брат Закарая. Мълчаливите братя бяха лекари и летописци на нефилимите: неми, дълголетни и могъщи, те обитаваха Града на тишината — подземен мавзолей, в който можеше да се влезе от хиляди места по целия свят.

За Корделия най-странното у тях бе това, че (също като Железните сестри, които изработваха оръжия и стилита от адамас) те избираха да бъдат такива: някога Джем бе обикновен ловец на сенки, парабатай на бащата на Люси, Уил. Когато бе станал Мълчалив брат, могъщи руни му бяха отнели гласа и завинаги бяха затворили очите му. Мълчаливите братя не остаряваха физически, но освен това нямаха деца, съпруги или домове. Струваше ѝ се толкова самотен живот. Корделия действително беше виждала брат Закарая — Джем — при различни важни случаи, но нямаше чувството, че го познава така, както го познаваха Джеймс и Люси. Баща ѝ никога не се бе чувствал комфортно в присъствието на Мълчаливите братя и цял живот бе правил всичко по силите си да попречи на Джем да посети семейството им.

Само ако Елиас беше мислил различно, сега Джем можеше да бъде техен съюзник. Ала така, както стояха нещата, Корделия нямаше представа как да се обърне към него.

— Баща ти няма да бъде признат за виновен. — Люси стисна ръката ѝ. — Ще говоря с родителите ми…

— Не, Люси. — Корделия поклати глава. — Всички знаят колко са близки семействата ни. Ще решат, че майка ти и баща ти не могат да бъдат безпристрастни. — Тя изпусна дъха си. — Сама ще се обърна към консула. Директно. Тя може и да не осъзнава, че се опитват да потулят скандала с долноземците, като обвинят баща ми. По-лесно е да посочиш някого с пръст, отколкото да признаеш, че всички допускат грешки.

Люси кимна.

— Леля Шарлот е толкова мила, не мога да си представя, че ще откаже да помогне.

Леля Шарлот беше Шарлот Феърчайлд, първата жена, избрана за консул. Освен това беше майка на Матю, парабатая на Джеймс, и отдавнашна приятелка на семейство Херондейл.

Консулът притежаваше огромна власт и когато за пръв път научи за задържането на баща си, Корделия незабавно си беше помислила за Шарлот. Само че консулът не можеше да прави каквото си поиска, обяснила бе Сона. В Клейва имаше различни групи, влиятелни фракции, които я притискаха да направи това или онова, и тя не можеше да рискува да си навлече гнева им. Да се обърнат към консула, само още повече би влошило нещата за семейството им.

Тайно в себе си Корделия смяташе, че майка ѝ греши — не беше ли именно това властта, способността да рискуваш да си навлечеш гнева на някои хора? Каква полза от това да си жена консул, ако пак трябва да се стараеш да угодиш на другите? Майка ѝ беше прекалено предпазлива, прекалено страхлива. Според Сона единственият възможен изход от положението бе Корделия да се омъжи за някой влиятелен мъж: някой, който би могъл да спаси семейното им име, ако Елиас бъде изпратен в затвора.

Това обаче Корделия нямаше да спомене пред Люси. Нямаше намерение да го споменава пред когото и да било. Самата тя едва бе в състояние да понесе мисълта за това: нямаше нищо против да се омъжи, само че трябваше да бъде за правилния човек и по любов. Нямаше да бъде като част от сделка, която да намали срама на семейството им, при положение че баща им не бе сторил нищо лошо. Щеше да разреши този проблем с находчивост и храброст… не като се продаде в женитба.

— Знам, че сега нещата са просто ужасни — каза Люси и Корделия почувства, че се бе разсеяла за миг, — но съм сигурна, че скоро всичко ще свърши и баща ти ще се прибере при вас. А междувременно ти ще бъдеш в Лондон и можеш да се обучаваш заедно с мен и… О! — Люси издърпа ръката си от тази на Корделия и бръкна в ръчната си чанта. — Замалко да забравя. Имам още една част от „Красивата Корделия“ за теб.

Корделия се усмихна и се опита да пропъди ситуацията с баща си от мислите си. „Красивата Корделия“ беше роман, който Люси бе започнала да пише, когато беше на дванайсет години. Целта му бе да повдигне духа на Корделия по време на един дълъг престой в Швейцария. В него се разказваше за приключенията на млада жена, на име Корделия, съкрушително прелестна за всеки, който я видеше, и красив мъж, който я обожаваше, лорд Хоук. За съжаление, двамата бяха разделени, когато красивата Корделия бе отвлечена от пирати, и оттогава тя се опитваше да се върне при него, ала пътешествието ѝ се усложняваше от толкова много приключения, както и толкова много привлекателни мъже, които винаги се влюбваха в нея и искаха да се оженят за нея, че Корделия им бе изгубила бройката.

Всеки месец неизменно Люси ѝ изпращаше по една нова глава и Корделия се сгушваше с разказа за романтичните приключения на литературната си двойница и за известно време потъваше в света на фантазиите.

— Прекрасно — каза и взе изписаните страници. — Нямам търпение да видя дали Корделия ще избяга от злия крал на бандитите!

— Е, оказва се, че кралят на бандитите не е напълно зъл. Виждаш ли, той е най-малкият син на един дук, който открай време… извинявай — довърши Люси смирено, зърнала гневния поглед на Корделия. — Забравих колко мразиш да ти разкажат историята, преди да си я прочела.

— Така е. — Корделия я перна по ръката с навития на руло ръкопис. — Но ти благодаря, милинка, ще го прочета веднага щом имам свободна минутка. — Тя хвърли поглед през рамо. — Дали не… искам да кажа… и на мен ми се иска да си поприказваме насаме, но дали не сме ужасно груби, като караме брат ти да върви след нас?

— Ни най-малко — увери я Люси. — Погледни го само. Напълно е погълнат от книгата си.

И действително беше така. Макар да изглеждаше потънал в онова, което четеше, Джеймс все пак избягваше задаващите се насреща му минувачи, изпречилите се на пътя камъни или паднали клони, а веднъж дори и момченце с обръч в ръка, при това го правеше със завидно изящество. Корделия подозираше, че ако тя опита нещо подобно, ще се блъсне в някое дърво.

— Такава щастливка си — каза Корделия, все така загледана през рамо в Джеймс.

— Защо пък да съм щастливка? — попита Люси, като я гледаше с широко отворени очи.

Докато тези на Джеймс имаха цвета на кехлибар, очите на Люси бяха бледосини, няколко отсенки по-бледи от тези на баща ѝ.

Корделия побърза да се обърне към нея.

— О, защото… — Защото всеки ден прекарваш време с Джеймс. Съмняваше се, че Люси гледа на това като на някаква привилегия; никой не го правеше, когато ставаше дума за собственото му семейство. — Той е толкова добър голям брат. Ако помоля Алистър да върви на десетина крачки след мен в парка, няма да се отлепи от мен нито за миг просто за да ме подразни.

— Ха! — възкликна Люси. — Естествено, обожавам Джейми, но откакто се влюби, е станал ужасен.

Спокойно би могла да пусне бомба върху главата на Корделия. Всичко около нея сякаш се пръсна на парчета.

— Откакто какво?

— Влюби се — повтори Люси с изражението на човек, който с удоволствие споделя интересна клюка. — О, не иска да ми каже в кого, разбира се, защото си е Джеймс и никога не ни казва каквото и да било. Само че татко му постави диагноза и твърди, че определено е любов.

— Звучи така, сякаш е охтика.

В главата на Корделия цареше смут. Джеймс — влюбен? В кого?

— Е, то мъничко прилича, нали? Стана един такъв блед и меланхоличен и се взира унесено през прозорците като Кийтс.

— Нима Кийтс се е взирал унесено през прозорците?

Понякога беше трудно да следваш нишката на мисълта на Люси.

Люси продължи, без да обръща внимание на въпроса дали най-видният романтичен поет на Англия се бе взирал унесено през прозорците, или не.

— Не иска да каже каквото и да било на никого, освен на Матю, а когато става дума за тайните на Джеймс, Матю мълчи като гроб. Тази сутрин обаче случайно ги чух, когато си говореха…

— Случайно? — Корделия повдигна вежди.

— Възможно е да се бях скрила под масата — отвърна Люси с достойнство. — Но то беше само защото си изгубих обицата и я търсех.

Корделия потисна усмивката си.

— Продължавай.

— Определено е влюбен, а Матю смята, че се държи като глупак. Тя е момиче, което не живее в Лондон, но скоро ще пристигне за продължителен престой тук. Матю не я одобрява… — Люси млъкна рязко и стисна китката на Корделия. — О!

— Ау! Люси!

— Прелестна млада дама, която скоро ще пристигне в Лондон! О, ама че съм глупава! Толкова е ясно за кого става дума!

— Така ли? — попита Корделия.

Наближаваха прословутото езеро Лонг Уотър и тя виждаше светлината на слънцето, блещукаща по повърхността на водата.

— Става дума за теб — ахна Люси. — О, колко прекрасно! Представи си само, ако се ожените! Можем наистина да бъдем сестри!

— Люси! — Корделия понижи глас до шепот. — Нямаме никакво доказателство, че става дума за мен.

— Е, би бил луд да не е влюбен в теб — заяви Люси. — Ти си ужасно красива и точно както Матю каза, току-що пристигна в Лондон за продължителен престой. Коя друга би могло да бъде? Анклавът не е толкова голям. Не, несъмнено става дума за теб.

— Не знам…

Очите на Люси се разшириха.

— Да не би да е, защото не го обичаш? Е, не може да се очаква да го обичаш, все още не. Искам да кажа, познаваш го цял живот, така че едва ли ти се струва особено впечатляващ, но съм сигурна, че би могла да свикнеш с лицето му. Той не хърка, нито си прави груби шеги. Наистина, изобщо не е лош — добави Люси безпристрастно. — Просто си помисли за това, става ли? Изтанцувай един танц с него утре. Имаш рокля, нали? Трябва да си облечена в прелестна рокля, ако искаме да бъде наистина зашеметен от теб.

— Имам рокля — побърза да я увери Корделия, макар да знаеше, че далеч не е прелестна.

— След като го зашеметиш веднъж — продължи Люси, — той ще ти направи предложение. Тогава ще решим дали да приемеш и ако го направиш, дали ще имате дълъг годеж. Така би било по-добре, защото ще можем да завършим парабатайското си обучение.

— Люси, зави ми се свят от теб!

Корделия хвърли разтревожен поглед през рамо. Ами ако Джеймс беше чул за какво си говорят? Не, не изглеждаше така: все още вървеше назад, потънал в четене.

Измамна надежда се надигна в гърдите ѝ и за миг тя си позволи да си представи как се сгодява за Джеймс, как я приемат в семейството на Люси. Люси, която сега бе нейна сестра в очите на закона, с букет цветя на сватбата ѝ. Възклицанията на приятелите им (несъмнено щяха да имат приятели): Каква съвършена двойка сте само…

Внезапно се намръщи.

— Защо Матю не ме одобрява? — попита, а после се прокашля. — Искам да кажа, ако са говорили за мен, но съм сигурна, че не са.

Люси махна нехайно с ръка.

— Не мислеше, че въпросното момиче го е грижа за Джеймс. Но както вече установихме, би могла да се влюбиш в него доста лесно, стига само да положиш малко усилие. Матю е много закрилнически настроен към Джеймс, но няма защо да се страхуваш от него. Той може и да не харесва много хора, но е наистина мил с онези, които харесва.

Мислите на Корделия се насочиха към Матю, парабатая на Джеймс. Матю почти не се откъсваше от Джеймс, откакто двамата бяха учили заедно в Идрис, и тя го беше срещала на няколко събития в обществото. Той сякаш беше изтъкан от златна коса и усмивки, но Корделия предполагаше, че под котарака се крие лъв — ако Джеймс бъдеше наранен, котаракът щеше да се превърне в лъв.

Само че тя никога нямаше да нарани Джеймс. Обичаше го. Цял живот го беше обичала.

И утре щеше да има възможност да му го каже. Не се съмняваше, че това щеше да ѝ вдъхне увереността, необходима, за да се обърне към консула и да изложи молбата на семейството си за снизхождение, може би дори с Джеймс до себе си.

Корделия вирна брадичка. Да, след утрешния бал животът ѝ щеше да бъде съвсем различен.

Отминали дни:

Идрис, 1899 г.

Всяка година, откакто се помнеше, Джеймс и семейството му отиваха в Идрис, за да прекарат лятото в имението Херондейл. То представляваше огромна постройка от златистожълти камъни, с градини, спускащи се към вълшебните поляни на Брослиндската гора, и висока стена, разделяща го от семейство Блекторн, които живееха в съседство.

Джеймс и Люси прекарваха дните си, като играеха в края на тъмната гора, плуваха и ловяха риба в близката река, яздеха коне през зелените поля. Понякога се опитваха да надникнат над зида на имението Блекторн, ала той беше обрасъл в трънаци. Остри като бръсначи, те се увиваха и около портата, сякаш имението Блекторн бе изоставено много отдавна, и макар да знаеха, че Татяна Блекторн живее там, бяха виждали единствено каретата ѝ, и то отдалече, всички врати и прозорци бяха плътно затворени.

Веднъж Джеймс бе попитал родителите си защо никога не се срещат с жената, която живееше до тях, особено като се имаше предвид, че Татяна бе роднина на чичовците му Гидеон и Гейбриъл Лайтууд. Теса му бе обяснила дипломатично, че между семействата им цари неразбирателство, откакто бащата на Татяна беше прокълнат и те не бяха успели да го спасят. Баща ѝ и съпругът ѝ бяха загинали в онзи ден, а синът ѝ Джеси бе починал няколко години след това. Тя обвиняваше Уил и братята му за загубата на своите близки.

— Понякога хората се оказват пленници на озлоблението си — казала бе Теса — и искат да намерят някого, който и да било, когото да обвинят за скръбта си. Наистина жалко, защото Уил и чичовците ти биха ѝ помогнали, стига да имаха възможност.

Джеймс не се беше замислил особено за Татяна: непознатата жена, която мразеше баща му без причина, не бе някой, когото би искал да опознае. А после, в лятото, когато навърши тринайсет години, от Лондон бе пристигнало съобщение, уведомяващо Уил, че Едмънд и Линет Херондейл, бабата и дядото на Джеймс, са починали от грип.

Ако Уил не бе толкова сломен от загубата, навярно нещата биха се развили по друг начин.

Само че той беше сломен и те не се развиха по друг начин.

В нощта, след като научиха за смъртта на Линет и Едмънд, Уил седеше на пода в гостната, с Теса в мекото кресло зад него, Люси и Джеймс — излегнати върху постелката пред камината. Притиснал гръб в краката на Теса, Уил се взираше с невиждащ поглед в огъня. Те всички бяха чули отварянето на входната врата; Уил бе вдигнал очи, когато Джем влезе, а той, облечен в одеждите си на Мълчалив брат, се бе приближил и бе седнал до него. Беше привлякъл главата на Уил върху рамото си, а той се бе вкопчил в предницата на робата му и бе заплакал. Теса бе склонила глава над тях и тримата бяха обединени в скръбта си на възрастни — като в сфера, която Джеймс все още не бе в състояние да докосне. За пръв път в живота си Джеймс бе осъзнал, че баща му би могъл да плаче за нещо.

Люси и Джеймс избягаха в кухнята. Именно там ги намери Татяна — седнали край масата, докато готвачката Бриджет ги хранеше с пудинг за вечеря, — когато се появи, за да помоли Джеймс да окастри трънаците.

Приличаше на сива врана, не намясто в светлата им кухня. Беше облечена в износена рокля от шевиот, окъсана по ръбовете и краищата на ръкавите, а на главата ѝ, наклонена на една страна, бе кацнала препарирана птица с изпъкнали очи. Косата ѝ беше сива, кожата ѝ беше сива, а очите ѝ имаха мътен зелен цвят, сякаш нещастието и гневът бяха изцедили всичкия цвят в нея.

— Момче — каза тя, поглеждайки към Джеймс. — Портата на имението ми е така обрасла, че запъва. Трябва ми някой, който да разчисти трънаците. Ще го направиш ли?

Може би — ако нещата бяха различни, ако Джеймс не чувстваше, че не го свърта на едно място от желание да помогне на баща си, само че не знаеше как — щеше да откаже. Може би щеше да се зачуди защо госпожа Блекторн не помоли онзи, който ги бе окастрял през всички тези години, или пък защо изведнъж бе решила, че работата трябва да се свърши още тази вечер.

Само че той не се зачуди. Стана от масата и последва Татяна в спускащата се нощ навън. Слънцето залязваше и върховете на дърветата в Брослиндската гора сякаш горяха, докато тя прекосяваше разстоянието между двете къщи. Портата на имението на Блекторн беше черна, от вито желязо, с арка на върха, където бяха изписани латинските думи: LEX MALLA, LEX NULLA.

Лошият закон не е никакъв закон.

Тя се наведе към нападалите листа и се изправи, стиснала огромен нож. Очевидно остър някога, сега той бе така почернял от ръжда, че изглеждаше почти черен. За миг Джеймс бе връхлетян от фантазията, че Татяна Блекторн го беше довела тук, за да го убие. Щеше да изреже сърцето му от гърдите и да го остави да лежи, докато кръвта му изтича.

Вместо това тя тикна ножа в ръцете му.

— Вземи, момче. Не е нужно да бързаш.

За миг му се стори, че по лицето ѝ пробяга усмивка, но може би бе просто игра на светлината. Тя изчезна сред шумолене на суха трева, оставяйки го пред портата с ръждясал нож в ръка като най-неуспешния поклонник на Спящата красавица. Джеймс въздъхна и се залови да реже.

Или поне се опита. Тъпото острие не можа да среже нищо, а трънаците бяха дебели колкото решетките на портата. Неведнъж жестоките върхове на бодилите го убодоха дълбоко.

Много скоро ръцете го заболяха и започнаха да тежат, сякаш бяха от олово; по бялата му риза имаше петна от кръв. Това беше нелепо, каза си той. Несъмнено задължението да помогнеш на съседите си не се простираше чак дотук. Несъмнено родителите му щяха да разберат, ако захвърлеше ножа и се прибереше вкъщи. Несъмнено…

Две ръце, бледи като лилии, се появиха внезапно между лианите и трънаците.

— Херондейлско момче — прошепна един глас. — Нека ти помогна.

Пред слисаните очи на Джеймс няколко от трънаците паднаха. Миг по-късно в отвора се появи момичешко лице — бледо и дребничко.

— Херондейлско момче — каза тя отново, — имаш ли глас?

— Да, също както и име. То е Джеймс.

Лицето ѝ изчезна от отвора в трънаците. Разнесе се тракащ звук и миг по-късно изпод портата се появи градинарска ножица, може би не съвсем нова, но определено годна за работа. Джеймс се наведе, за да я вземе.

Тъкмо се изправяше, когато чу да го викат: беше гласът на майка му.

— Трябва да вървя — каза. — Ала ти благодаря, Грейс. Ти си Грейс, нали? Грейс Блекторн?

Чу нещо, което прозвуча като ахване, и тя отново се появи в пролуката в трънаците.

— О, моля те, ела пак. Ако се върнеш утре вечер, ще се промъкна тайничко до портата и ще говоря с теб, докато режеш. Толкова отдавна не съм говорила с никой друг, освен с мама.

Тя промуши ръка между пречките и Джеймс видя червените ивици, където тръните бяха разкъсали кожата ѝ. Вдигна ръка и за миг пръстите им се докоснаха.

— Обещавам — чу се да казва. — Ще дойда пак.

2

Пепел от рози

Дори и с красота на роза да грее твоят лик, угасва всяка хубост на времето под безпощадния камшик; и колкото и силно да властва любовта, накрая всичко свършва със сълзи и тъга.

Алджърнън Чарлс Суинбърн, „Градината на Прозерпина“

— Матю — каза Джеймс. — Матю, знам, че си отдолу. Излез или, кълна се в Ангела, ще те изкормя като жаба.

Джеймс лежеше върху билярдната маса в стаята за игри на Института и се взираше яростно през ръба.

Балът беше започнал преди поне половин час, а Матю го нямаше никакъв. Джеймс бе този, който се бе досетил, че се крие тук: това бе една от любимите им стаи, удобна и прекрасно украсена от Теса. Долната част на стените беше облепена с тапети на сиви и черни ивици, а горната половина бе боядисана в сиво. По стените висяха портрети в рамки и семейни дървета, наоколо бяха пръснати старички, но удобни дивани и кресла. Красиво излъскан комплект за шах искреше като ковчеже с бижута върху кутия за пури. И разбира се, масивната маса за билярд, под която Матю се криеше в момента.

Разнесе се тропот и русокосата глава на Матю се показа отдолу. Зелените му очи се вдигнаха към Джеймс, като примигваха.

— Джейми, Джейми — каза той с престорена печал. — Защо ме юркаш така? Тъкмо бях потънал в спокойна дрямка.

— Време е да се събудиш. Имаме нужда от теб в балната зала, за да попълним бройката. Там има шокиращ брой момичета.

— По дяволите балната зала — заяви Матю, докато се измъкваше изпод масата. Беше великолепно облечен в гълъбовосиво, с бледозелен карамфил в бутониерата. В едната си ръка държеше гарафа от шлифован кристал. — Поврага танците. Възнамерявам да остана тук и хубавичко да се почерпя. — Той погледна към гарафата, а после хвърли пълен с надежда поглед на Джеймс. — Може да се присъединиш към мен, ако искаш.

— Това е портвайнът на баща ми. — Джеймс знаеше, че е силен и много сладък. — Утре ще ти бъде адски лошо.

— Carpe decanter[5] — перифразира Матю. — Портвайна си го бива. Знаеш ли, винаги съм се възхищавал на баща ти. Възнамерявам един ден да бъда като него. Макар че познавах един магьосник, който имаше три ръце. Можеше да се дуелира с едната, да разбърква тесте карти с другата и да развърже корсета на някоя дама с третата, и всичко това едновременно. Ето това е някой, на когото си струва да подражаваш.

— Ти вече си се почерпил — констатира Джеймс неодобрително и посегна да вземе гарафата от ръката му.

Матю обаче беше прекалено бърз и я дръпна настрани, като едновременно с това се изправи и улови ръката на Джеймс. Издърпа го от масата и след миг двамата се затъркаляха по килима като кутрета; Матю се заливаше от неудържим смях, а Джеймс се мъчеше да му отмъкне бутилката.

— Махни… се… от… мен! — изхъхри Матю и го пусна.

Джеймс падна назад с такава сила, че запушалката на гарафата изхвърча и портвайнът оплиска дрехите му.

— Виж какво направи! — завайка се, мъчейки се да попие с носната си кърпичка аленото петно, което се разливаше по предницата на ризата му. — Мириша на пивовар и приличам на касапин.

— Празни приказки — заяви Матю. — И бездруго момичетата не ги е грижа за дрехите ти. Прекалено са заети да се взират в големите ти златни очи.

Той отвори широко очи насреща му, докато не заприлича на умопобъркан. След това ги кръстоса.

Джеймс се навъси. Очите му бяха големи, обрамчени от черни мигли и имаха цвета на бледозлатист чай, ала в училище твърде често го бяха тормозили заради тях, та тяхната неповторимост да му доставя удоволствие.

Матю разпери ръце.

— Мир — каза подкупващо. — Нека между нас да има мир. Можеш да излееш остатъка от портвайна върху главата ми.

Устните на Джеймс се извиха в усмивка. Невъзможно бе да останеш сърдит на Матю. Почти невъзможно бе изобщо да му се разсърдиш.

— Ела с мен в балната зала, за да попълним бройката, и ще има мир.

Матю се надигна послушно — колкото и да беше изпил, винаги се държеше сигурно на краката си. Помогна със сигурна ръка на Джеймс да се изправи и опъна сакото му, за да скрие виненото петно.

— Искаш ли част от портвайна вътре в себе си, или предпочиташ само да го носиш върху дрехите си? — попита, подавайки му гарафата.

Джеймс поклати глава. Нервите му и така бяха опънати и макар че портвайнът щеше да ги успокои, щеше също така да размъти мислите му. Искаше да остане с бистър ум… за всеки случай. Знаеше, че тя може и да не дойде тази вечер. И все пак можеше и да дойде. Минали бяха шест месеца от последното ѝ писмо, но сега тя беше в Лондон. Трябваше да е готов за всичко.

Матю въздъхна и остави бутилката върху полицата над камината.

— Нали знаеш какво казват — заяви, докато излизаха от стаята и се отправяха обратно към празненството. — Пий и ще спиш; спи и няма да съгрешиш; недей да съгрешаваш и ще бъдеш спасен; затова пий и ще бъдеш спасен.

— Матю, ти би могъл да съгрешиш дори и насън — разнесе се ленив глас.

— Анна. — Матю се облегна тежко на рамото на Джеймс. — Да не би да са те изпратили да ни доведеш?

Братовчедката на Джеймс, Анна Лайтууд, се облягаше на стената, разкошно облечена в тесен панталон и риза на тънко райе. Имаше сините очи на Херондейловци, които винаги смущаваха Джеймс, защото го караха да се чувства мъничко така, сякаш го гледа баща му.

— Ако под „доведа“ имаш предвид „да ви довлека в балната зала с всички възможни методи“, да — отвърна Анна. — Има момичета, които се нуждаят от някой, който да танцува с тях и да им казва колко прекрасно изглеждат, а аз не мога да свърша всичко сама.

Музикантите в балната зала подеха нова мелодия.

— Леле, не и валс — отчаяно каза Матю. — Мразя валсовете.

Заотстъпва назад, но Анна го сграбчи за гърба на сакото.

— Не си го и помисляй дори — заяви и решително ги подкара към балната зала.

* * *

— Стига си се оглеждала — уморено подхвърли Алистър. — Защо жените непрекъснато се оглеждат? И защо се мръщиш?

Корделия се взря яростно в отражението на брат си в тясното огледало между двата прозореца. Тримата чакаха пред голямата бална зала в Института; Алистър изглеждаше съвършено — облечен безупречно в бяло и черно, русата му коса беше пригладена назад с помада и с ръце в ръкавици от шевро.

Защото моите тоалети избира мама, а теб оставя да носиш каквото си искаш, помисли си Корделия, но не го изрече на глас, защото майка им стоеше до тях. Сона беше твърдо решена да облече дъщеря си по последен писък на модата, дори ако този последен писък изобщо не ѝ отиваше. За тази вечер ѝ бе избрала рокля в бледолюляков цвят, обточена с искрящи мъниста. Косата ѝ бе вдигната във водопад от къдрици, а корсетът спираше дъха ѝ.

Корделия смяташе, че изглежда ужасно. Пастелните цветове бяха невероятно популярни в модните списания, ала тези списания очакваха от момичетата да бъдат русокоси, с малки гърди и бледа кожа. Корделия определено не беше никое от тези неща. Пастелите ѝ придаваха нездрав цвят, а дори най-стегнатият корсет не бе в състояние да скрие гърдите ѝ. Тъмночервената ѝ коса не беше тънка и фина: тя бе гъста и дълга като тази на майка ѝ, разресана, стигаше до кръста ѝ. Изглеждаше нелепо, навита на ситни къдрици.

— Защото трябва да нося корсет, Алистър — сопна се тя. — Проверявах да видя дали не съм придобила цвета на слива.

— Ще ти отива на роклята — отбеляза Алистър.

На Корделия страшно ѝ се прииска баща ѝ да беше тук; той винаги ѝ казваше, че изглежда прекрасно.

— Деца! — неодобрително каза майка им. Корделия имаше чувството, че би ги наричала „деца“ дори когато двамата остарееха и посивееха, и се заяждаха, седнали в колички за инвалиди. — Корделия, корсетите не само придават женствени очертания на тялото, но освен това показват, че една дама е добре възпитана и притежава деликатна природа. Алистър, остави сестра си на мира. Това е важна вечер за всички нас и трябва да се погрижим да направим добро впечатление.

Корделия усещаше, че майка ѝ се чувства неловко, задето бе единствената жена в стаята, която бе покрила косата си с русари[6], долавяше притеснението ѝ, че не знае кои са влиятелните хора в стаята, нещо, което би разбрала незабавно в салоните на Техеранския институт.

След тази вечер всичко щеше да бъде различно, отново си каза Корделия. Нямаше значение дали роклята ѝ стои ужасно: онова, което имаше значение, бе да очарова влиятелните ловци на сенки в залата, които биха могли да ѝ осигурят представяне пред консула. Щеше да накара Шарлот да разбере — щеше да накара всички да разберат, — че баща ѝ може и да беше лош стратег, но това не бе причина да го изпратят в затвора. Щеше да ги накара да разберат, че семейство Карстерс нямат какво да крият.

Щеше да накара майка си да се усмихва.

Вратата на балната зала се отвори и на прага се появи Теса Херондейл, облечена в розов шифон, със ситни рози в косата. Корделия се съмняваше, че тя има нужда от корсет. И така вече изглеждаше почти безплътна. Трудно бе да повярва човек, че това бе жената, която бе надвила цяла войска от метални чудовища.

— Благодаря ви, че изчакахте — каза тя. — Исках да ви въведа заедно и да ви представя на останалите. Всички изгарят от нетърпение да се запознаят с вас. Елате, елате!

Тя ги въведе в балната зала. Корделия имаше смътен спомен за това как си играе тук с Люси. Тогава залата бе съвсем пуста. Сега бе изпълнена със светлина и музика.

Нямаше ги стените, покрити с тежък брокат, и масивните кадифени драперии. Всичко беше ефирно и светло, покрай стените имаше пейки от бледо дърво, тапицирани с възглавници на златни и бели райета. Фриз от златни птици, прелитащи между дървета, минаваше над завесите… ако се вгледаше внимателно, човек можеше да забележи, че са жерави. По стените висяха най-различни декоративни оръжия — мечове в ножници, инкрустирани със скъпоценни камъни; лъкове, изваяни от слонова кост и нефрит; ками, чиито ефеси имаха формата на слънце и ангелски крила.

По-голямата част от пода беше разчистена, за да бъде направено място за танците, но в единия край имаше бюфет, отрупан с чаши и кани с ледена лимонада. Из стаята бяха пръснати няколко маси с бели покривки. По-възрастни омъжени дами и някои от по-младите, които нямаха партньори за танц, се бяха събрали на групички до стените, погълнати от клюки.

Корделия незабавно потърси с поглед Люси и Джеймс. Откри Люси веднага — приятелката ѝ танцуваше с млад мъж със светла коса, ала очите ѝ напразно обхождаха стаята в търсене на разрошената черна коса на Джеймс. Изглежда, че не беше тук.

Не че имаше време да мисли за това. Теса беше опитна домакиня и бързо ги поведе от групичка на групичка, като ги представяше и изреждаше качествата им. Корделия беше представена на тъмнокосо момиче, с няколко години по-голямо от нея, което, изглежда, се чувстваше съвсем удобно в бледозелената си рокля, обточена с дантели.

— Барбара Лайтууд — каза Теса и Корделия се оживи, докато двете правеха реверанс.

Лайтуудовци бяха братовчеди на Джеймс и Люси и бяха влиятелно семейство.

Майка ѝ начаса потъна в разговор с родителите на Барбара, Гидеон и Софи Лайтууд. Корделия впи поглед в Барбара. Дали щеше да прояви интерес към историята на баща ѝ? Вероятно не. Барбара гледаше към танцуващите в средата на залата, а върху лицето ѝ играеше усмивка.

— Кое е момчето, което танцува с Люси?

Въпросът на Корделия изтръгна изненадан смях от Барбара.

— Това е брат ми Томас. И като никога не се спъва в собствените си крака!

Корделия хвърли още един поглед към русолявото момче, което се смееше заедно с Люси. Томас беше почти плашещо висок и широкоплещест. Дали Люси си падаше по него? Ако го беше споменавала в писмата си, то бе само като един от приятелите на брат ѝ.

Алистър, който до този момент стоеше край тях с отегчено изражение (в действителност Корделия почти беше забравила за присъствието му), внезапно грейна.

— Чарлс! — Звучеше така, сякаш беше доволен. Подръпна предницата на елека си. — Моля да ме извините, трябва да отида и да поднеса почитанията си. От цяла вечност не сме се виждали.

И той изчезна между масите, без да изчака позволение. Майката на Корделия въздъхна.

— Момчета. Толкова са дразнещи.

Софи се усмихна на дъщеря си и Корделия за пръв път забеляза жестокия белег, който пресичаше бузата ѝ. Имаше нещо в нейната жизненост, в начина, по който се движеше и говореше, заради което хората не го забелязваха в първия момент.

— И момичетата си имат своите моменти — отбеляза тя. — Да бяхте видели Барбара и сестра ѝ Юджиния, когато бяха малки. Направо кошмарни!

Барбара се засмя. Корделия ѝ завидя, че се разбира така с майка си. Миг по-късно едно тъмнокосо момче се приближи и покани Барбара да танцуват; тя се отдалечи, а Теса поведе Сона и Корделия към следващата маса, където чичото на Люси, Гейбриъл Лайтууд, седеше до красива жена с дълга коса и сини очи — съпругата му Сесили. Скръстил ръце, Уил Херондейл се бе подпрял на ръба на масата и се усмихваше.

Уил Херондейл погледна към тях, докато те се приближаваха, и лицето му омекна при вида на Теса, следвана от Корделия. В него Корделия можеше да зърне частица от онова, в което щеше да се превърне Джеймс, когато пораснеше.

— Корделия Карстерс — каза той, след като поздрави майка ѝ. — Колко красива си станала.

Корделия грейна. Ако Уил смяташе, че е красива, може би и синът му щеше да мисли така. Разбира се, благодарение на слабостта му към всички от рода Карстерс, Уил вероятно намираше и Алистър за съвършен и също така красив.

— Чувам, че си дошла в Лондон, за да станеш парабатай с нашата Люси — каза Сесили. Тя изглеждаше почти толкова млада, колкото и Теса, макар че, като се имаше предвид, че не беше безсмъртна магьосница, беше наистина учудващо как го постига. — Радвам се… крайно време е повече момичета да започнат да стават парабатай. Това е институция, която твърде дълго беше монополизирана от мъжете.

— Е, първите парабатай са били мъже — изтъкна Уил по начин, който накара Корделия да се зачуди дали някога Сесили не го беше намирала толкова нетърпим, колкото тя намираше Алистър.

— Времената се променят, Уил — каза Сесили с усмивка. — Живеем в модерна епоха. Имаме електрическо осветление, автомобили…

— Мунданите имат електрическо осветление — поправи я Уил. — Ние имаме магическа светлина.

— А автомобилите са просто модна приумица — обади се Гейбриъл Лайтууд. — Няма да трае дълго.

Корделия прехапа устни. Не така искаше да се развие вечерта. Предполагаше се да очарова хората и да им въздейства, а вместо това се чувстваше като дете, останало на заден план, докато възрастните си говореха за автомобили. Изпита огромно облекчение, когато видя, че Люси изостави Томас и се втурна към нея. Двете се прегърнаха и Корделия възкликна възторжено при вида на красивата ѝ дантелена рокля, докато Люси се взираше с ужас в люляковия кошмар, с който бе облечена приятелката ѝ.

— Може ли да заведа Корделия да се запознае с другите момичета? — помоли тя Сона, отправяйки ѝ най-чаровната си усмивка.

— Разбира се.

Сона изглеждаше много доволна. Та нали именно затова беше довела Корделия тук. Да се запознае със синовете и дъщерите на влиятелни ловци на сенки. Е, повече със синовете, отколкото с дъщерите, знаеше Корделия.

Люси я улови за ръка и я отведе до масата с неща за хапване и пийване, където се бяха събрали групичка момичета в пъстроцветни рокли. В лавината от запознанства Корделия успя да чуе само няколко имена: Катрин Таунсенд, Розамунд Уентуърт и Ариадна Бриджсток, която трябва да беше роднина на инквизитора. Ариадна беше високо, прелестно момиче, няколко години по-голямо от останалите, с мургава кожа, която бе по-тъмна и от тази на Корделия.

— Каква красива рокля — каза ѝ тя топло. Нейната собствена рокля бе от коприна с винен цвят, който страшно ѝ отиваше. — Вярвам, че това е цветът, който наричат „пепел от рози“. Много е популярен в Париж.

— О, да — нетърпеливо отвърна Корделия. Докато растеше, беше познавала толкова малко момичета (всъщност само Люси), така че не знаеше как точно можеш да впечатлиш и очароваш група момичета. А то беше от жизненоважно значение. — Тя е от Париж. От „Рю де ла Пе“. Жан Пакен ми я уши.

Видя как очите на Люси се разшириха загрижено. Розамунд присви устни.

— Каква късметлийка си само — хладно каза тя. — Повечето от нас тук, в окаяния Лондонски анклав, рядко имаме възможност да пътуваме в чужбина. Сигурно ти се струваме толкова скучни.

— О! — Корделия разбра, че е допуснала грешка. — Не, ни най-малко…

— Моята майка все казва, че ловците на сенки не би трябвало да се интересуват от мода — подхвърли Катрин. — Твърди, че е мунданско.

— Като знаем колко често сме те чували да се възторгваш от дрехите на Матю — подметна Ариадна язвително, — да разбираме ли, че това правило важи единствено за момичета?

— Ариадна, наистина… — започна Розамунд, но млъкна и се засмя. — За вълците говорим — каза тя. — Вижте кой се появи току-що.

Гледаше към вратата в другия край на залата, през която току-що бяха влезли две момчета. Корделия видя първо Джеймс, както винаги. Той беше висок, красив, усмихнат: артистично видение в черно и бяло с разрошена абаносова коса.

Чу как Люси простена, когато момичетата зашушукаха помежду си: долови името на Джеймс, а миг по-късно и друго име: Матю Феърчайлд.

Разбира се. Парабатаят на Джеймс. Корделия не го беше виждала от години. Спомняше си слабичко русокосо момче. Сега той бе добре сложен млад мъж, с потъмняла до бронзово коса и лице като на разгулен ангел.

— Толкова са красиви. — Катрин звучеше почти наранена. — Не мислиш ли така, Ариадна?

— О… да — побърза да отвърне Ариадна. — Предполагам.

— Тя има очи единствено за Чарлс — подхвърли Розамунд.

Ариадна се изчерви, а момичетата избухнаха в смях. Всички, освен Люси, която направи физиономия.

— Те са просто момчета.

— Джеймс ти е брат — изтъкна Катрин. — Не можеш да бъдеш обективна, Люси! Той е прекрасен.

Корделия почувства, че я обзема смут. Изглежда, че Джеймс не беше единствено нейна слабост. Двамата с Матю бяха спрели, за да се посмеят с Барбара и нейния партньор в танца; Джеймс беше преметнал ръка през рамото на Матю и се усмихваше. Беше толкова красив, че да го гледа беше като стрела в сърцето ѝ. Естествено, че не само тя го беше забелязала. Несъмнено Джеймс можеше да има което момиче си поиска.

— Матю също не изглежда никак зле — подхвърли Розамунд. — Само че е толкова скандален.

— Действително — съгласи се Катрин с искрящи очи. — Трябва да внимаваш с него, госпожице Карстерс. Той има репутация.

Лицето на Люси започна да придобива гневен розов оттенък.

— Защо не се опитаме да отгатнем коя Джеймс ще покани първа на танц — обади се русокосо момиче в розова рокля. — Несъмнено ще си ти, Розамунд. Тази вечер изглеждаш толкова прелестна. Кой би могъл да ти устои?

— А, да, кой ще бъде удостоен с вниманието на брат ми — провлачи Люси. — Веднъж, когато беше на шест години, повърна в собствената си обувка.

Останалите момичета подчертано не ѝ обръщаха внимание, докато музиката започваше отново. Някой, който очевидно беше братът на Розамунд, се появи и покани русокосото момиче на танц; Чарлс остави Алистър и прекоси стаята, за да улови ръката на Ариадна и да я поведе към средата на залата. Уил и Теса танцуваха прегърнати, също като двете лели и двамата чичовци на Люси.

Миг по-късно Матю Феърчайлд се приближи до масата. Изведнъж се озова стряскащо близо до Корделия. Очите му, видя тя, не бяха тъмни, както си беше помислила, а имаха наситено зеления цвят на горски мъх. Той се поклони леко на Люси.

— Може ли да получа този танц?

Люси хвърли поглед към останалите момичета, който Корделия можеше да разчете така ясно, сякаш бяха думи, написани върху страница. Тя не се тревожеше за репутацията на Матю, ето какво казваше този поглед. С високо вдигната глава, Люси се отправи да танцува заедно с по-малкия син на консула.

Което беше наистина похвално, помисли си Корделия, но я остави сама с групичка момичета, които не бе сигурна, че я харесват. Чу няколко от тях да си шушукат, че изглеждала ужасно самодоволна, стори ѝ се, че долови и името на баща си, както и думата „процес“…

Корделия се изпъна. Беше допуснала грешка, споменавайки Париж; нямаше още повече да влоши нещата, като изглежда слаба. Лепна си усмивка и прикова поглед в танцуващите. Зърна брат си, който сега говореше с Томас Лайтууд. Двете момчета седяха небрежно на една пейка, сякаш си споделяха тайни. Дори Алистър се справяше по-добре от нея с това да очарова влиятелните гости.

Недалече от тях, облегнато на стената, стоеше момиче, облечено по последен писък на модата… мъжката мода. Висока и почти болезнено слаба, тя имаше тъмна коса, тъмна като на Уил и Джеймс. Нейната беше късо подстригана и пригладена с помада, краищата ѝ бяха завити грижливо в къдрици. Дланите ѝ бяха издължени, изцапани с мастило и тютюн и красиви… като ръцете на статуя. Пушеше пура и димът се извиваше около лицето ѝ, което беше необикновено: с фини кости и остри ръбове.

Анна, осъзна Корделия. Това беше Анна Лайтууд, братовчедката на Люси. Определено беше най-впечатляващата личност в стаята.

— Ау! — каза Катрин, когато музиката се усили. — Това е валс.

Корделия сведе поглед. Умееше да танцува: майка ѝ беше наела опитен инструктор, който да я научи на кадрил и гавот, на изящен менует и котильон. Валсът обаче беше изкусителен танц, в който усещаш тялото на партньора си до своето, скандален, когато за пръв път беше придобил популярност. Тя никога не се бе научила да го танцува.

Много ѝ се искаше да го изтанцува с Джеймс. Ала той вероятно предпочиташе да говори с приятелите си, както би искал всеки млад мъж. Чу нов пристъп на кискане и шепот, а после гласът на Катрин, казващ: „Не е ли тя момичето, чийто баща…“.

— Дейзи? Искаш ли да танцуваме?

Имаше само едно момче, което я наричаше така. Тя вдигна изумено очи и видя Джеймс да стои пред нея.

Красивата му коса беше разрошена, както винаги, и поради това — още по-очарователна: един кичур падаше над челото му, ресниците му бяха гъсти и тъмни над бледозлатистите очи. Скулите му имаха изящната извивка на крила.

Сред групичката момичета се беше възцарила поразена тишина. Корделия имаше чувството, че се рее във въздуха.

— Не мога — заекна, без да осъзнава какво казва, — не мога да танцувам валс.

— В такъв случай аз ще те науча — заяви Джеймс и миг по-късно те се озоваха сред танцуващите. — Слава богу, че беше свободна — каза с откровена жизнерадост, докато се движеха между останалите двойки, търсейки си място. — Боях се, че ще се наложи да поканя Катрин на танц, а тя говори единствено за това колко е скандален Матю.

— Радвам се, че можах да бъда от полза — отвърна Корделия, мъничко задъхано. — Само че наистина не мога да танцувам валс.

— О, аз също. — Джеймс се ухили и се обърна към нея. Беше толкова близо до него и те се докосваха, ръката му беше под лакътя ѝ. — Или поне не особено добре. Какво ще кажеш да се опитаме да не се настъпваме много по пръстите на краката?

— Бих могла да опитам — отвърна Корделия, а после изписка, когато той я взе в прегръдките си.

За миг стаята се завъртя около нея. Това беше Джеймс, нейният Джеймс, и той я държеше в ръцете си. Едната му длан лежеше на гърба ѝ; другата улови нейната и я задържа в своята.

И ето че се понесоха във валс и тя правеше всичко по силите си да го следва. Поне това беше научила: как да се остави да я водят в танц, как да отговаря на загатнатите движения на партньора си. Джеймс танцуваше добре (в което нямаше нищо чудно, като се имаше предвид колко бе изящен) и не беше трудно да го следва.

— Не е зле — каза и духна кичура коса, който падаше върху челото му, но той отново му влезе в очите. Усмихна се печално, докато Корделия повикваше на помощ цялата сила на волята си, за да не посегне и да не го отметне. — И все пак винаги е смущаващо, когато родителите ти танцуват по-добре от теб.

— Хм — отвърна Корделия. — Говори само за себе си. — Зърна Люси да танцува с Матю на няколко крачки от тях, като се смееше. — Може би Катрин е влюбена в Матю — подхвърли. — Може би е запленена от мрачния му чар.

— Би било вълнуващо. А те уверявам, че в Лондонския анклав много отдавна не се е случвало нищо вълнуващо.

Да танцува с Джеймс, беше прекрасно само по себе си, но на Корделия изведнъж ѝ хрумна, че може да се окаже и полезно.

— Тъкмо си мислех колко много хора има в Анклава и колко малко знам за тях. Разбира се, познавам теб и Люси…

— Какво ще кажеш за една бърза справка за останалите? — предложи Джеймс, докато двамата изпълняваха сложно завъртане. — Може би малко информация за това кой кой е ще ти помогне да се почувстваш по-комфортно?

Корделия се усмихна.

— Действително ще ми помогне.

— Ей там — Джеймс посочи Ариадна и Чарлс, които танцуваха заедно. Виненочервената ѝ рокля сияеше под светлините. — Чарлс вече го познаваш, а заедно с него е Ариадна Бриджсток, годеницата му.

— Не знаех, че са сгодени!

Очите на Джеймс се сбръчкаха в крайчетата.

— Знаеш, че Чарлс почти сигурно ще стане консул, когато майка му се оттегли след третия си мандат. Бащата на Ариадна е инквизиторът, много изгоден политически съюз за Чарлс… въпреки че съм сигурен, че освен това я обича.

Не звучеше така, сякаш наистина го вярва, макар според нея Чарлс да съзерцаваше годеницата си с обожание. Надяваше се, че Джеймс не беше станал циник. Онзи Джеймс, когото си спомняше, бе всичко друго, но не и циник.

— А това трябва да е Анна — каза тя.

Не би могло да бъде никой друг освен братовчедката, която Люси беше описвала в писмата си: красива, безстрашна, неизменно облечена в най-хубавите дрехи, които Джърмин Стрийт[7] имаше да предложи. Застанала недалече от вратата към гостната, тя говореше с баща си Гейбриъл и се смееше.

— Действително е Анна — отвърна Джеймс. — А ей там брат ѝ Кристофър танцува с Розамунд Уентуърт.

Корделия премести поглед към слабо момче с очила, което беше виждала на снимки. Кристофър, знаеше тя, бе един от най-близките приятели на Джеймс, заедно с Матю и Томас. Сега той танцуваше навъсено с бясната на вид Розамунд.

— Уви, Кристофър се чувства повече у дома си сред епруветки и стъкленици, отколкото в женска компания — обясни Джеймс. — Да се надяваме само, че няма да метне горката Розамунд върху масата с напитките.

— Влюбен ли е в нея?

— Господи, не. Почти не я познава. Освен Чарлс и Ариадна, Барбара Лайтууд има уговорка с Оливър Хейуърд. А Анна непрекъснато разбива нечие сърце. Ако оставим тях настрани, не съм сигурен, че се сещам сред нас да се заформя друг романс. Макар че твоята поява и тази на Алистър може би ще донесат известна доза вълнение, Дейзи.

— Не предполагах, че все още си спомняш този стар прякор.

— Какво, Дейзи? — Държеше я близо, докато танцуваха. Тя усещаше топлината му с тялото си и това я караше да настръхва. — Естествено, че си го спомням. Нали аз ти го измислих. Надявам се, че не възнамеряваш да ми попречиш да го използвам.

— Разбира се, че не. Харесва ми. — Корделия си заповяда да не отмества поглед от неговия. Господи, толкова отблизо очите му бяха направо изумителни. Имаха цвета на златен сироп, почти шокиращ на фона на чернотата на зениците му. Беше чувала какво се шушука, знаеше, че хората намираха очите му за странни и неземни, белег на това, че е различен. Според нея те имаха цвета на огън и злато, така както си представяше сърцето на слънцето. — Макар че според мен не ми отива. „Дейзи“ звучи като хубаво малко момиченце с панделки в косата.

— Е — отвърна той, — ти си поне едно от тези неща.

И се усмихна. Беше мила усмивка, онази, с която Корделия бе свикнала, но в нея долови още нещо, намек за нещо повече… дали имаше предвид, че е хубава, или че е малко момиченце? Или просто, че е момиче? Какво имаше предвид? Господи, флиртуването беше толкова дразнещо, помисли си тя.

Я чакай, да не би Джеймс Херондейл да флиртуваше с нея?

— Неколцина от нас ще отидем на пикник в Риджънтс Парк утре — каза той и Корделия почувства как тялото ѝ се напряга. Да не би да се канеше да я покани да го придружи някъде? Би предпочела езда и разходка само за двама в парка, но щеше да приеме и групово излизане. Истината бе, че би приела дори посещение в Хадес. — Ако по някаква случайност Люси все още не ти го е споменала…

Той не довърши, загледан внезапно в някой, който току-що беше влязъл в стаята. Корделия проследи погледа му и видя висока жена, слаба като плашило, облечена в черните дрехи на мундански траур, с прошарена коса, оформена в стил отпреди няколко десетилетия. Теса бързаше към нея със загрижено изражение, следвана от Уил.

Когато стигна до нея, жената се дръпна встрани, разкривайки момичето, което стоеше зад нея. Момиче, облечено в дреха с цвят на слонова кост, с мек водопад от бяло-златни къдрици, прибрани назад от лицето му. То пристъпи изящно напред, за да поздрави Теса и Уил, и в същия миг Джеймс пусна рязко ръцете на Корделия.

Вече не танцуваха. Джеймс се извърна от нея и без да каже и дума, се отправи през стаята към новодошлите. Корделия стоеше, замръзнала от объркване, докато Джеймс се навеждаше, за да целуне ръката на зашеметяващо красивото момиче, което се беше появило току-що. Между танцуващите пробяга сподавен смях. Люси се бе отдръпнала от Матю с широко отворени очи. Алистър и Томас се обърнаха към Корделия с изненадани изражения.

Всеки миг, знаеше Корделия, майка ѝ щеше да забележи, че тя се носи насред танцуващите като изоставена лодка, и щеше да се втурне към нея, и тогава Корделия щеше да умре. Щеше да умре от унижение. Плъзна Поглед из стаята, търсейки най-близкия изход, готова да побегне, когато една ръка взе нейната и я завъртя, улавяйки я в умела прегръдка: миг по-късно отново танцуваше, краката ѝ, следващи автоматично стъпките на партньора ѝ.

— Точно така. — Беше Матю Феърчайлд. Руса коса, тръпчив одеколон, усмивка. Ръцете му бяха нежни, докато отново я повличаше във валс. — Просто… опитай да се усмихнеш и никой няма да забележи, че се е случило нещо. Двамата с Джеймс, така или иначе, сме на практика взаимозаменяеми в общественото съзнание.

— Джеймс… си тръгна — каза Корделия потресено.

— Знам — отвърна Матю. — Ужасно невъзпитано. Един джентълмен не бива да изоставя дамата си по средата на танца, освен ако нещо не се е подпалило. Ще разменя няколко думи с него.

— Няколко думи — повтори Корделия. Започваше да се чувства по-малко потресена и повече ядосана. — Няколко думи?

— Повече от няколко думи, ако от това ще се почувстваш по-добре.

— Коя е тя?

Почти не ѝ се искаше да попита, но беше по-добре да знае истината. Винаги беше по-добре да знаеш истината.

— Името ѝ е Грейс Блекторн — отвърна Матю тихо. — Повереница е на Татяна Блекторн и току-що пристигнаха в Лондон. Очевидно е израснала в някакво затънтено място в провинцията на Идрис… Именно от там я познава Джеймс. Виждали са се през лятото.

Момиче, което не живее в Лондон, но скоро ще пристигне за продължителен престой тук.

Корделия усети, че ѝ призлява. Само като си помислеше, че бе повярвала, че Люси говори за нея. Че Джеймс би могъл да изпитва подобни чувства към нея.

— Изглеждаш така, сякаш ти е лошо — отбеляза Матю. — Заради това как танцувам ли е? Или пък заради мен самия?

Корделия се изпъна. Тя беше Корделия Карстерс, дъщеря на Елиас и Сона, потомка на древен нефилимски род. Беше наследница на прочутия меч Кортана, който от поколения се предаваше в рода Карстерс. Беше дошла в Лондон, за да спаси баща си. Не можеше да се срине пред очите на всички.

— Сигурно е от нерви. Люси каза, че не харесваш много хора.

От Матю се откъсна рязък, изненадан смях, а после лицето му отново придоби изражение на ленива развеселеност.

— Така ли? Люси е такава бъбрица.

— Но не е лъжкиня — изтъкна Корделия.

— Е, не се бой. Не си от онези, които не харесвам. Почти не те познавам. Познавам обаче брат ти. В училище той вгорчаваше живота ми, както и този на Кристофър и на Джеймс.

Корделия погледна неохотно към Джеймс и Грейс. Двамата представляваха зашеметяваща гледка — неговата тъмна коса и нейната ледена красота. Като пепел и сребро. Как, как, как бе могла да си въобрази, че някой като Джеймс Херондейл би могъл да прояви интерес към някоя като нея?

— Двамата с Алистър сме много различни — отвърна. Не искаше да каже повече. Струваше ѝ се нелоялно към Алистър. — Аз например харесвам Оскар Уайлд, а той — не.

Устните на Матю се извиха в единия край.

— Виждам, че удряш право в слабото място, Корделия Карстерс. Наистина ли си чела произведенията на Оскар?

— Само „Дориан Грей“ — призна си Корделия. — После сънувах кошмари.

— Бих искал да имам свой портрет на тавана си — замислено каза Матю, — който да показва всичките ми грехове, докато аз си оставам млад и красив. И то не само за греховни цели… само си представи да можеш да изпробваш най-различни нови моди върху него. Бих могъл да оцветя косата на портрета синя и да видя как ще изглежда.

— Не ти е нужен портрет. Ти си млад и красив — изтъкна Корделия.

— Мъжете не са красиви. Мъжете са представителни — възрази Матю.

— Томас е представителен. Ти си красив. — Корделия усети как я обзема опърничаво настроение. Матю изглеждаше упорит. — Джеймс също е красив — добави.

— Беше доста грозновато дете — отбеляза Матю. — Едно такова намръщено, а носът му изобщо не беше съразмерен.

— Сега всичко му е съвършено съразмерно — каза Корделия.

Матю се разсмя отново, сякаш сам се изненадваше, че го прави.

— Доста дръзко наблюдение, Корделия Карстерс. Шокиран съм. — Само че очите му танцуваха. — Джеймс каза ли ти за утре?

— Спомена, че ще има някакъв излет… пикник, мисля. Само че не съм сигурна дали съм поканена.

— Естествено, че си поканена. Аз те каня.

— О. Можеш ли да го направиш?

— Вярвам, че ще откриеш, че мога да правя каквото си поискам, и обикновено го правя.

— Защото майка ти е консулът? — попита Корделия.

Матю повдигна вежда.

— Винаги съм се надявала да се запозная с нея — каза Корделия. — Тя тук ли е тази вечер?

— Не, в Идрис е. — Матю сви изящно рамене. — Замина преди няколко дни. Необичайно е за консула да живее в Лондон… Рядко е тук. Клейвът се нуждае от присъствието ѝ.

— О. — Корделия положи усилие да скрие разочарованието си. — Колко дълго ще…

Матю я завъртя вихрено около себе си, което накара останалите танцуващи да ги зяпнат объркано.

— Ще дойдеш на излета утре, нали? Така Люси ще има с какво да се развлича, докато Джеймс се занася по Грейс. Искаш Люси да е щастлива, нали?

— Естествено, че искам… — започна Корделия, а после, оглеждайки се наоколо, осъзна, че от известно време не беше виждала Люси. Колкото и да извиваше глава и да се оглеждаше между танцуващите, никъде не зърваше синята рокля на своята приятелка, нито кестенявата ѝ коса. Озадачена, тя се обърна към Матю. — Но къде е тя? Къде отиде Люси?

3

Тази жива река

Тази жива ръка, тъй топла и способна

на жарък допир, ако някой ден изстине,

скована, в ледената тишина на гроба,

тъй ще витае в дните ти и сънните ти нощи ще смразява,

че ще поискаш вените ти да пресъхнат,

та ален ручей в жилите ми пак да рукне.

Джон Кийтс, „Тази жива ръка“

Беше мъничко като онзи миг насън, когато си даваш сметка, че сънуваш, само че наопаки. Когато видя момчето от гората да влиза в балната зала, Люси предположи, че сънува, и едва когато родителите ѝ забързаха към него и двамата му спътници, осъзна, че това се случва наяве.

Като в мъгла, тя си запроправя път през множеството. Когато се приближи до родителите си, разпозна жената, с която говореха. Роклята ѝ от тафта бе опъната върху костеливите ръце и рамене; на главата ѝ имаше огромна шапка, покрита с дантела, тюл и запомняща се препарирана птица. Татяна Блекторн.

Люси открай време мъничко се боеше от Татяна, особено когато се бе появила в къщата им, настоявайки Джеймс да окастри трънаците, с които бе обрасла портата на имението ѝ. В спомените ѝ тя приличаше на извисяващ се скелет, но с отминаването на годините Татяна като че ли се бе смалила: все още беше висока, но вече не беше великан.

До нея стоеше Грейс. Люси си я спомняше като решително, самоуверено дете, ала сега беше съвсем различна. Хладна и прелестна, и подобна на статуя.

Само че Люси почти не ги погледна. Взираше се в момчето, което беше влязло заедно с тях. Подмененото от феите момче, което за последен път беше видяла в Брослиндската гора.

Изобщо не се беше променил. Косата му бе все така черна над челото, очите му имаха все същия особен зелен цвят. Носеше същите дрехи, които и в гората: тъмен панталон и риза с цвят на слонова кост, чиито ръкави бяха навити над лактите. Беше наистина странно облекло за един бал.

Гледаше как Теса и Уил поздравяват Татяна и Грейс — Уил тъкмо се навеждаше, за да целуне обвитата в сатенена ръкавица ръка на Грейс. Колкото и да бе странно, никой от тях не поздрави момчето. Докато се приближаваше, Люси смръщи сърдито вежди. Останалите говореха, без да му обръщат никакво внимание, говореха през него, сякаш изобщо не беше там. Как можеше да са толкова груби?

Тя бързаше натам, отворила уста, очите ѝ бяха приковани в момчето, нейното момче, нейното момче от гората. Той вдигна глава и я видя да го гледа. За нейно изумление, по лицето му се изписа ужас.

Люси се закова на място. Виждаше как някъде в далечината Джеймс си проправя път през множеството към тях, ала момчето вече се отдръпваше от Татяна и Грейс и идваше към нея. Бързаше към нея, всъщност като подплашен кон.

Никой друг като че ли не го забелязваше. Никой не се обърна да ги погледне, нито дори когато той я стисна за китката и я задърпа след себе си навън от стаята.

* * *

— Ще ми окажеш ли честта да танцуваш с мен? — попита Джеймс.

Даваше си сметка за присъствието на родителите си и на Татяна Блекторн, която наблюдаваше всичко с отровнозелените си очи. Даваше си сметка за музиката, която продължаваше да свири около тях, даваше си сметка и за ударите на сърцето си, отекващи като гръм в ушите му. Даваше си сметка за всички тези неща, но те му се струваха далечни, сякаш затворени зад стена от стъкло. Единственото истинско нещо в стаята беше Грейс.

Родителите му гледаха с разтревожени лица. Джеймс почувства как го жегва чувство на вина, че сигурно се чудят защо се бе втурнал към Грейс — доколкото им беше известно, той почти не я познаваше. Ала вината също му се струваше далечна. Те не знаеха онова, което знаеше той. Не знаеха колко е важно е това.

— Хайде, Грейс. — По слабото лице на Татяна се разля крива усмивка. — Танцувай с джентълмена.

Без да вдига очи, Грейс положи леко ръка в неговата и те се отправиха към танцуващите. Да докосне Грейс, бе като да докосне адамас за пръв път: искри изригнаха в него, докато я притегляше към себе си, слагайки ръка на рамото ѝ, а другата — на кръста ѝ. Тя винаги беше била изящна, когато танцуваха като деца в обраслата градина на дома ѝ в Идрис. Ала да я държи в прегръдките си сега, беше съвсем различно.

— Защо не ми каза, че ще дойдеш? — попита ниско.

Тя най-сетне вдигна лице и той бе поразен от онова, което видя: Грейс може и да се държеше с почти безмълвна овладяност, но за сметка на това чувстваше с абсолютна интензивност. Беше като огън, горящ в сърцето на ледник.

— Ти не дойде в Идрис. Чаках те… очаквах те… ала ти не дойде.

— Писах ти — отвърна Джеймс. — Казах ти, че това лято няма да дойдем.

— Мама намери писмото и го скри от мен. Реших, че си забравил… а после го намерих в стаята ѝ. Тя страшно се ядоса. Отново ѝ казах, че сме просто приятели, но… — Грейс поклати глава. Джеймс ясно си даваше сметка, че всички в стаята ги зяпат. Дори Анна ги гледаше любопитно през дима на пурата, който я обвиваше като мъглата над Темза. — Отказа да ми каже какво пише в него, просто се усмихваше, докато дните си минаваха, а ти не идваше. Толкова се боях. Когато не сме заедно, когато не сме един до друг, връзката между нас отслабва. Усещам го. Ами ти?

Джеймс поклати глава.

— Любовта трябва да е в състояние да преодолее всяко разстояние — отвърна толкова меко, колкото можеше.

— Не разбираш, Джеймс. Ти имаш живот тук, в Лондон, и приятели, а аз нямам нищо.

Гласът ѝ потрепери от силата на чувствата ѝ.

— Грейс. Не говори така.

Само че Джеймс не можеше да не си помисли за обраслата ѝ в трънаци къща, пълна със спрели часовници и гниеща храна. Беше се заклел, че ще ѝ помогне да избяга от това.

Ръката ѝ се плъзна по неговата и той почувства как пръстите ѝ се обвиват около китката му, под сребърната гривна. Лоялността ме обвързва.

— Трябваше да имам доверие, че ще ми пишеш — прошепна тя. — Че мислиш за мен. Аз всяка нощ мислех за теб.

Всяка нощ. Знаеше, че думите ѝ бяха съвсем невинни, но почувства как се напряга. Толкова време бе минало, откакто я беше целувал за последен път. Не си спомняше какво бе, не и наистина, но знаеше, че то го бе съкрушило.

— Мисля за теб всеки ден. И сега, когато си тук…

— Никога не съм вярвала, че ще се случи. Никога не съм вярвала, че един ден ще видя Лондон — каза тя. — Улиците, каретите, сградите, всичко е толкова прекрасно. Хората… — Грейс се огледа наоколо. В очите ѝ имаше почти гладно изражение. — Нямам търпение да ги опозная.

— Утре сме планирали излизане. Няколко души ще отидем в Риджънтс Парк. Майка ти дали ще ти разреши да дойдеш?

Очите на Грейс грейнаха.

— Мисля, че ще ми разреши. Каза, че иска да се запозная с нови хора тук, в Лондон… О, бих искала да се запозная с парабатая ти Матю. Както и с Томас и Кристофър, за които си ми разказвал толкова много. Аз… много би ми се искало приятелите ти да ме харесат.

— Разбира се — промълви Джеймс и я притегли към себе си.

Тя беше лека и слабичка, далеч не така мека и топла като Дейзи.

Дейзи. Разиел, допреди няколко минути беше танцувал с Дейзи. Не помнеше да бе поискал позволение да се оттегли. Не помнеше как я оставя.

За пръв път откъсна очи от Грейс и потърси Корделия с поглед. Откри я за броени секунди — не беше трудно да я забележи човек. Никой друг нямаше коса с такъв цвят, наситено тъмночервено, като огън, греещ през кръв. С изненада видя, че танцува с Матю. Той бе обвил ръце около нея и тя се усмихваше.

Заля го облекчение. Значи, не я беше наранил. Това беше хубаво. Харесваше Корделия. Зарадвал се бе да я види сред обичайната групичка момичета, знаейки, че може да я покани на танц, без тя да си въобрази нещо за намеренията му: те бяха семейни приятели.

Музиката спря — малка почивка, за да могат танцуващите да се подкрепят. Джеймс се усмихна на себе си, когато видя Джесамин, призрака на Института, да се рее над главата на Розамунд Уентуърт, докато Розамунд клюкарстваше с приятелките си. Джесамин страшно обичаше клюките, макар да беше мъртва от четвърт век.

Корделия мина забързано покрай него, отдалечавайки се от Матю; оглеждаше се наоколо, сякаш търсеше някого. Брат си може би? Само че Алистър изглеждаше потънал в разговор с Томас. Ама че странно… Джеймс беше сигурен, че в училище Томас не беше харесвал особено Алистър.

— Майка ми ме вика — каза Грейс. — Най-добре да вървя.

И действително Татяна я викаше с пръст. Джеймс докосна лекичко ръката на Грейс. Знаеше, че не могат да се държат за ръце, както правеха Барбара и Оливър. Не можеха да демонстрират никаква близост.

Не и сега. Ала един ден.

— Утре, в парка — каза той. — Ще намерим време да поговорим.

Грейс кимна и се отдалечи забързано към Татяна, която стоеше сама до вратата на залата. Джеймс я проследи с поглед: бяха минали толкова много лета, ала Грейс все още беше загадка за него.

— Много е хубава — разнесе се познат глас зад гърба му.

Обърна се и видя Анна, облегната на стената. Тя притежаваше свръхестествената способност да изчезва от едно място и да се появява на друго, като движеща се точка светлина.

Джеймс се облегна на стената до нея. Беше прекарал много балове по този начин, облягайки се на красивите тапети заедно с язвителната си братовчедка. Да танцува твърде много, винаги го караше да се чувства така, сякаш не е верен на Грейс.

— Така ли?

— Предполагам, че това бе причината да се хвърлиш през стаята като Оскар, надушил бисквита. — Оскар беше голдън ретрийвърът на Матю, известен с лоялността, ако не и с интелигентността си. — Къде са ти маниерите, Джеймс. Да изоставиш симпатичната Корделия Карстерс по този начин.

— Надявам се, че ме познаваш достатъчно добре, за да знаеш, че не се хвърлям към всяко хубаво момиче, което видя — каза Джеймс, жегнат. — Може би ми е напомнила за някоя отдавна изгубена леля.

— Майка ми е твоята леля, а никога не си я посрещал с такъв възторг. — Анна се усмихна, сините ѝ очи искряха. — Е, откъде познаваш Грейс Блекторн?

Джеймс хвърли поглед към Грейс, която тъкмо се запознаваше с Чарлс Феърчайлд. Горката Грейс. Чарлс изобщо нямаше да ѝ се стори интересен. Не че Джеймс не харесваше по-големия брат на Матю, пък и те на практика бяха едно семейство, само че Чарлс имаше един-единствен интерес — политиката на ловците на сенки.

Грейс кимаше и се усмихваше учтиво. Джеймс се зачуди дали не трябва да я спаси. Светът на Аликанте с неговите драми и политически игри едва ли би могъл да бъде по-чужд на Грейс.

— А сега си мислиш дали не би трябвало да я спасиш от Чарлс — каза Анна, прокарвайки пръсти през напомадената си коса. — Не че мога да те виня.

— Не харесваш ли Чарлс?

Джеймс беше мъничко учуден. Анна гледаше на света с развеселена толерантност. Рядко стигаше чак дотам, че да харесва някого специално, още по-голяма рядкост бе активно да не харесва някого.

— Не бих казала, че се възхищавам на всичките му решения — отвърна Анна, като очевидно грижливо си подбираше думите. Джеймс се зачуди за какви ли решения става дума. — Върви, Джейми… спаси я.

Джеймс бе успял да направи само няколко стъпки, когато светът около него потрепна и се промени. Анна изчезна, музиката и смехът заглъхнаха: сиво, безформено нищо се завихри около него. Чуваше единствено ударите на сърцето си. Подът като че ли се наклони под краката му като палубата на потъващ кораб.

НЕ, изкрещя безмълвно, само че не можеше да стори нищо, за да го спре: сенките се надигаха около него, докато сивота удавяше Вселената.

* * *

Момчето издърпа Люси по коридора и я вкара през първата отворена врата, която се оказа тази на стаята за игри. Без да си направи труда да затвори вратата, отиде да запали магическата светлина върху полицата на камината, така че Люси затвори и за всеки случай врътна ключа в ключалката.

След това се обърна и го изгледа обвинително.

— Какво, в името на Ангела, правиш тук?

Момчето се усмихна. Колкото и да бе озадачаващо, не изглеждаше по-голям, отколкото Люси си го спомняше — на около шестнайсет-седемнайсет години. Беше все така слаб; огряван не от лунните лъчи в гората, а от истинска светлина, беше ужасяващо, шокиращо блед; имаше болнав вид, зелените му очи бяха трескаво ярки и премрежени.

— Бях поканен — заяви той.

— Не е възможно. — Люси сложи ръце на хълбоците си. Руническият камък светеше силно и тя видя, че в стаята беше разхвърляно: някой беше съборил една гарафа, а билярдната маса беше изкривена на една страна. — Ти си подменено от феите дете, което живее в гората.

При тези думи той се засмя. Усмивката му бе точно такава, каквато я помнеше.

— Това ли си помисли?

— Ти ми каза за капаните на феите! Появи се от гората и изчезна обратно в нея…

— Не съм елф, нито пък подменено дете. Ловците на сенки също знаят за капаните на феите.

— Но ти нямаш руни.

Той погледна към ръцете си, голи от лактите надолу, към дланите си. Всички ловци на сенки биваха белязани с руната с окото върху опакото на по-силната си ръка, когато навършеха десет години; с нейна помощ овладяваха Зрението. Ала единственият белег върху опакото на ръката му бе старата следа от изгорено, която Люси бе забелязала в гората.

— Не — съгласи се той. — Нямам.

— Не каза, че си ловец на сенки. — Люси се облегна на билярдната маса. — Така и не ми каза какъв си.

— И през ум не ми е минавало, че би могло да има някакво значение. Мислех, че докато пораснеш достатъчно, за да задаваш въпроси и да настояваш за отговори, вече няма да си в състояние да ме видиш.

Люси изпита усещането, че по гърба ѝ се плъзва ледена ръка.

— Защо да не съм в състояние да те видя?

— Помисли малко, Люси — меко каза той. — Стори ли ти се, че някой друг в балната зала бе в състояние да ме види? Забеляза ли някой да ме поздравява или да ми кимва, дори баща ти?

Люси не каза нищо.

— Понякога децата могат да ме видят. Малцина са онези освен тях, които са в състояние да го направят. Не и хора на твоите години.

— Е, много ти благодаря — възмути се Люси. — Едва ли бих могла да се нарека древна.

— Не. — Усмивка трепна върху меките му устни. — Не, не си.

— Но нали каза, че си бил поканен. — Люси нямаше намерение да подмине забележката му току-така. — Как е възможно, ако никой не може да те види, макар че защо е така…

— Всички от семейство Блекторн бяха поканени — отвърна той. — Поканата беше адресирана до Татяна Блекторн и нейното семейство. Аз съм от семейството ѝ. Аз съм Джеси Блекторн.

— Но той е мъртъв — каза Люси, без да се замисли. Погледът ѝ срещна неговия. — Значи, си призрак?

— Ами — отговори той. — Да.

— Ето защо каза „дори баща ти“ — разбра Люси. — Защото той вижда призраци. Всички Херондейловци ги виждат. Брат ми, баща ми… те също би трябвало да те видят.

— Аз не съм обикновен призрак, а щом ти можеш да ме видиш, значи, също не си обикновено момиче — заяви Джеси.

Сега, когато ѝ беше казал кой е, приликата беше очевидна. Имаше ръста на Татяна и красивите ъгловати черти на Гейбриъл. Макар че гарвановочерната коса трябва да беше наследил от баща си. Блекторнова и Лайтуудова кръв, смесени във вените му.

— Но аз мога да те докосна. Направих го в гората. Ти ме извади от онази яма. Невъзможно е да докоснеш призраците.

Той сви рамене.

— Мисли за мен като за някой, който стои на прага на врата. Не мога да пристъпя навън, знам и че никога няма да ми бъде позволено да се върна вътре, отново да живея. Само че вратата не се е затворила зад мен.

— Майка ти и сестра ти… те могат ли да те видят?

Той приседна на билярдната маса с въздишка, сякаш се примиряваше, че му предстои дълъг разговор. Люси не можеше да повярва. Да види отново своето подменено от феите дете от гората, а после да открие, че изобщо не е подменено от феите дете, а някакъв особен вид призрак, който никой друг не бе в състояние да види. Беше твърде много за преглъщане.

— Да, те могат да ме видят — отвърна той. — Може би защото бяха с мен, когато умрях. Майка ми се тревожеше, че ще ме изгубят, когато се преместихме в Чезуик Хаус, но това очевидно не се случи.

— Можеше да ми кажеш името си.

— Ти беше малко момиченце. Вярвах, че няма винаги да си в състояние да ме виждаш. Помислих, че би било по-добре да не ти казвам кой съм, при положение че семействата ни са врагове.

Изрече го така, сякаш беше факт, сякаш между Блекторновци и Херондейловци съществуваше кръвна вражда, като между родовете Монтеки и Капулети. Само че Татяна Блекторн бе тази, която ги ненавиждаше: те никога не я бяха мразили.

— Защо ме измъкна от балната зала? — попита Люси.

— Никой друг освен семейството ми не е в състояние да ме види. Не разбирам как ти можеш; никога досега не се е случвало. Не исках всички да си помислят, че си полудяла. Освен това…

Джеси се изпъна. По лицето му пробяга сянка и Люси усети как вледеняваща тръпка я прониза до костите; за миг очите му изглеждаха прекалено големи за лицето му, прекалено бистри, формата им — някак неправилна. Стори ѝ се, че зърна в тях мрак и силуета на нещо, което се движеше. Той обърна причудливия си поглед към нея.

— Остани в тази стая — каза, стисвайки китката ѝ под ръкава. Люси ахна. Ръцете му бяха леденостудени. — Тук има смърт — каза той и изчезна.

* * *

Сив свят заобикаляше Джеймс. Беше забравил студа, който връхлиташе, когато сенките се надигнеха. Забравил бе начина, по който все още можеше да види истинския свят като през тънка пелена от прах: балната зала го заобикаляше, ала бе станала черно-бяла, като фотография. Танцуващите се бяха превърнали в сенки, опънати и издължени, като силуети в кошмар.

Залитна назад, когато от земята сякаш изригнаха дървета, извити корени плъзнаха по дъските на пода. Знаеше, че е безсмислено да крещи: нямаше кой да го чуе. Беше сам в един свят, който не беше истински. Опожарена земя и небе ту се появяваха, ту се скриваха от погледа му, сякаш дори светът на сенките се въртеше около него, без да му обръща внимание. Разпозна нечие лице тук, някакъв жест там… стори му се, че вижда ярката коса на Корделия, Ариадна Бриджсток във виненочервената ѝ рокля, братовчедка си Барбара, която тъкмо посягаше към своя партньор за танци… в същия миг, в който пипалото на един корен се обви около глезена ѝ и я събори.

Зад него сякаш лумна мълния и ето че отново се намираше в балната зала, а светът кипеше от светлини и звуци. Някой го стискаше здраво за раменете.

— Джейми, Джейми, Джейми — повтаряше настойчиво нечий глас и Джеймс, чието сърце се мъчеше да изскочи от гърдите му, опита да се съсредоточи върху онзи, който стоеше пред него.

Матю. Зад гърба му имаше други ловци на сенки: Джеймс чуваше смеха и бъбренето им — като диалог на заден план в пиеса.

— Джейми, дишай.

Гласът на Матю беше единственото стабилно нещо в един свят, който се преобръщаше с главата надолу. Ужасът, че това се случва пред толкова много хора…

— Видяха ли ме? — прошепна Джеймс. — Видяха ли ме да се преобразявам?

— Не го направи — отвърна Матю, — или поне беше съвсем мъничко… просто малко се размаза по краищата…

— Не е смешно — процеди Джеймс през зъби, ала шегата на Матю му подейства като плисване със студена вода. Сърцето му започна да бие по-бавно. — Искаш да кажеш, че не се превърнах в сянка?

Матю поклати глава и свали ръце от раменете му.

— Не.

— Тогава какво те накара да дойдеш?

— Почувствах го — отвърна Матю. — Че си отишъл в… онова място. — Той потрепери леко и извади от жилетката си плоско шише, украсено с монограма му. Джеймс усети острия и парлив мирис на уиски, когато Матю развъртя капачката. — Какво стана? — попита той. — Мислех, че просто си говориш с Анна.

Джеймс забеляза, че далече от тях, Томас и Кристофър ги гледат с любопитство. Двамата с Матю несъмнено изглеждаха така, сякаш разговарят адски настойчиво, осъзна той.

— Брат ти е виновен — заяви.

— Напълно съм готов да приема, че Чарлс е виновен за всичко. — Гласът на Матю вече звучеше по-овладяно. — Но в този случай…

Не можа да довърши, защото в този миг в стаята отекна писък.

* * *

Корделия не беше сигурна защо толкова се тревожи за Люси. Имаше няколко стаи, където гостите можеха да се оттеглят за почивка — Люси можеше да е отишла в която и да е от тях или пък да се е прибрала в спалнята си. Би могла да бъде навсякъде в Института. Матю ѝ беше казал да не се тревожи, преди да забърза нанякъде, ала Корделия не бе в състояние да се отърси от безпокойството си.

— В името на Ангела! — Нечий вик я изтръгна от мислите ѝ. Беше мъжки глас, баритон. — Няма ли кой да ѝ помогне!

Корделия се огледа наоколо: всички изглеждаха изненадани и разговаряха оживено. В далечината забеляза рехав кръг от хора, заобиколили каквото и да се случваше. Тя повдигна полите си и си запроправя път през множеството.

Усети, че косата ѝ започва да се измъква от грижливо подредените къдрици и да се разлива по раменете ѝ. Майка ѝ здравата щеше да се ядоса, ама наистина. Защо никой не помръдваше? Нали бяха ловци на сенки. Защо стояха като статуи, докато някой беше в беда?

Промуши се между малка групичка зяпачи и там, на пода, видя млад мъж да държи отпуснатото тяло на Барбара Лайтууд в ръцете си. Оливър Хейуърд, осъзна Корделия. Ухажорът на Барбара.

— Танцувахме — тъкмо казваше той с недоумяващо изражение — и тя просто се свлече…

Корделия се отпусна на колене. Барбара Лайтууд беше призрачно бяла, косата на слепоочията ѝ беше потъмняла от пот. Поемаше си дъх на накъсани, неравномерни глътки. В мигове като този всеки помен от срамежливост се изпаряваше от Корделия: можеше да мисли единствено за това какво да трябва да се направи.

— Трябва ѝ въздух. Вероятно корсетът я задушава. Някой има ли нож?

Анна Лайтууд си проправи път през множеството и коленичи срещу Корделия с плавно изящество.

— Аз имам кама — каза, вадейки острие в ножница от жилетката си. — Какво трябва да се направи?

— Трябва да срежем корсета ѝ — заяви Корделия. — Получила е шок и се нуждае от въздух.

— Можеш да оставиш на мен. — Анна имаше невероятно дрезгав глас, мед и шкурка. Повдигна Барбара от скута на Оливър и прокара камата по гърба на роклята ѝ, разрязвайки деликатно първо тънкия плат, а после по-дебелата материя на корсета отдолу. Когато той увисна от тялото на Барбара, Анна вдигна очи и каза разсеяно: — Ари… шала ти…

Ариадна Бриджсток побърза да свали копринения шал от раменете си и го подаде на Анна, която уви Барбара с него, за да запази благоприличие. Барбара действително бе започнала да диша по-равномерно, цветът се завръщаше в бузите ѝ. Анна погледна към Корделия над главата ѝ с преценяващо изражение в сините очи.

— Какво, за бога? — Софи Лайтууд си проправи път между зяпачите, следвана плътно от съпруга си Гидеон. — Барбара! — Тя се обърна към Оливър, който стоеше наблизо и изглеждаше ужасно притеснен. — Падна ли?

— Просто се свлече — повтори Оливър. — Танцувахме и тя припадна…

Клепачите на Барбара потрепнаха. Тя се надигна в ръцете на братовчедка си и вдигна очи към майка си. Бузите ѝ пламнаха.

— Аз… добре съм. Вече съм добре. Просто ми прилоша за малко, зави ми се свят.

Корделия се изправи на крака, докато още от гостите се присъединяваха към онези, които бяха наобиколили Барбара. Гидеон и Софи помогнаха на дъщеря си да стане, а Томас, появил се от тълпата, подаде на сестра си захабена на вид носна кърпичка. Тя я пое с несигурна усмивка и докосна устната си.

Кърпичката се изцапа с кръв.

— Прехапах си устната — побърза да каже. — Паднах и си прехапах устната. Това е всичко.

— Трябва ни етили — заяви Томас. — Джеймс?

Корделия не беше осъзнала, че Джеймс е тук. Обърна се и го видя да стои досами нея.

Видът му я стресна. Преди години се бе разболял от изгаряща треска и видът му сега ѝ напомни за начина, по който бе изглеждал тогава, блед и нездрав.

— Стилито ми — каза той дрезгаво. — В джоба на гърдите ми е. Барбара се нуждае от целителна руна.

За миг Корделия се зачуди защо не го извади сам, ала ръцете му бяха свити в юмруци до тялото, корави като камък. Тя посегна и бръкна неловко в джоба на гърдите му. Коприна под ръката ѝ и туптенето на сърцето му. Измъкна тънкия, подобен на писалка предмет от джоба му и го подаде на Томас, който го пое с изражение на учудена благодарност. Досега не го беше поглеждала наистина — Томас имаше блестящи лешникови очи като тези на майка си, обрамчени от гъсти кафяви ресници.

— Джеймс. — Люси се бе промушила между Джеймс и Корделия и сега го дърпаше за ръкава. — Джейми. Ти да не би…

Той поклати глава.

— Не сега, Лус.

Люси изглеждаше разтревожена. Тримата загледаха мълчаливо как Томас довършва целителната руна върху ръката на сестра си, която отново настоя, че е съвсем добре и просто ѝ се е завил свят.

— Днес забравих да ям — каза на майка си, докато Софи обвиваше ръка около нея. — Това е всичко.

— Все пак най-добре да те отведем у дома. — Софи се огледа наоколо. — Уил… ще помолиш ли да докарат каретата?

Насъбралите се започнаха да се разпръсват; очевидно тук нямаше нищо интересно за гледане. Семейство Лайтууд се отправиха към вратата, Барбара — облягайки се на ръката на Томас, но после спряха. Мъж с мършави и тънки черни мустачки се беше втурнал към Гидеон и му говореше нещо разпалено.

— Какво ли казва инквизиторът на чичо Гидеон? — полюбопитства Люси. Джеймс и Матю само поклатиха глави.

След няколко секунди Гидеон кимна и последва мъжа — инквизитора, както разбра Корделия — там, където Чарлс стоеше и разговаряше с Грейс Блекторн. Лицето ѝ бе вдигнато към неговото, очите ѝ — ярки и пълни с интерес. Корделия си спомни уроците на майка си за това как да изглежда заинтересована от разговорите по време на социални събития: Грейс като че ли ги беше усвоила до един, дори след съвсем кратък престой в обществото.

Чарлс се извърна неохотно от Грейс и потъна в разговор с Гидеон Лайтууд. Инквизиторът се движеше сред множеството, спирайки тук-там, за да поговори с един или друг ловец на сенки. Повечето изглеждаха на годините на Чарлс: Корделия предположи, че той бе на двайсет и няколко.

— Изглежда, че партито свърши. — Алистър се появи с пура в ръка. Жестикулираше с нея, макар Корделия да знаеше, че ако някога започне да пуши тютюн, Сона ще го убие. — Очевидно е имало нападение на демони шакс в „Севън Даяълс“.

— Нападение на демони? — повтори Джеймс изненадано. — Над мундани?

Алистър се подсмихна.

— Аха. Нали се сещаш, от онези, които уж би трябвало да предотвратяваме. Повелята на Ангела и така нататък.

Лицето на Матю се беше вкаменило; Люси го гледаше притеснено. Джеймс присви очи.

— Чарлс отива с Гидеон Лайтууд и инквизитор Бриджсток, за да видят какво става — продължи Алистър. — Предложих да тръгна с тях, но все още не познавам улиците в Лондон достатъчно добре. Чарлс ще ми помогне да опозная града и скоро ще бъда истински дар за всеки патрул.

— Ти? Дар? — Очите на Матю припламнаха. — Представи си само.

И той се отдалечи. Алистър го проследи с поглед, повдигнал вежда.

— Ама че е кисел, а? — подхвърли, без да се обръща към никого.

— Не — отвърна Джеймс рязко.

Беше стиснал челюсти, сякаш едва понасяше присъствието на Алистър. Корделия си помисли за времето, когато Алистър бе учил в Академията, и ѝ се прииска да знае какво се бе случило там.

Алистър изглеждаше така, сякаш се кани да каже още нещо, но в този миг Сона излезе от множеството, пристигайки като хвърлящ котва параход. Русарито ѝ потрепваше, докато тя спираше поглед първо върху Алистър, а после върху Корделия.

— Деца — каза, докато Алистър прибираше трескаво пурата в джоба си. — Вярвам, че е време да се сбогуваме.

Очевидно слуховете за нападението бяха плъзнали из залата, разваляйки бала. Музикантите бяха престанали да свирят, немалко от момичетата в пастелни рокли биваха увивани в шалове и ръкавици от притеснените им родители. Уил и Теса се намираха в средата на тълпа и им пожелаваха лека нощ. Недалече от там Чарлс увиваше грижовно шал около раменете на Ариадна, докато Гидеон и инквизиторът го чакаха край вратата.

Миг по-късно Уил и Теса се присъединиха към Корделия и останалите. Докато Сона им благодареше за приятната вечер, вниманието на Корделия беше привлечено от семейство Феърчайлд. Матю стоеше до слаб мъж с избеляла рижа коса, прикован към инвалиден стол. Беше се навел над облегалката и тъкмо казваше нещо, което накара по-възрастния мъж да се усмихне: Корделия осъзна, че това трябва да бе Хенри Феърчайлд, бащата на Матю. Почти бе забравила, че той бе ветеран от Механичната война, която бе оставила краката му обездвижени.

— Божичко — тъкмо казваше Теса. — Ще опитаме отново, госпожо Карстерс, наистина. Вие заслужавате истинско посрещане в Лондонския анклав.

Сона се усмихна.

— Сигурна съм, че ако обединим усилия, все ще измислим нещо.

— Благодаря ти, че се втурна да помогнеш на Барбара, Корделия — каза Теса. — От теб ще излезе отличен парабатай за Люси.

Корделия погледна към Люси, която ѝ се усмихна. Беше мъничко колеблива усмивка. В очите на Люси имаше сенки, сякаш нещо я тревожеше. Когато не отговори на Теса, Джеймс дойде по-близо до нея, сякаш за да постави бариера между сестра си и всяко по-нататъшно внимание.

— Корделия наистина помогна на Барбара — заяви той. — Именно на нея ѝ хрумна да срежем корсета ѝ.

Сона придоби леко ужасен вид.

— Корделия има склонността да се хвърля във всяка ситуация с главата напред — каза тя на Теса и Уил. — Сигурна съм, че разбирате.

— О, действително разбираме — отвърна Уил. — Винаги говорим много строго на децата си за това. „Ако не се хвърляте в ситуациите с главата напред, Джеймс и Люси, за вечеря отново ще ви очаква само хляб и вода.“

Алистър се задави с надигналия се в гърдите му смях. Сона изгледа Уил така, сякаш беше гущер с пера.

— Лека нощ, господин Херондейл! — заяви, обръщайки и себе си, и децата си към вратата. — Това определено беше крайно интересна вечер.

* * *

Отдавна минаваше полунощ. Теса Херондейл седеше пред огледалото в спалнята, която делеше със съпруга си от двайсет и три години, и решеше косата си. Прозорците бяха затворени, ала мекият летен въздух се вмъкваше през пролуките на перваза.

Разпозна стъпките на Уил по коридора още преди да беше влязъл в спалнята. Така ставаше, когато си женен повече от двайсет години.

Той затвори вратата зад себе си и като се облегна на една от колоните на леглото, я загледа, седнала пред тоалетката. Беше си съблякъл сакото, връзката му беше развързана. Тъмната му коса беше разрошена и в леко замъгленото огледало на Теса той ѝ изглеждаше не по-различен откогато беше на седемнайсет години.

Тя му се усмихна.

— Какво има? — попита Уил.

— Позираш. Изпълва ме желание да нарисувам портрета ти. Ще го нарека „Разпуснат джентълмен“.

— Не можеш да нарисуваш дори една права линия, Тес. — Той се приближи и сложи ръце на раменете ѝ. Сега, когато беше толкова близо, Теса можеше да види сребърните нишки в тъмната му коса. — Още по-малко пък да уловиш възхитителната ми красота, която, едва ли е нужно да го изтъквам, само се увеличава с годините.

Теса не можеше да го отрече (Уил беше все така красив както винаги, очите му имаха все същия поразителен син цвят), но не беше нужно да го насърчава. Вместо това посегна и подръпна един от посребрелите кичури в косата му.

— Прекрасно си давам сметка за това. Видях Пенелъпи Мейхю да флиртува с теб тази вечер. Най-безсрамно!

Уил се наведе и я целуна по врата.

— Не бях забелязал.

Тя му се усмихна в огледалото.

— По безгрижното ти държание се досещам, че всичко в „Севън Даяълс“ е минало добре. Някакви новини от Гидеон? Или — Теса направи физиономия — от Бриджсток?

— Всъщност Чарлс. Оказало се леговище на демони шакс. Доста повече, отколкото са срещали напоследък, но нищо, с което да не могат да се справят. Чарлс настоя, че няма за какво да се тревожим. — Уил направи физиономия. — Според мен се притесняваше да не предложа пикникът край езерото в Риджънтс Парк утре да бъде отменен. Всички младежи ще ходят.

Уил говореше с едва доловимата напевна нотка, която се появяваше понякога, когато беше уморен. Съвсем бегъл намек за акцент, изгладен от времето и разстоянието. И все пак, когато беше изтощен или пък скърбеше, той се завръщаше и гласът му придобиваше плавните извивки на зелените уелски хълмове.

— Притесняваш ли се? — попита той, срещайки очите ѝ в огледалото. — Аз… да. Понякога. За Люси и Джеймс.

Теса остави четката за коса и се обърна към него, загрижена.

— Да се притеснявам за децата? Защо?

— Всичко това… — Уил махна с ръка. — Тържествата на лодки, регатите и мачовете по крикет, панаирите и баловете, то е толкова… мунданско.

— Притесняваш се, че се превръщат в мундани? Ама наистина, Уил, това е доста предубедено от твоя страна.

— Не, не се тревожа за това. Просто… от години в Лондон не е имало нищо повече от съвсем незначителна демонска активност. Децата израснаха, като се обучаваха, ала почти не е било нужно да патрулират.

Теса се изправи и косата се разпиля по гърба ѝ. То бе една от странностите на това, че е магьосница: косата ѝ бе спряла да расте, когато тя бе престанала да остарява, доста неочаквано, на деветнайсет години. Оставаше си със същата дължина — до средата на гърба ѝ.

— Това не е ли нещо хубаво? — попита. — Не искаме децата ни да бъдат заплашвани от угрозата на демони, нали?

Уил приседна на леглото и събу обувките си.

— Ала не искаме и да бъдат неподготвени. Не съм забравил какво трябваше да правим ние, когато бяхме на техните години. Не знам дали те биха могли да се изправят срещу нещо подобно. Пикниците не те подготвят за война.

— Уил. — Теса се отпусна на леглото до него. — Не сме във война.

Знаеше защо Уил се притеснява. Те бяха преживели война и загуби. Нейния брат Нейт. Томас Танър. Агата Гранг. Джесамин Лавлис, тяхната приятелка, която сега пазеше Лондонския институт в призрачна форма. И Джем, когото едновременно бяха загубили и запазили.

— Знам. — Уил се пресегна и я помилва по косата. — Тес, Тес. Мислиш ли, че когато престана да остаряваш, престана да остаряваш и в сърцето? Никога не се превърна в циник, не стана страхлива. Да не би това да е началото на старостта и затова да се притеснявам за нищо?

Теса улови брадичката му в шепа и обърна лицето му към своето.

— Ти не си стар — заяви разпалено. — Дори когато станеш на осемдесет години, ще си бъдеш моят красив Уил.

Тя го целуна. Уил издаде доволен, изненадан звук и ръцете му се обвиха около нея.

— Моята Тес. Моята прелестна съпруга.

— Няма от какво да се боим. — Тя плъзна устни по бузата му. Ръцете му се заровиха в косата ѝ. — Преживяхме толкова много. Заслужаваме това щастие.

— Има и други, които заслужават щастие, ала не го получиха.

— Знам. — Задави я хлип. И двамата говореха за един и същи човек и Теса не беше сигурна дали сълзите, които сдържа, са за него, или за нея и Уил. — Знам. — Целуна го по очите, докато той я притегляше върху възглавниците, а ръката му откри възела, който придържаше халата ѝ затворен. Стройното му тяло притисна нейното към матрака. Пръстите ѝ намериха косата му, заравяйки се в гъстите къдрици. — Обичам те — прошепна тя, докато халатът се свличаше от раменете ѝ. — Обичам те, Уил.

Той не отговори, ала устните му върху нейните казваха повече от всякакви думи.

* * *

Застанал на покрива на Института, Джеймс гледаше как каретата на Чарлс Феърчайлд излиза с трополене от двора, минавайки под голямата порта от черно желязо.

Джеймс често се качваше на покрива, когато не можеше да заспи, а тази нощ безсънието бе особено жестоко. Не можеше да престане да мисли за онова, което беше видял в балната зала… както и предишната нощ, в тъмната уличка край „Дяволската таверна“.

Царството на сенките. Така го наричаше открай време в мислите си, онова черно и сиво място, което понякога се отваряше пред него като видение от Ада. За пръв път се бе случило, когато беше на тринайсет години; след това виденията бяха започнали да идват отново и отново, обикновено когато изгубеше контрол над чувствата си. Светът ставаше сив, а по-късно онези, които се бяха намирали с него — семейство или приятели, — разказваха, че тялото му ставало полупрозрачно като сив дим.

Веднъж, когато го направи нарочно, по молба на Грейс, замалко да не успее да се върне обратно. Ужасът от това преживяване го бе накарал да сънува кошмари, от които се събуждаше с писъци. Отчаяни, родителите му бяха потърсили помощ от чичо Джем. Една сутрин Джеймс се събуди и видя чичо Джем да седи в креслото до долната част на леглото му и да го гледа през затворените си клепачи.

— Е — казал бе Джем. — Знаеш, разбира се, че Вселената ни съдържа много светове.

Джеймс бе кимнал.

— Мисли за нея като за пчелна пита, където всяка килийка е различно царство. Разбира се, някои от тях се намират едно до друго. Вярвам, че стените между нашия свят и света, който виждаш, този свят на сенки, са изтънели. Надзърташ в този свят и се оказваш въвлечен в него.

— Той опасен ли е? — попита Джеймс.

— Би могъл да бъде. Демонските царства са нестабилни места, а това твое умение е нещо, за което не знаем много. Възможно е да бъдеш въвлечен в това царство на сенките и да откриеш, че не си в състояние да се върнеш.

Джеймс замълча за миг. Най-сетне каза:

— Значи, на карта е заложено повече от това да мога да спя нощем.

— Възможно е да е заложено много повече — съгласи се Джем. — Трябва да издигнеш крепост от контрол около себе си. Трябва да опознаеш тази сила, така че да можеш да я покориш.

— Така ли е било и с майка ми? — попитал бе Джеймс тихичко. — Преди да се научи да контролира умението си да се превъплътява?

— Майка ти имаше безмилостни учители. Те я бяха пленили против волята ѝ и я принуждаваха да се превъплътява. Трябва да е било ужасяващо и болезнено.

Джеймс мълчеше.

— Знаеш, че майка ти не е използвала умението си от края на Механичната война. Оттогава актът на превъплътяване е… труден за нея. Болезнен. Тя избра да не го прави повече.

— Всичко това заради дядо ми ли е? — попитал бе Джеймс. — Демоничният баща на майка ми? Това неговият дар за нас ли е? Бих бил напълно доволен и от чифт нови чорапи за рождения ми ден.

— Самоличността на дядо ти — отвърнал бе Джем — е въпрос, който ме занимава още от преди ти да се родиш. Отговорът вероятно би могъл да хвърли известна светлина върху умението ти, както и това на майка ти. Само че тази самоличност е добре скрита… толкова добре, че дори това е подозрително само по себе си. Освен факта, че е бил Велик демон, засега не знам нищо друго.

Доколкото Джеймс можеше да прецени, през следващата година Джем не постигна никакъв напредък в опитите да установи самоличността на дядо му или поне никакъв напредък, който да си струва да сподели. Ала през тази година под неговите инструкции той научи как да не се оставя да бъде въвлечен в царството на сенките. Една студена и ветровита зимна нощ Джем го заведе на върха на Хампстед Хийт и той устоя на притеглянето, дори когато трепереше толкова силно, че зъбите му тракаха. Двамата тренираха в Института (Джем беше учудващо пъргав за Мълчалив брат) и говореха за чувствата, които провокираха това умение, и как да ги контролира дори насред битка. В един паметен случай Джем зае кучето на Матю, Оскар Уайлд, раздразни го и го пусна срещу нищо неподозиращия Джеймс по време на закуска.

Джеймс смяташе, че някои от тренировъчните идеи на Джем бяха практически шеги — все пак Мълчаливите братя имаха най-добрите покерджийски лица, които можеше да си представиш. Баща му го уверяваше, че това не е в природата на Джем и че колкото и странни да бяха, тренировките със сигурност не бяха шега. А Джеймс не можеше да отрече, че необичайният режим на подготовка дава резултат.

Постепенно сънят му стана по-спокоен, умът му не беше постоянно нащрек. Царството на сенките се оттегли от крайчетата на зрението му, където се спотайваше, и той почувства как влиянието му се оттегля, тежест, за която дори не си беше давал сметка, докато тя не се вдигна. Много скоро започна да се превръща в сянка все по-рядко и по-рядко. През изминалата година не се беше случвало нито веднъж… допреди две нощи, когато се биха с демона дюмас.

Вярвал бе, че може би никога вече няма да се случи отново… до тази вечер.

Никой не беше забелязал, каза си той сега. Е, освен Матю, но такава бе силата на парабатайската връзка: до известна степен Матю усещаше онова, което изпитваше Джеймс. И все пак не можеше да види онова, което Джеймс виждаше. Не беше видял как танцуващите станаха нещо зловещо, нито опустошената стая, нито пък Барбара, издърпана в сенките.

Няколко секунди по-късно тя беше припаднала.

Не знаеше какво да мисли за това. Виденията от царството на сенките никога не бяха намирали отклик в истинския свят: те бяха гледки на ужас, но не и предзнаменования. Пък и Барбара беше добре — твърдеше, че просто ѝ се завил свят — така че може би бе просто случайност?

И все пак. Нямаше доверие на случайностите. Искаше да поговори с Джем. Джем бе онзи, с когото споделяше за света на сенките: Джем беше Мълчалив брат, пазител на цялата мъдрост, която ловците на сенки бяха натрупали през вековете. Джем щеше да знае какво да прави.

Джеймс извади кутийка кибрит от джоба си. Беше доста необичаен предмет, върху който беше нарисуван Хермес, бога — пратеник на древните гърци. Джем му го беше дал преди няколко месеца с точни инструкции как да го използва.

Джеймс драсна една клечка в железния парапет около покрива. Докато пламъчето гореше, той неочаквано си помисли за още някой, който според него беше забелязал нещо странно в поведението му: Корделия. Видял го бе в начина, по който го беше погледнала, когато се беше приближил и я бе помолил да извади стилито му.

Разбира се, Корделия знаеше за света на сенките. Семействата им бяха близки, а и тя беше с него, когато бе в плен на изгарящата треска в Сайрънуърт и непрекъснато бе потъвал и изплувал от царството на сенките. Имаше чувството, че тя дори му беше чела на глас. Трудно му бе да си спомни: по онова време беше много болен.

Клечката изгоря до пръстите му; той я хвърли настрани и като отметна глава назад, загледа млечния сърп на луната в нощното небе. Осъзна, че се радва, задето Корделия бе в Лондон. Не само заради Люси, но и заради себе си. Странно, помисли си… почти бе забравил каква сигурна светлина можеше да бъде нейното присъствие, когато светът потънеше в мрак.

Отминали дни:

Сайрънуърт Хол, 1900 г.

След като Джеймс беше изключен от Академията за ловци на сенки, родителите му го изпратиха в Сайрънуърт Хол, за да реши какво иска да прави оттук нататък.

Сайрънуърт Хол беше хаотична якобинска грамада в Девън, в която Елиас Карстерс се беше влюбил през 1895 г. и бе купил на мига, възнамерявайки да я използва като дом, където семейството му да се връща между дългите им пътувания.

На Джеймс му харесваше да бъде там, защото харесваше семейство Карстерс… е, освен Алистър, който, за щастие, прекарваше лятото заедно с Огъстъс Паунсби в Идрис. Ала по време на това пътуване валеше неспирно. Започналият още преди да напуснат Лондон сив дъждец се беше усилил по време на пътуването с карета и се бе настанил над Сайрънуърт без никакви изгледи, че се кани да спре. Лондон под проливен дъжд бе достатъчно потискащо място, ала мочурливата влага на Сайрънуърт бе толкова угнетяваща, че Джеймс започваше да се чуди защо някой изобщо си беше направил труда да засели Британия.

Поне не беше траяло дълго. Родителите му трябваше да отидат на поредица от скучни политически срещи в Аликанте, така че той и Люси щяха да прекарат по-малко от месец в Сайрънуърт. След това всички заедно щяха да се върнат в имението Херондейл, където семейство Карстерс щеше да им гостува на свой ред и където, надяваше се Джеймс, щеше да цари хубаво и слънчево лято.

Най-лошото бе, че всички бяха много внимателни и му даваха лично пространство. Доколкото можеше да разбере, от него се очакваше да иска лично пространство, за да се справи с чувствата си. Поради което прекарваше повечето дни, четейки във всекидневната, докато ’Люси и Корделия тренираха, рисуваха, обуваха си гумени ботуши и отиваха да берат къпини в проливния дъжд, варяха и изпиваха буквално хиляди чаши чай, фехтуваха се оживено в стаи, които определено не бяха предвидени за фехтовка, в един момент хванаха някаква малка шумна птичка и в продължение на няколко дни я държаха в клетка. Даваха му толкова много лично пространство, че той започна да се страхува, че е станал невидим.

Копнееше за тишината на Идрис. Върнеха ли се в имението Херондейл, с часове щеше да броди из горите сам-самичък и това нямаше да се струва странно на никого. (Освен може би на Грейс. Какво ли щеше да ѝ каже? Дали беше чула нещо? Не мислеше, че с майка ѝ научават кой знае колко клюки.)

Никога не би отвърнал на милото държание на Корделия с нещо друго, освен с доброта, но накрая Люси стана толкова угоднически дружелюбна, че един следобед Джеймс избухна:

— Не е нужно да си чак толкова внимателна, когато говориш с мен. Нищо ми няма.

— Знам — отвърна Люси, стресната. — Знам, че нищо ти няма.

— Извинявай — каза той. — Люси го изгледа съчувствено. — Утре смятам да потренирам — добави той.

— Добре.

Тя се поколеба, сякаш се мъчеше да реши дали да каже нещо.

— Люси — с усилие каза той. — Това съм аз. Просто го кажи.

— Ами… просто… искаш ли двете с Корделия да дойдем?

— Да. Елате. Ще бъде… ще бъде хубаво.

Люси се усмихна и докато отвръщаше на усмивката ѝ, Джеймс почувства, че може би един ден, не днес, но един ден всичко ще бъде наред.

На следващия ден отиде да тренира заедно с Люси и Корделия, която беше взела със себе си прочутия си карстерсъровски меч Кортана, на който Джеймс отдавна искаше да се възхити отблизо. Така и не получи тази възможност обаче, защото десет минути след като започнаха първото упражнение, той рухна от внезапен спазъм на непоносима болка.

Момичетата извикаха и се втурнаха към него. Той се бе свлякъл като марионетка, чиито конци някой бе прерязал внезапно, и единствено годините на подготовка му бяха попречили да падне, без да иска, върху собственото си оръжие. Докато осъзнае къде е и какво се бе случило, вече беше на пода.

Изражението върху лицето на Люси, когато го докосна по челото, изобщо не го успокои.

— В името на Ангела — възкликна тя, — та ти гориш.

Корделия вече се бе втурнала към вратата с уплашен вик: — Mâmân[8]!

Образът ѝ потрепери и се стопи, докато Джеймс затваряше очи.

* * *

Изгаряща треска, заявиха Сона и Елиас. И преди я бяха виждали. Беше заболяване, което засягаше единствено ловците на сенки. Повечето я прекарваха съвсем леко като малки. Веднъж преболедувал, човек не можеше да се разболее втори път. Още преди да вдигнат Джеймс от пода, Сона вече даваше нареждания, стиснала тежките си поли в две ръце. Джеймс беше отнесен в стаята си, Люси — завлечена в нейната, съобщения бяха изпратени на Уил и Теса, както и на Мълчаливите братя.

Джеймс лежеше трескав в леглото и гледаше как светлината навън угасва. Докато нощта започне да се спуска, вече трепереше. Уви се във всички одеяла, които намери, ала въпреки това трепереше като лист. Чакаше Мълчаливите братя да дойдат — преди те да го прегледат, никой друг не можеше да влиза в стаята му.

За негово разочарование, онзи, който се появи, не беше чичо Джем, а брат Енох.

— Да, почти сигурно е изгаряща треска — каза той. — Всички, които не са я карали, трябва да напуснат къщата. Ще отида да им кажа.

Люси не я беше карала, за останалите Джеймс не знаеше. Дълго чака Енох да се върне, но явно беше заспал, защото, когато отвори очи, утринната светлина рисуваше сребристи ивици по стената, разнесе се звук от отваряне на врата и стъпки и ето че Корделия беше там.

Джеймс рядко виждаше Корделия без Люси. Не така би избрал да се представи пред нея в един от редките им мигове насаме. Беше наполовина под завивките, шавайки неспокойно, неспособен да си намери място. Лицето му беше зачервено от треската, нощната му риза лепнеше за тялото му, мокра от пот.

Пое си дъх, за да проговори, и се закашля мъчително.

— Вода?

Корделия побърза да му налее чаша от гарафата върху нощното шкафче. Опита се да я сложи в ръката му, но той не можа да я задържи. Тя плъзна топла ръка зад врата му, подкрепяйки го, докато поднасяше чашата към устните му.

Когато се напи, Джеймс се отпусна тежко върху възглавниците и затвори очи.

— Моля те, кажи ми, че си карала изгаряща треска.

— Да. Майка ми също — отвърна тя. — А мунданските прислужници не могат да се заразят. Всички останали си тръгнаха. Трябва да пийнеш още малко вода.

— Това ли е лечението?

— Не. Лечението е сив буламач, забъркан от брат Енох, и те съветвам да си запушиш носа, когато се опиташ да го преглътнеш. Ще помогне за треската, но очевидно не можем да направим нищо друго, освен да чакаме. Донесох книги — добави тя. — Оставих ги върху раклата. Аз… бих могла да ти почета.

Светлината го накара да потръпне, но той си заповяда да погледне Корделия. Кичури от тъмночервената ѝ коса се извиваха край скулите ѝ. Напомняха му на завъртулките, изваяни в дървото на красивата цигулка на чичо му Джем.

Хвърли поглед към раклата, където действително имаше учудващо висока купчина книги, която не беше там преди. Корделия се усмихна извинително.

— Не бях сигурна какво ще ти хареса, така че взех книги от цялата къща. Има копие на „Повест за два града“, на което му липсва втората половина, така че може би е повест само за един град. Взех и сборник със стихове на Байрон, но е малко оръфан по краищата, мисля, че от мишки, така че може и да е тяхна. Останалото е персийска литература. Нямаме никакви нефилимски книги. О, освен една книга за демони. Мисля, че се казва „Демони, демони, демони“.

Джеймс отново затвори очи, но се усмихна.

— Чел съм я. Баща ми ѝ е голям почитател. Вероятно дори нямате най-новата версия, към чието заглавие е добавено четвърто „демони“.

— Както винаги, библиотеката на Лондонския институт кара нашата да бледнее — каза Корделия, а после Сона влезе в стаята и спря, учудена да я открие тук.

— Корделия — рече със, както се надяваше Джеймс, престорена изненада. — Наистина ли? Сама в стаята на едно момче?

— Матап, той едва е в състояние да седне, а аз съм воин и владея легендарен меч.

— Ммм — отвърна Сона и ѝ даде знак да излезе. След това се спусна към Джеймс със, както обясни, лекове от родината ѝ: мазила и лапи от тамян, невен и хаома[9].

— Ще ми бъде приятно — каза Джеймс, — ако Корделия се върне по-късно и ми почете. Стига да иска.

— Ммм — повтори Сона, докато налагаше челото му с един компрес.

* * *

Корделия все пак се върна и му почете. А после се върна отново и отново му чете… и отново. Джеймс беше твърде трескав, за да следи минаването на времето. Понякога навън беше тъмно, друг път — светло. Когато беше буден, хапваше каквото можеше, пийваше вода и се насилваше да преглътне малко от отвратителната отвара на Енох. Понякога треската му отслабваше за известно време и тогава му ставаше прекалено топло и дрехите му подгизваха; друг път му се струваше, че през тялото му духа лют студен вятър и никакви одеяла и цепеници в камината не помагаха. През всичко това Корделия беше до него, четеше му на глас и от време на време посягаше, за да избърше челото му или да напълни чашата му с вода.

Четеше му поеми от Низами и най-вече историята на Лейля и Меджнун, която очевидно обичаше и знаеше от съвсем малка. При по-романтичните части бузите ѝ почервеняваха: бедното момче, влюбило се в красивата Лейля от пръв поглед, лутащо се като обезумяло в пустинята, когато били разделени.

— „Наслада на сърцето, един-едничък поглед го разпали в жар, един-едничък поглед и на мислите си той не беше господар. Погледна я и в миг от обич бяха покорени, и нивга вече нямаше да бъдат разделени!“

Тя погледна към него и побърза да извърне очи. Джеймс се сепна. Да не би да я беше зяпнал? Не си даваше напълно сметка за това какво прави.

— „Сразяваща магия, която черните ѝ очи крият. И щом огря луната нежния ѝ лик, безброй сърца тя покори във миг: ни гордост, ни железен щит, от прелестта ѝ не остана ненадвит. И името ѝ беше Лейля.“

— Лейля — промълви той на себе си, но не мислеше, че Корделия го чу.

Очите му се затвориха.

Само веднъж (поне доколкото знаеше) потъна в царството на сенките. Беше буден, треперещ от треската, превъзбуден, косата му лепнеше за главата от ледената пот. Видя как очите на Корделия се разшириха от тревога, когато промяната го застигна. Тя скочи от леглото и Джеймс си помисли: Отива да повика помощ; страхува се, страхува се от мен.

Посегна към нея и сянката, в която се беше превърнала ръката му, улови нейната, мрак до плътта ѝ. Зачуди се какво ли бе усещането от докосването му. Цялото му тяло беше напрегнато, като кон, подплашен от гръмотевица. Стаята мирише на мълния.

— Джеймс, трябва да устоиш. Трябва. Недей да отиваш никъде — каза Корделия. — Остани с мен.

— Толкова е студено — успя да каже той, като трепереше. — Не мога да се стопля. Не мога да се стопля дори за миг.

Във физическото си тяло би затворил очи, опитвайки се да успокои треперенето си. Като сянка, очите му сякаш бяха отворени насила и той беше безсилен да ги затвори. Видя как Корделия се засуети из стаята, търсейки нещо, с което да му помогне, каквото и да е. Безсмислено беше, знаеше Джеймс; огънят бумтеше, той беше увит в одеяла, в краката му имаше грейка. И въпреки това лют, свиреп вятър пронизваше тялото му.

Звук на безсилно раздразнение се изтръгна от Корделия, а после челото ѝ се сбърчи решително. През ума на Джеймс, далече зад неспирния вой на вятъра, мина мисълта, че тя е красива. Не беше мисълта, която би избрал, и точно сега нямаше време за нея.

А после Корделия се отпусна внимателно върху леглото до него. Той се намираше под планина от одеяла, а тя беше върху тях, разбира се. Ала присъствието ѝ започна да отблъсква студа. Вместо агонията на усещането, че го бичуват с лед, сетивата му се насочиха към тялото ѝ, топло и солидно, по протежение на неговото. Дори през слоевете между тях я усещаше притисната в него: кракът ѝ се намести по-удобно, хълбокът ѝ опираше в неговия. Той гледаше към тавана, а тя лежеше на една страна, ала лицето ѝ бе толкова близо. Косата ѝ миришеше на жасмин и дим от дърво. Тя сложи ръка върху гърдите му и се притисна още по-плътно в него.

Отне му огромно усилие, ала той обърна глава на една страна и я погледна. Очите ѝ бяха отворени, грейнали и дълбоки, загледани в него. Дишането ѝ беше равномерно.

— „Не търсих огън, ала пламъци сърцето ми горят. Лейля, тази любов не е от този свят.“

Джеймс потрепери и почувства как се връща изцяло в този свят, почувства как тялото му се върна в мястото, което заемаше. Корделия не откъсваше очи от него, ала пусна долната си устна, която беше прехапала, а тялото ѝ се отпусна от облекчение.

Все още му беше студено, но не толкова, колкото преди. Корделия посегна и отметна кичур коса от очите му. Той отново потрепери, ала не заради студа, и затвори очи, а когато отново се събуди, беше сутрин и тя си беше отишла.

Мина още един ден, преди треската му да си отиде окончателно, и едва ден след това брат Енох реши, че вече не е заразен, и родителите му пристигнаха заедно с Люси. Скоро се чувстваше достатъчно добре, за да става, и не след дълго вече си отиваше от Сайрънуърт, за да се върне в Идрис и познатите удобства на имението Херондейл. Времето там, докладва баща му, било прекрасно.

Щом Джеймс стана от леглото, двамата с Корделия се върнаха към обичайните си дружески отношения. Никой от тях не спомена времето, което бяха прекарали заедно, докато беше боледувал. Несъмнено, мислеше си той, Корделия просто се беше грижила за него с добротата и нежността, с които се отнасяше към всички, които харесваше. Не се прегърнаха, когато се сбогуваха. (Люси се вкопчи в нея като лепка, въпреки уверенията на Корделия, че тя и семейството ѝ ще дойдат в имението Херондейл по-късно това лято.) Докато прекрачваше през Портала, Джеймс помаха на Корделия и тя му помаха дружелюбно в отговор.

Тази нощ Джеймс дълго мисли за жасмин и дим от дърво, за натиска на ръката ѝ, за бездънни тъмни очи, взрени в неговите.

— „Пътят таен той избра, там, гдето се издигаше домът далечен на Лейля; целуна нежно нейната врата и таз целувка бе като да изпие чашата на благодатта. Натам докато вървеше, любовта на стъпките му даваше крила, но щом си тръгна, отдал на обичта си свойта дан, в безброй трънаци сякаш беше окован. Не знаеше покой ни деня, ни нощя… завинаги в мислите му бе Лейля.“

4

Полуболна от сенки

Или когато грееше луна,

в прегръдка слети двама влюбени в нощта:

„Ах, полуболна съм от тези сенки“,

прошепна дамата от Шалот.

Алфред Тенисън, „Дамата от Шалот“

Следващият ден беше ясен и красив. Риджънтс Парк сякаш грееше на лъчите на късното следобедно слънце от портата „Йорк“ до зелената поляна, ширнала се край езерото. Докато Корделия и Алистър пристигнат, източният бряг беше почти претъпкан с млади ловци на сенки. Пъстри плетени одеяла от вишневочервен и небесносин памук бяха метнати върху тревата, малки групички бяха насядали около кошници за пикник и покрай брега.

Някои от по-малките пускаха миниатюрни лодки по водата и белите им платна караха езерото да изглежда пълно с лебеди. По-големите момичета носеха пастелни рокли или поли с блузи с високи яки, младите мъже — плетени пуловери и панталони за голф. Някои бяха облечени в мундански дрехи за гребане — сака и панталони от бял лен, макар че за ловците на сенки бялото традиционно беше цветът на траура и те обикновено го избягваха.

Скандално, помисли си Корделия развеселено, докато двамата с Алистър вървяха към множеството. Беше различно от предишната вечер: балът вчера бе събиране на Анклава, на ловци на сенки от всички възрасти. Хората тук бяха на нейните години. Едва ли бяха онези, които можеха да бъдат от най-голяма помощ за баща ѝ… но всички тук имаха родители, някои от които бяха доста влиятелни. Мнозина имаха по-големи братя или сестри. Балът може и да не се бе развил така, както ѝ се искаше, ала днес тя бе твърдо решена да постигне напредък.

Видя Розамунд Уентуърт и няколко от другите момичета от партито, потънали в разговор, и усети как в гърдите ѝ се надига същото притеснение, както и на бала: как се очакваше човек да проникне в една социална група? Да ги накараш да поискат да станеш част от тях?

Беше прекарала утрото с Риса и готвачката на семейство Лайтууд, помагайки им да приготвят най-огромната и впечатляваща кошница за пикник, която според нея някой бе виждал някога. Взе одеялото, което стискаше под мишница, и нарочно го постла съвсем близо до езерото, досами мястото, където тревата се превръщаше в пясък и чакъл.

Щеше да се настани на най-видно място, помисли си, докато сядаше и даваше знак на Алистър да се присъедини към нея. Загледа как той пусна тежката кошница за пикник, изругавайки под носа си, и се тръшна до нея.

Носеше раирано сиво сако от лен, бледо на фона на мургавата му кожа. Тъмните му очи обхождаха неспокойно множеството.

— Напомни ми защо се съгласихме на това.

— Не можем да прекараме живота си, като се крием у дома, Алистър. Трябва да си намерим приятели. Не забравяй, че се предполага да си спечелим благоразположението им.

Брат ѝ направи физиономия, а тя се залови да вади нещата от кошницата за пикник, подреждайки свежи цветя, студено пиле, пай с дивечово месо, плодове, масло в стъклено бурканче, три вида мармалад, бял и кафяв хляб, консервиран рак и сьомга с майонеза.

Веждите на Алистър подскочиха.

— Хората обичат да ядат — изтъкна Корделия.

Алистър изглеждаше така, сякаш се кани да възрази, но изведнъж грейна и скочи на крака.

— Виждам някои от момчетата от Академията. Пиърс и Тоби са край водата. Защо да не отида и да си спечеля малко благоразположение?

— Алистър — опита се да възрази Корделия, ала той вече се бе отдалечил, оставяйки я сама върху дебелото карирано одеяло за пикник.

Корделия вирна брадичка и продължи да подрежда остатъка от храната — ягоди, сметана, лимонови сладки и джинджифилова бира. Щеше ѝ се Люси да беше тук, но тъй като тя още не беше пристигнала, щеше да ѝ се наложи да се справи сама.

Ти си ловец на сенки, напомни си. Наследница на горд персийски род ловци на сенки. Семейство Джаханшах се биеха с демони много по-отдавна, отколкото хора като Розамунд Уентуърт бяха в състояние да си представят. Сона твърдеше, че във вените им течала кръвта на прочутия герой Рустам. Можеше да се справи с един пикник.

— Корделия Карстерс? — Корделия вдигна очи и видя Анна, застанала над нея, елегантна както винаги, облечена в бледа ленена риза и светлобежов панталон. — Може ли да се присъединя към теб?

— Разбира се!

Корделия с удоволствие ѝ направи място. Знаеше, че Анна е обект на легенди и възхищение: правеше каквото си поиска, обличаше се както си поиска и живееше където си поиска. Дрехите ѝ бяха също толкова впечатляващи, колкото и историите, които се разказваха за нея. Ако Анна избереше да седне с нея, Корделия нямаше да бъде сметната за скучна.

Анна се отпусна изящно на колене и извади бутилка джинджифилова бира от кошницата.

— Предполагам — каза тя, — че не бяхме официално представени. Но след драмата от снощи имам чувството, че те познавам.

— А след като в продължение на толкова години слушам за теб от Люси, аз също имам чувството, че те познавам.

— Виждам, че си подредила храната около себе си като крепост. Много мъдро. Лично аз гледам на всяко социално събитие като на битка, в която да се хвърля. И винаги вземам бронята си.

Анна скръсти крака в глезените, разкривайки високите си до коленете ботуши.

— А аз винаги вземам меча си.

Корделия докосна дръжката на Кортана, който беше полускрит в една сгъвка на одеялото.

— А, прочутият Кортана. — Очите на Анна заблещукаха. — Меч, който не носи руни и все пак може да убива демони, така казват. Вярно ли е?

Корделия кимна гордо.

— Баща ми уби с него Великия демон янлуо. Казват, че острието на Кортана е в състояние да пререже абсолютно всичко.

— Звучи много полезно. — Анна докосна лекичко дръжката на оръжието и дръпна ръката си. — Как ти се струва Лондон?

— Честно казано, като че ли ми идва малко в повече. Прекарах по-голямата част от живота си, пътувайки, а в Лондон познавам единствено Джеймс и Люси.

Анна се усмихна като сфинкс.

— И все пак си взела достатъчно храна, за да нахраниш армия. — Тя наклони глава на една страна. — Бих искала да те поканя на чай в моя апартамент, Корделия Карстерс. Има някои въпроси, които трябва да обсъдим.

Корделия беше слисана. Какво би могла да иска да обсъди с нея зашеметяващата Анна Лайтууд? Мина ѝ мисълта, че може да има нещо общо с баща ѝ, но преди да успее да попита, лицето на Анна грейна и тя помаха с ръка на две приближаващи се фигури.

Корделия се обърна и видя брата на Анна, Кристофър, да идва към тях покрай брега заедно с Томас Лайтууд. Томас се извисяваше над Кристофър, който бъбреше дружелюбно, а слънцето хвърляше отблясъци от очилата му.

— Кристофър! Томас! Тук сме! — повика ги тя с усмивка.

Корделия също си лепна широка усмивка, докато те се приближаваха.

— Защо не поседнете? — предложи тя. — Имам лимонови сладки и джинджифилова бира, ако искате.

Момчетата се спогледаха. Миг по-късно вече седяха на одеялото. Кристофър замалко да обърне кошницата за пикник; Томас беше по-внимателен с дългите си ръце и крака, сякаш се боеше, че може да бутне нещо. Не беше красив като Джеймс, но със сигурност щеше да се хареса на много момичета. Що се отнасяше до Кристофър, от толкова близо приликата му с фините черти на Анна личеше още по-ясно.

— Виждам защо ни повика на помощ — отбеляза Томас, докато оглеждаше храната върху одеялото с искрици в очите. — Ще ти бъде изключително трудно да се справиш с всичко това сама. Най-добре да повикаш на помощ резервите.

Кристофър си взе лимонова сладка.

— Томас беше в състояние да опразни килера ни само за час… а при мисълта за надяжданията, които си правеха с Люси, направо ме побиват тръпки.

— Възможно е да съм подочула за това — отвърна Корделия. Томас обожава джинджифилова бира — казала ѝ бе Люси веднъж, — а Кристофър е направо луд по лимоновите сладки. Тя скри усмивката си. — Знам, че сме се срещали от време на време и преди, но сега, когато официално съм в Лондон, се надявам, че ще станем приятели.

— Абсолютно сигурно — заяви Кристофър. — Особено ако ще има още лимонови сладки.

— Съмнявам се, че тя ги носи навсякъде със себе си, Кит — отбеляза Томас, — натъпкани в шапката ѝ и къде ли не.

— Държа ги в колана си за оръжия, вместо серафимски ками — каза Корделия и двете момчета се разсмяха.

— Как е Барбара, Томас? — попита Анна, докато си вземаше ябълка. — Добре ли е след снощи?

— Изглежда напълно възстановена.

Томас махна към мястото, където Барбара се разхождаше покрай езерото заедно с Оливър. Тя въртеше яркосин слънчобран и бъбреше оживено. Томас впи зъби в един пай с месо.

— Ако беше наистина отдаден брат, щеше да бъдеш до нея — каза Анна. — Ще ми се да вярвам, че ако аз припадна, Кристофър ще ридае неутешимо и няма да е в състояние да се тъпче с пайове с месо.

— Барбара не ме иска наоколо — обясни Томас невъзмутимо. — Надява се, че Оливър ще ѝ направи предложение.

— Така ли?

Тъмните вежди на Анна подскочиха развеселено.

— Алистър! — повика го Корделия. — Ела да хапнеш! Храната изчезва!

Ала брат ѝ (който, забеляза тя, не си бъбреше с момчета от Академията, а стоеше сам на брега на езерото) само я погледна по начин, който говореше, че му досажда.

— А — подхвърли Томас с тон, който бе мъничко прекалено нехаен. — Алистър е тук.

— Да — отвърна Корделия. — В момента той е мъжът в къщата, тъй като баща ми е в Идрис.

Кристофър бе извадил малък черен бележник и пишеше в него. Анна гледаше към езерото, където няколко от младите дами — между които Розамунд, Ариадна и Катрин — бяха решили да се поразходят.

— Съчувствам му — каза Томас с непринудена усмивка. — Баща ми също често ходи в Идрис заедно с консула…

Знам, помисли си Корделия, но преди да успее да го попита каквото и да било, чу Люси да я вика. Вдигна очи и я видя да бърза към тях, стиснала сламена шапка в едната си ръка и кошница в другата. Зад нея вървеше Джеймс, пъхнал ръце в джобовете на раирания си панталон. Не носеше шапка и вятърът подръпваше и бездруго разрешената му черна коса.

— О, прекрасно! — възкликна Люси при вида на планината от храна на Корделия. — Можем да обединим плячката си. Да видим какво имаш.

Анна и Кристофър ѝ направиха място и като коленичи, Люси се залови да вади още храна — сирене и сладки с конфитюр, сандвичи и лимонада. Джеймс се настани до Кристофър, хвърляйки небрежно поглед към бележника му. Подхвърли тихичко нещо и Томас и Кристофър се засмяха.

Корделия усети как дъхът ѝ секна в гърлото. Не беше говорила с Джеймс, откакто бяха танцували предишната вечер. Освен когато я беше помолил да извади стилито му от джоба. Спомни си как беше свил юмруци до тялото си. Сега изглеждаше друг човек.

— Какво се оказа онова снощи? — попита тя Люси. — Демоните в „Севън Даяълс“.

Джеймс хвърли поглед към нея. Усмивката му беше непринудена… прекалено непринудена, помисли си Корделия. Сякаш беше актьор на сцена, на когото бяха казали да изглежда така, сякаш се забавлява.

— Демони шакс по цялата Монмът Стрийт. Наложило се да повикат Рейгнър Фел, за да скрие мястото с магия, та мунданите да не забележат какво става.

Томас се намръщи.

— Странно. След като толкова дълго не се случваше нищо, онази вечер се натъкнахме на демон, а ето че и вчера…

— Натъкнали сте се на демон? — попита Люси. — Кога?

— Ъ. — Очите на Томас се стрелкаха насам-натам. — Възможно е да греша. Възможно е да не беше демон. Възможно е да беше учебник за демони.

— Томас — заяви Люси. — Ти си най-ужасният лъжец на света. Искам да знам какво се е случило.

— Винаги можеш да измъкнеш истината от Матю — обади се Джеймс. — Ти си в състояние да изкопчиш всичко от него, нали го знаеш, Лус. — Той се огледа наоколо. — Къде е Матю? Нямаше ли намерение да дойде?

Погледна към Корделия и тя усети внезапен прилив на гняв. Беше се умълчала — сега, след като беше успяла да примами всички тези хора при интригантската си кошница за пикник, как да повдигне темата за баща си? Само че думите на Джеймс върнаха спомена от предишната вечер. Питаше я дали знае къде е Матю, защото бе танцувала с Матю, а бе танцувала с Матю, защото Джеймс я беше изоставил и Матю ѝ се бе притекъл на помощ.

Корделия се изправи на крака, при което едва не събори бутилка джинджифилова бира. Пое си дълбоко дъх, изтупа полата си от син шевиот и заяви:

— Джеймс, бих искала да поговоря с теб насаме за малко, ако нямаш нищо против.

Всички изглеждаха слисани, дори Люси; Джеймс просто кимна.

— Да вървим.

* * *

Недалече от езерото имаше малък павилион в италиански стил, с бели колони. Корделия го поведе мълчаливо настрани от излетниците, подмина няколко групички от мундани, излезли на разходка, изкачи стъпалата на павилиона и се обърна към Джеймс.

— Снощи беше ужасно груб с мен и бих искала да получа извинение.

Той вдигна очи към нея. Значи, такова би било усещането, ако беше по-висока от него, помисли си тя. Харесваше ѝ. Изражението му беше спокойно, непроницаемо. Не беше недружелюбно, но бе напълно затворено, недопускащо никой до себе си. Беше изражение, което и преди бе виждала върху лицето му: тайничко го наричаше Маската.

Тя повдигна вежда.

— Няма ли да се извиниш?

Може би не беше по-добре да е по-висока от него, помисли си. Когато я погледнеше, той трябваше да го направи през мигли, които бяха гъсти и черни като копринените ресни на шал.

— Опитвам се да реша кой е най-добрият начин да го направя. Онова, което сторих — да те изоставя по средата на танца — беше непростимо. Опитвам се да измисля причина въпреки това да ми простиш, защото, ако не го направиш, ще разбиеш сърцето ми.

Корделия се прокашля.

— Това беше добре като за начало.

Усмивката му беше бегла, но истинска, пробила Маската.

— Винаги си била много великодушна, Дейзи.

Тя насочи пръст към него.

— Не ми излизай с това име. Мина ли ти изобщо през ума какво е да бъдеш момиче в подобна ситуация? Едно момиче не може да помоли някой джентълмен да танцува с него; намира се оставено на милостта на противоположния пол. Не може дори да откаже да танцува, когато я поканят. Да бъде изоставена от своя кавалер насред танца, е унизително. Да ѝ се случи, когато е облечена в наистина отвратителна рокля, още повече. Те всички ще обсъждат какво не ми е наред.

— Какво не ти е наред? — повтори той. — Всичко ти е наред. Всичко, което каза, е самата истина и аз съм истински глупак, защото не се замислих за това по-рано. Единственото, което мога да сторя, е да ти се закълна, че за в бъдеще никога няма да ти липсват кавалери за което и да било социално събитие. Може и да не ти се вярва, понеже ги познаваш, ала Томас, Кристофър и Матю са наистина популярни. Можем да те направим звездата на сезона.

— Наистина ли? Томас, Кристофър и Матю са популярни?

Джеймс се разсмя.

— Да. Освен това мога да ти обещая още нещо. Ако някога отново те обидя, на следващото значимо събиране аз ще облека наистина отвратителна рокля.

— Много добре. — Корделия протегна ръка. — Да си стиснем ръцете, както правят джентълмените.

Той пристъпи напред, за да се ръкува с нея. Топлите му пръсти се обвиха около нейните. Устните му, извити лекичко, изглеждаха невероятно меки. Изглеждаше така, сякаш очите му търсят нещо по лицето ѝ; Корделия се зачуди какво ли бе то.

— Джеймс?

— Да?

— Вместо да носиш отвратителна рокля, навярно би могъл да ми помогнеш по друг начин.

— Каквото поискаш.

Все още не беше пуснал ръката ѝ.

— Би могъл да ми кажеш кои от младите мъже от Анклава са добра партия. Ако се наложи да… да се омъжа, кои от тях са добри и не биха били ужасна компания.

Джеймс изглеждаше потресен.

— Не можеш да се омъжиш…

— Защо не? — Корделия издърпа ръката си от неговата. — Да не би да мислиш, че съм лоша партия?

Лицето му беше придобило странен цвят; Корделия нямаше представа защо, докато не погледна зад себе си и не видя, че една карета току-що беше спряла близо до павилиона.

Върху вратите на каретата бяха нарисувани инициалите на нефилимската власт: Клейв, Съвет, Завет, Консул. Матю седеше на капрата с юздите в ръце, а вятърът развяваше русите му къдрици.

Зад гърба му, смеейки се, седеше брат му Чарлс, а до него — Грейс, със сламено боне и синя рокля, поръбена със синя дантела.

Корделия погледна към Джеймс и видя как нещо проблесна в очите му, някаква тъмна светлина зад ирисите. Гледаше как Чарлс помага на Грейс да слезе от каретата. Матю скочи от капрата, оставяйки юздите да висят, и потърси приятелите си с поглед.

— Какво съществува между теб и Грейс Блекторн? — попита Корделия тихо. — Да не би да имате уговорка?

„Уговорка“ беше доста широко понятие. Можеше да означава таен годеж или пък просто изразяването на сериозен романтичен интерес. Но думата като че ли пасваше не по-зле от която и да било друга.

Странната светлина все още беше в очите на Джеймс и караше златния им цвят да потъмнее до цвета на опушено стъкло.

— Знаеш, че има хора, за които бих дал живота си — отвърна той. Имената останаха неизречени, ала Корделия ги знаеше: Люси, Уил, Теса, Кристофър, Матю, Томас. Джем Карстерс. — Грейс е една от тях. В Идрис сме съседи. От години я виждам всяко лято. Обичаме се… но това е тайна. Нито родителите ми, нито нейната майка знаят за връзката ни. — Той повдигна ръка и гривната около китката му проблесна за миг. — Грейс ми я подари, когато бяхме на тринайсет години. Тя е обещание между нас.

В гласа му имаше странна дистанцираност, сякаш рецитираше история, която беше чул, а не споделяше спомен. Срамежливост може би от това да разкрие нещо толкова лично?

— Разбирам.

Корделия погледна към каретата. Ариадна се беше приближила до Чарлс и двамата се поздравяваха; Грейс се беше извърнала и гледаше към павилиона.

— Знаех, че тази година няма да отидем в Идрис — продължи Джеймс. — Писах на Грейс, за да ѝ кажа, ала майка ѝ скрила писмото ми от нея. И двамата недоумявахме защо другият мълчи. Разбрах, че е дошла в Лондон, едва вчера, на бала.

Корделия имаше чувството, че се е вкаменила. Естествено, че се бе втурнал към Грейс. Беше я виждал всяко лято, но не и тази година; колко ли му беше липсвала. Открай време беше наясно, че Джеймс има живот с приятелите си в Лондон, за който тя не знаеше нищо, ала не си беше давала сметка колко много не го познава. Спокойно би могъл да бъде някой непознат. Непознат, който бе влюбен в друга. А тя, Корделия, бе натрапницата.

— Радвам се, че отново сме приятели — каза. — А сега сигурно искаш да поговориш с Грейс насаме. Дай ѝ знак да дойде тук… никой не ви обръща внимание и няма да забележи.

Джеймс понечи да каже нещо, но Корделия вече се бе обърнала и се връщаше към езерото и излетниците. Не бе в състояние да изчака, за да го чуе как ѝ благодари, задето си отива.

* * *

Люси не можеше да вини Корделия, че иска да скастри Джеймс; предишната вечер той бе постъпил ужасно грубо с нея. Дори ако едно момиче ти е само приятелка, не може да я зарежеш по средата на танца. Освен това нещо подобно даваше на момичетата от рода на Розамунд Уентуърт твърде много възможности за злонамерени клюки. Люси си напомни да каже на Корделия за случилото се с Юджиния Лайтууд веднага щом останат насаме.

Всъщност имаше доста неща, които искаше да обсъди с Корделия, когато останат насаме. Снощи срещнах един призрак, който никой друг не бе в състояние да види. Призрака на момче, което е мъртво, но не съвсем.

На няколко пъти беше отваряла уста, за да разкаже за Джеси на Джеймс или на родителите си, но всеки път се отказваше. По някаква причина, която не разбираше напълно, това ѝ се струваше лично, като тайна, която бяха споделили с нея. Джеси не беше виновен, че тя може да го види, а все пак я беше спасил преди години в Брослинд. Помнеше как му беше казала, че когато порасне, ще стане писателка. Звучи прекрасно, отвърнал бе той замечтано. Тогава Люси си беше помислила, че ѝ завижда за блестящата бъдеща кариера. Едва сега ѝ хрумна, че може би бе имал предвид това, че тя ще порасне.

— Корделия се връща — обади се Анна. Беше се облегнала назад, подпряна на лактите си, а лъчите на слънцето обливаха тъмната ѝ коса в светлина. — Но без Джеймс. Интересно.

Анна, също като Люси, намираше всичко в човешкото държание за интересно. Понякога Люси си мислеше, че Анна също би трябвало да стане писателка. Мемоарите ѝ несъмнено биха били скандални.

Корделия действително идваше към тях, стъпвайки внимателно между пъстрите одеяла за пикник. Отпусна се до Люси, като си вееше със сламената си шапка. Носеше друга отвратителна пастелна рокля, забеляза Люси. Щеше ѝ се Сона да я остави да се облича както тя иска.

— Джеймс получи ли си заслуженото? — попита тя. — Нахока ли го както му се полагаше?

Корделия се усмихна широко.

— Уверявам те, че е напълно сконфузен. Но отново сме добри приятели.

— Къде е тогава? — попита Томас. Беше навил ръкавите на ризата си и Люси зърна ръба на цветна рисунка с мастило върху лявата му предмишница. За ловците на сенки беше необичайно да си правят татуировки, тъй като кожата им твърде често беше белязана с руни, но Томас бе сторил именно това в Испания. — Да не си заровила тялото му някъде в парка?

— Отиде да говори с Грейс Блекторн — отвърна Корделия, докато си вземаше лимонада.

Люси я стрелна с остър поглед — самата тя едва предишната вечер бе осъзнала, че момичето, в което Джеймс е влюбен, е Грейс, а не Дейзи. Надяваше се, че не беше вкарала глупави идеи в главата на приятелката си с онези свои приказки как Джеймс може би е влюбен в нея.

Корделия определено не изглеждаше разстроена, пък и изобщо не беше взела идеята на сериозно в Кенсингтън Гардънс. Вероятно гледаше на Джеймс като на братовчед. Това със сигурност беше спънка в мечтите на Люси. Би било прекрасно Дейзи да ѝ бъде снаха, а не можеше да си представи, че Грейс би могла да бъде прекрасна по същия начин. Не помнеше някога да я бе виждала да се усмихва или да се смее и едва ли щеше да остане очарована от песните на Уил за демонската шарка.

— Не знаех, че тя е тук.

Кристофър си взе шеста лимонова сладка.

— Тук е — каза Матю, появявайки се всред гората от слънчобрани и излетници. Отпусна се изящно до Анна, която го погледна и му намигна. Матю и Анна бяха особено близки: и двамата харесваха доста еднакви неща, като модни дрехи, салони със съмнителна слава, шокиращо изкуство и скандални пиеси. — Очевидно снощи Чарлс е обещал да я докараме с нашата карета. Трябваше да минем през Чезуик, за да я вземем.

— Видяхте ли къщата Лайтууд… Чезуик Хаус? — попита Томас. — Чувам, че е същинска развалина.

Матю поклати глава.

— Грейс ни чакаше пред портата, когато пристигнахме. Стори ми се странно.

Чезуик Хаус някога беше принадлежала на Бенедикт Лайтууд и трябваше да премине у синовете му Гейбриъл и Гидеон. Позорът му бе променил всичко и в крайна сметка наново пръстената Чезуик Хаус бе дадена на Татяна, въпреки че тя се бе оженила за един Блекторн.

Всички знаеха, че бе оставила мястото да западне може би защото след смъртта на Джеси бе решила, че няма някой с кръвта на Блекторн, комуто да остави къщата. Грейс бе нейна осиновена повереница, не родна дъщеря. Когато Татяна умреше, къщата щеше да премине в ръцете на Клейва, който може би дори щеше да я върне на семейство Лайтууд. Татяна вероятно по-скоро би я изгорила до основи, отколкото да допусне това да се случи.

Джеси бе казал, че и майка му, и сестра му могат да го видят. Колко ли странно бе това както за него, така и за тях. Люси си спомни предишната вечер: думите му, че смъртта била в балната зала. Само че това не беше вярно, помисли си тя. В града се бяха появили демони, но ловците на сенки лесно се бяха разправили с тях.

Ами ако той не бе имал предвид, че смъртта е била там предишната нощ? Ами ако говореше за друга, по-голяма опасност, надвиснала над всички?

Люси потрепери и погледна към езерото, където всичко изглеждаше успокояващо обикновено: Чарлс и Ариадна си бъбреха с Барбара и Оливър; Алистър хвърляше камъчета по повърхността на езерото заедно с Огъстъс Паунсби. Розамунд и Пиърс Уентуърт изглеждаха страшно доволни от нещо. Катрин Таунсенд управляваше малка лодка със забележително умение.

Чу как до нея Корделия подхвърли тихо на Матю, че може би ще завали. Няколко тъмни облака се носеха по небето, хвърляйки сенки по сребристата повърхност на водата. Дъхът ѝ секна. Несъмнено ѝ се привиждаше — отражението на облаците не можеше да става по-плътно и тъмно.

— Корделия — прошепна тя. — Носиш ли Кортана?

Корделия изглеждаше озадачена.

— Да, разбира се. Под одеялото е.

— Извади го.

Люси скочи на крака, докато Корделия вадеше лъскавия си златен меч, без да задава въпроси. Тъкмо се канеше да извика, когато водата на езерото се раздели и един демон изскочи на повърхността.

* * *

— Това беше Корделия Карстерс — каза Грейс.

Беше се приближила, когато Джеймс ѝ направи знак, но бе спряла на няколко крачки с разтревожено изражение.

Джеймс рядко я беше виждал на светлината на слънцето; тя му напомняше на бледо нощно цвете, което слънчевите лъчи лесно можеха да изгорят. Шапката закриваше очите ѝ, ботушите от шевро с цвят на слонова кост газеха тревата. Винаги се бе чудил защо Татяна толкова се грижи Грейс да носи добре ушити, модни дрехи, когато не се интересуваше от почти нищо друго.

— Да? — каза той. Не беше обичайно Грейс да ревнува и дори не беше сигурен, че е така. Изглеждаше притеснена, но то можеше да е по най-различни причини. — Знаеш, че семейство Карстерс отдавна са ми приятели. — Протегна ръка и сребърната гривна около китката му заблещука на слънцето. — Грейс. Ти си далече, а вече достатъчно дълго бяхме далече един от друг.

Тя направи крачка към него и каза:

— Помниш ли, когато ми разказа всичко за Корделия? Лятото след като прекара изгарящата треска?

Озадачен, Джеймс поклати глава. Помнеше треската, разбира се, и гласът на Корделия през замаяността. Тя бе мила с него, макар да не си спомняше да е разказвал на Грейс за това.

— Не — отвърна. — Не си го спомням наистина, но аз винаги съм ти казвал всичко, така че няма нищо чудно.

— Разказа ми не само за това, че е била с теб, докато си бил болен. Разказа ми за нея. За Корделия.

— За Корделия? — Джеймс отпусна ръка, спомняйки си Брослиндската гора, светлината, процеждаща се между зелените листа, начина, по който двамата с Грейс се отпускаха в тревата и си разказваха всичко. — Не мисля, че знам кой знае колко за нея — каза, осъзнавайки със странно жегване на болка, че това е самата истина. Вероятно би могъл да каже на Грейс, че Корделия го бе помолила да ѝ намери изгодна партия, но по някаква причина не искаше да го направи. — Тя и семейството ѝ открай време са доста затворени. Люси я познава много по-добре от мен. Спомням си обаче веднъж…

— Какво? — Грейс бе дошла по-близо. Джеймс усети парфюма ѝ, когато тя вдигна очи към него: винаги все същата миризма на виолетки. — Какво си спомняш?

— Веднъж Люси падна от една скала — бавно каза той. Споменът бе странно неясен. Имаше поле с маргаритки… Корделия бе проявила истинска храброст… именно така бе получила прякора си. Дейзи[10]. — Във Франция. Корделия беше с нея. Щяла да падне лошо, но Корделия я сграбчила за китката и я държала в продължение на часове, докато не ги намерихме. Винаги ще ѝ бъда благодарен, задето спаси сестра ми.

На Джеймс му се стори, че Грейс се отпусна леко, макар да нямаше представа защо.

— Съжалявам, че те прекъснах, докато говореше с приятелката си. Просто толкова отдавна не сме били сами.

Джеймс усети как го жегва странно безпокойство.

— Ти искаше да се запознаеш с Матю и Кристофър, и Томас. Мога да те заведа…

Грейс поклати глава и Джеймс за кой ли път бе поразен от красотата ѝ. Студена и красива… Не, Грейс не беше студена, напомни си той. Беше затворена в себе си, защото беше дълбоко наранена от загубата на родителите си, от прищевките на Татяна и нейната жестокост. Ала това не бе същото като студенина. Сега бузите ѝ имаха цвят, а очите ѝ грееха яростно.

— Искам да ме целунеш.

И през ум не би му минало да откаже.

Слънцето грееше ярко, когато посегна към нея, толкова ярко, че очите го боляха. Притегли я към себе си: тя бе дребничка и хладна, деликатна като птичка. Шапката се плъзна от косата ѝ, когато повдигна лице към неговото. Джеймс почувства шумоленето на дантела до ръцете си, докато я прегръщаше през кръста, и хладния, мек натиск на устните ѝ върху неговите.

Слънцето бе изгаряща игла, която ги приковаваше на място. Гърдите ѝ се издигаха и спускаха до неговите; тя трепереше, сякаш ѝ беше студено. Ръцете ѝ бяха вкопчени в раменете му. За миг Джеймс просто чувстваше: притиснатите им устни, вкуса ѝ — като захарни бонбони върху езика му.

Очите му започнаха да парят, макар да бяха затворени. Струваше му се, че е останал без дъх, че му призлява, сякаш се беше гмурнал в солена вода и твърде късно бе изскочил на повърхността. Нещо не беше наред. Със задавено ахване, сякаш му беше призляло, Джеймс се откъсна от Грейс.

Ръката ѝ се вдигна към устата. Върху лицето ѝ имаше изражение, което не беше очаквал… изражение на неподправена паника.

— Грейс… — започна, ала в същия миг въздухът бе раздран от писъци, идващи откъм езерото.

И не пищеше само един човек, както Оливър бе извикал предишната нощ, а много гласове, крещящи от ужас.

Джеймс улови Грейс и я бутна към павилиона. Тя нямаше представа как да се бие, никога не се бе обучавала. Все така изпълнени с ужас, очите ѝ бяха приковани в него.

— Остани тук — нареди той и се втурна към езерото.

* * *

Корделия не видя как се случи. Докато извади Кортана, демонът бе изскочил от водата и се бе нахвърлил върху Пиърс Уентуърт. Той рухна с вик на болка, като риташе и се мяташе.

Начаса се образува меле. Ловците на сенки крещяха, някои се бяха хвърлили към Пиърс, включително Алистър и Розамунд, и се опитваха да откопчат създанието от тялото му. Чарлс беше бутнал Ариадна зад себе си (тя изглеждаше бясна) и крещеше на всички да се дръпнат от езерото. Барбара пищеше думи, които звучаха като: „Какво е това? Какво е това?“.

Ала Корделия бе в състояние да мисли само за едно. Алистър. Тя се втурна към брега. Не виждаше светлата му коса сред тълпата. Когато я доближи, видя Пиърс да лежи неподвижно досами водата, която беше поаленяла. Розамунд бе коленичила до него и пищеше. Демонът беше изчезнал, макар че Корделия не бе видяла някой да го убива.

Алистър бе отстъпил назад от Пиърс; Ариадна бе коленичила до падналото момче, роклята ѝ беше потопена в окървавения пясък. Когато дойде по-близо до брат си, Корделия видя, че и той е изцапан с кръв. Тя посегна към него насред хаоса, останала без дъх.

— Алистър…

Върху лицето му беше изписано изумление. Гласът ѝ го изтръгна от вцепенението и като сграбчи свободната ѝ ръка, той я затегли към тревата.

— Корделия, дръпни се…

Корделия се огледа трескаво наоколо. Ловци на сенки тичаха навсякъде, събаряха кошници за пикник и тъпчеха разпиляната храна.

— Какво стана, Алистър? Какво беше това?

Брат ѝ поклати глава с мрачно изражение.

— Нямам абсолютно никаква представа.

* * *

Джеймс тичаше към езерото по склона на зеления хълм. Небето беше притъмняло, покрито с облаци: в далечината виждаше мунданите да си тръгват забързано от парка, уплашени от задаващия се дъжд. От сребърна, водата в езерото бе станала сива, силен вятър набраздяваше повърхността ѝ. На ръба му се бе събрала малка тълпа. Пикникът беше изоставен: бутилки и кошници се търкаляха преобърнати, навсякъде ловци на сенки вадеха оръжия. Джеймс зърна Матю и Люси сред множеството: Матю тъкмо подаваше на Люси незапалена серафимска кама от собствения си колан. Стори му се, че зърна червената коса на Корделия близо до водата, в същия миг, в който Барбара се втурна към него.

Очите ѝ бяха широко отворени и ужасени. Оливър тичаше след нея, мъчейки се да я настигне. Тя първа стигна до Джеймс.

— Джейми… Джейми… — Барбара го сграбчи за ръкава. — Беше демон. Видях го как нападна Пиърс.

— Пиърс е ранен?

Джеймс изви врат, за да види по-добре. Никога не бе харесвал Пиърс Уентуърт, но това не означаваше, че би искал да му се случи нещо.

— Барбара. — Оливър стигна до тях, останал без дъх заради липсата на тренировки. — Миличка. Демоните не могат да понесат слънчевата светлина. Знаеш го.

Барбара не му обърна внимание.

— Джеймс — прошепна тя, понижавайки глас. — Ти понякога виждаш неща, които останалите не могат да видят. Видя ли нещо снощи?

Джеймс я погледна изненадано. Откъде знаеше, че предишната вечер за кратко бе потънал в царството на сенките?

— Барбара, не…

— Аз видях — прошепна тя. — Видях… очертания… назъбени черни очертания… а после нещо ме сграбчи и ме издърпа надолу.

Сърцето на Джеймс задумка силно.

— Току-що отново видях нещо… то скочи върху Пиърс и изчезна, но беше там…

Оливър хвърли подразнен поглед на Джеймс.

— Барбара, не се превъзбуждай — започна той в същия миг, в който Матю се появи, насочвайки се право към Джеймс.

Зад него множеството се разпръскваше: Джеймс видя Анна заедно с Ариадна и Томас, коленичили край тялото на Пиърс, което лежеше на земята. Томас беше свалил връхната си дреха и я притискаше до гърлото му; дори от толкова далече, Джеймс виждаше кръвта.

— Къде е Чарлс? — попита Джеймс, когато Матю се приближи: все пак Чарлс бе най-близкото подобие на консул, с което разполагаха тук.

— Отиде да постави магически бариери, за да задържим мунданите настрани — отвърна Матю. Вятърът се усилваше, завихряйки нападалите листа в мънички циклони. — Точно сега някой трябва да отведе Пиърс в лечебницата.

— Жив ли е? — попита Джеймс.

— Да, ала изгледите не са добри. — Матю повиши глас, за да надвика вятъра. — Слагат му иратцета, но те не действат.

Джеймс срещна погледа на Матю. Имаше само няколко вида рани, срещу които целителните руни бяха безсилни. Онези, които бяха заразени с демонска отрова, бяха едни от тях.

— Казах ти — проплака Барбара. — Демонът раздра гърлото му с нокти…

Тя не довърши, вперила поглед към далечния край на поляната, където дървета се издигаха около езерото.

Джеймс проследи погледа ѝ и настръхна от ужас. Паркът представляваше сив пейзаж, брулен от вятър. Облаци с цвета на синини се носеха по оловносивото небе. Единствената светлина, която виждаше, бе златно сияние в далечината, но то бе пленено между множеството нефилими, като светулка, затворена в буркан, и Джеймс не можеше да различи какво представлява.

Клоните на дърветата плющяха на усилващия се вятър… пълни с очертания, назъбени и черни, точно както Барбара беше казала. Сенки с хищни нокти, съдрани от една по-непрогледна тъмнина. Колко точно наброяваха, Джеймс не беше сигурен. Десетки.

Матю се взираше с пребледняло лице. И той вижда онова, което виждам аз — осъзна Джеймс. — Той също може да ги види.

Демоните скочиха от дърветата и се нахвърлиха върху тях.

* * *

Демоните се носеха като кучета на ада през тревата, прииждаха със скокове, съвършено безмълвни. Кожата им беше груба и набръчкана, с цвят на оникс; очите им грееха с черен пламък. Те се носеха през парка под тъмното, почернено от облаци небе.

До Корделия, Алистър извади серафимска кама от джоба на връхната си дреха и я вдигна.

— Мика! — изкрещя той.

Всяка серафимска кама трябваше да получи името на ангел, за да бъде активирана.

Приглушеното сияние на острието се превърна в пожар. Ярка светлина лумна изведнъж, докато навсякъде серафимски ками се събуждаха за живот; Корделия чуваше имена на ангели, ала гласовете на ловците на сенки бяха бавни от изумление. Дълго време бе царял относителен мир и никой не очакваше демонска активност през деня.

И все пак именно това се случваше. Демоните придойдоха като вълна и връхлетяха върху нефилимите.

Корделия никога не бе очаквала да се озове насред битка. Да убие някой и друг демон тук и там, докато патрулира, бе нещо, на което се беше надявала, ала това… това беше хаос. Два демона с диви кучешки лица се нахвърлиха на Чарлс и Ариадна; Чарлс застана пред нея и бе запратен настрани. Корделия чу как някой извика името му: миг по-късно вторият демон връхлетя върху Ариадна. Челюстите му се сключиха около рамото ѝ и той затегли тялото ѝ през тревата, докато тя риташе и се дърпаше.

Корделия понечи да тръгне към нея, ала внезапно пътят ѝ бе препречен от черна сянка с очи като червени въглени и челюсти, от които течаха лиги. Дори не изпищя, просто вдигна меча си и той описа искряща дъга. Злато посече сянка: плисна демонска кръв и тя едва не се препъна. Обърна се рязко и видя, че Анна се бе втурнала към Ариадна, стиснала дълга сребърна кама. Заби я в гърба на демона и той изчезна във фонтан от кръв.

Още демони им се нахвърлиха. Анна погледна безпомощно Ариадна, която лежеше върху обляната в кръв трева, и се обърна с вик; много скоро към нея се присъединиха и други — Томас, размахал своите болеадорас във въздуха, Барбара и Люси, въоръжени с ками.

Един демон връхлетя върху Алистър; Кортана описа широка дъга и му отсече главата.

Алистър изглеждаше подразнен.

— Сериозно? И сам можех да го направя.

Корделия се поколеба дали да не убие Алистър, но нямаше време — някой пищеше. Беше Розамунд Уентуърт, която отказваше да бъде откъсната от брат си. Беше се навела над окървавеното му тяло, когато челюстите на един демон се впиха в нея.

Джеймс се втурна натам през тревата с лумнала серафимска кама в ръка. Скочи във въздуха, приземи се върху гърба на демона и заби острието във врата му. Бликна кръв и демонът изчезна. Корделия видя как Джеймс се завъртя, обхождайки тревата с поглед, докато не откри Матю. Матю, който стоеше до Люси със закривено острие в ръка, сякаш се канеше да отблъсне всеки демон, посмял да се доближи до нея.

Джеймс се втурна към Матю и сестра си в същия миг, в който нов писък раздра въздуха.

Беше Барбара. Един от демоните сенки събори Оливър на земята и сключи челюсти около краката на Барбара. Тя изпищя в агония и се свлече.

Джеймс се озова при тях само за миг; нахвърли се върху чудовището и го блъсна настрани. Двамата се затъркаляха по тревата — ловецът на сенки и демонът, — докато сред множеството нефилими ехтяха писъци.

Матю се хвърли напред, премятайки се презглава във въздуха, и с един добре премерен ритник събори демона от Джеймс. Приземи се в същия миг, в който Джеймс скочи на крака, издърпвайки кама от колана си. Метна я и тя се заби в тялото на демона; съскайки и пращейки, чудовището изчезна.

И ето че се възцари тишина.

Корделия не знаеше дали демоните бяха победени, или просто се бяха оттеглили. Може би бяха направили всичко, което бяха възнамерявали да направят. Нямаше откъде да знаят. Замръзнали от шок, насинени и окървавени, ловците на сенки, които бяха излезли на излет в Риджънтс Парк, се взираха един в друг над окървавената трева.

Поляната за пикник беше опустошена: на много места тревата беше изгорена от демонска кръв, кошници и одеяла бяха пръснати и съсипани. Ала нищо от това нямаше значение. Единственото, което имаше значение, бяха трите неподвижни фигури, които лежаха в тревата, без да помръдват. Пиърс Уентуърт, с подгизнала от кръв риза, докато сестра му ридаеше до него. Барбара Лайтууд, която Томас тъкмо вземаше на ръце, докато Оливър рисуваше иратце след иратце върху отпуснатата ѝ ръка. И Ариадна, свлечена на земята — розовата ѝ рокля беше покрита с червени петна. Чарлс беше коленичил до нея, ала главата ѝ беше в скута на Анна. Тъмна кръв се процеждаше от крайчеца на устата ѝ.

Демоните може и да си бяха отишли, но бяха оставили след себе си опустошение.

5

С падането на нощта

Във низ от злато лампи газени горят,

като рубини светлините на файтоните пламтят,

отскочат и като светулки тук и там летят;

затихва всеки повей с падането на нощта

и ето че градът пак грейва с красота,

насред мъглата, натежала в нощната тъма.

Ейми Леви, „Мартенски ден в Лондон“

Корделия се бе облегнала на Люси, докато се носеха по улиците в каретата на Института, заобиколени от неясния трафик на омнибуси, автомобили и пешеходци. Реклами минаваха покрай тях. ХОТЕЛ ПОДКОВА. ПИВО ЗА ТРИ ГВИНЕИ. ПАРАХОД НОВ ДВОРЕЦ. Табели, рекламиращи шивачи и продавачи на риба, тоник за коса и евтини печатарски услуги. Свят, така далечен от онзи, който Корделия бе оставила току-що зад себе си в Риджънтс Парк. Свят, където малките неща имаха значение.

Матю седеше насреща им върху тапицираната пейка на каретата, вкопчил юмруци във възглавниците. Косата му стърчеше във всички посоки. Кръв, човешка и демонска, бе опръскала ленената му връхна дреха и копринената вратовръзка.

В мига, в който демоните изчезнаха, Джеймс се бе метнал на гърба на Балиос, един от конете на баща му, за да отиде в Института и да ги предупреди за пристигането на ранените. Чарлс бе препуснал с Ариадна в каретата на консула, оставяйки Матю да се прибере с Люси и Корделия.

Алистър се беше върнал в Кенсингтън, за да съобщи на Сона за станалото. Корделия почти бе благодарна за изгарянията от демонска кръв по ръцете ѝ: беше му казала, че се нуждае от лечение в лечебницата на Института и освен това, че може би ще остане, за да предложи помощта си. Та нали трябваше да внимават какво впечатление оставят у Анклава.

— Сега? — Тъмните очи на брат ѝ бяха лумнали. — Точно в този момент се тревожиш за впечатлението, което оставяме в Лондон?

— Важно е, Алистър — отвърнала бе тя. — Заради татко.

Алистър не бе възразил повече, което я беше поучудило — знаеше, че според него плановете ѝ са напразни. Бяха спорили за това в Сайрънуърт и тя му бе заявила, че недоумява защо не иска да подкрепи баща им заедно с нея, защо сякаш смята, че няма никаква надежда, когато все още не бяха опитали всичко. Той бе отвърнал просто, че тя не разбира.

— Все още не ми е ясно как е възможно — каза Люси. — Демоните не излизат през деня. Просто не го правят.

— Чувала съм, че понякога се появяват, ако облаците са особено гъсти — отвърна Корделия. — Ако лъчите на слънцето не могат да ги пробият…

Матю се изсмя дрезгаво.

— Това не беше естествена буря. Но никога не съм чувал за демони, които могат да контролират времето.

Той извади плоско сребърно шише от вътрешния си джоб. Люси го стрелна с остър поглед, преди да извърне очи.

— Обърнахте ли внимание на раните? — попита тя. — Никога не съм виждала нещо подобно. Кожата на Барбара започна да почернява по ръбовете там, където я ухапаха…

— Никога не си виждала нещо такова, защото никога не е имало нещо такова — заяви Матю. — Демони, които носят нощта със себе си? Които ни нападат, когато сме уязвими, защото вярваме, че не може да бъдем нападнати?

— Матю — рязко каза Корделия. — Стига си плашил Люси, при положение че все още дори не знаем с какво си имаме работа.

Матю отпи от шишето, докато каретата прекосяваше с трополене „Лъдгейт Съркъс“ и поемаше по Флийт Стрийт. Корделия усещаше острия и сладък мирис на алкохола, познат като детството ѝ.

— Люси не се страхува, нали, Лус?

Люси скръсти ръце на гърдите си.

— Страхувам се за Барбара и Ариадна, и за Пиърс. Ти не се ли притесняваш? Барбара е част от семейството ни, а Ариадна е един от най-милите хора, които познавам.

— В този свят няма специална защита за милите хора — започна Матю, но млъкна, когато Корделия го изгледа яростно. Отпи нова глътка от шишето и оголи зъби. — Да, държа се отвратително. Прекрасно го знам.

— Тогава престани да го правиш — каза Корделия. — Баща ми винаги казваше, че да се паникьосваш, преди да разполагаш с всички факти, означава да водиш битката на врага вместо него.

— Ала кой е врагът? — попита Люси. — Демони, предполагам, но демоните обикновено нападат без стратегия или метод. Тези демони избегнаха всички мундани в парка и се насочиха право към нас.

— Невинаги действат наслуки — каза Корделия. — Може би е отговорен някой магьосник, призовал глутница демони, или пък дори някой велик демон, който просто се забавлява. Обикновените демони са като животни, но ако разбирам правилно, великите демони доста приличат на хората.

Бяха стигнали до Института. Матю я стрелна с бърз, изненадан поглед, докато каретата минаваше под портата с латинското ѝ мото: PULVIS ЕТ UMBRA SUMUS.

Ние сме прах и сенки.

Спряха във вътрешния двор и Матю отвори вратата на каретата. Скочи на земята и се обърна, за да помогне на Корделия и Люси да слязат. Дворът вече беше пълен с карети — Корделия разпозна символа на инквизиторското семейство, извит мост, върху една от тях. Видя и Балиос, юздите му бяха завързани за един стълб край предното стълбище. Хълбоците му бяха запенени от пот; Джеймс трябва да беше препускал презглава по улиците.

Докато още една карета изтрополяваше през портата, Матю погледна ядосано шишето си, което очевидно беше празно.

— Мисля да се поразходя. Скоро ще се върна.

— Матю! — Люси изглеждаше ужасена. — Лечебницата… а и Томас има нужда от нас…

— Не обичам болестите — отвърна Матю рязко и се отдалечи, като очевидно много внимаваше как стъпва.

Корделия се зачуди какво ли бе имало в шишето. Нещо доста силно по всяка вероятност.

Люси изглеждаше бясна.

— Как може.

Не довърши, защото в този миг новодошлата карета спря и Гейбриъл и Сесили Лайтууд изскочиха от нея. Гейбриъл имаше измъчен вид; до него Сесили държеше малко момченце — тъмнокосо и синеоко. Корделия предположи, че е Александър, най-малкият братовчед на Люси.

— Люси! — извика Сесили и се втурна към племенницата си.

Корделия остана назад, чувствайки се неловко. Сцената бе остро напомняне колко далече от всичко това беше израснала. Не само географски, но и социално. Алистър поне беше прекарал известно време в Академията. Този свят, светът на Люси и Джеймс, бе свят на роднини и приятели, които се обичаха, а нея изобщо не познаваха.

— Не разбирам — тъкмо казваше Сесили. — Знам какво гласеше съобщението на Анна, но нападение на демони посред бял ден? Няма никакъв смисъл. Възможно ли е да е било нещо друго?

— Може би, лельо Сесили, но тези създания оставиха рани, каквито оставят демоните — отвърна Люси. — И имаха демонска кръв.

Гейбриъл сложи ръка на рамото ѝ.

— Половината нефилими от Анклава бяха изпратени в парка, за да помогнат на онези, които все още са там, и да установят какво се е случило. По всяка вероятност е някакво изключение, Лус. Ужасно, но едва ли ще се повтори.

— Джем… брат Закарая ще бъде тук заедно с останалите Мълчаливи братя — добави Сесили, вдигайки поглед към Института. — Те ще излекуват Барбара и останалите. Знам, че ще го направят.

Брат Закарая. Джем.

Естествено, че щеше да бъде тук, осъзна Корделия. Джем Карстерс беше отдаден Мълчалив брат и верен на Лондонския институт. Бих могла да говоря с него — помисли си. — За баща ми.

Джем беше тук, за да лекува, знаеше това. Ала баща ѝ имаше нужда от помощ не по-малко от когото и да било, а в Института щеше да има и други Мълчаливи братя.

Местейки поглед между Гейбриъл и Сесили, тя каза:

— Имате ли нещо против да ви придружа до лечебницата? Бих могла да си превържа ръцете…

Люси придоби разкаяно изражение.

— Дейзи! Ръцете ти! Трябваше да ти направя поне дузина иратцета, сто иратцета. Просто ти беше толкова храбра по отношение на нараняванията си…

Господи. Корделия не беше възнамерявала да накара Люси да се чувства виновна.

— Наистина, почти не ме боли…

Сесили ѝ се усмихна.

— Изречено като истински Карстерс. Джем също никога не си признаваше, че го боли. — Тя целуна хленчещия да го пуснат на земята Александър по върха на главата. — Хайде, Люси, да заведем бъдещия ти парабатай в лечебницата.

* * *

Джеймс никога не беше виждал лечебницата такава. Естествено, беше чувал истории от майка си и баща си за това какво бе причинила Механичната война, за убитите и ранените, ала откакто се беше родил, в лечебницата рядко бе имало повече от един или двама пациенти. Веднъж Томас беше прекарал цяла седмица тук, след като падна от едно дърво и си счупи крака. Те стояха будни по цяла нощ, играеха на карти и похапваха от сладките с конфитюр на Бриджет. Джеймс беше разочарован, когато целителните руни най-сетне бяха подействали и Томас си беше отишъл у дома.

Сега сцената беше съвършено различна. Стаята беше претъпкана: мнозина ловци на сенки бяха изгорени от демонска кръв или имаха порязвания и натъртвания. На работния плот имаше импровизиран кът за спешна помощ, където Теса и Уил със съдействието на Мълчаливите братя раздаваха превръзки и целителни руни на всеки, който се нуждаеше от тях.

Тримата по-сериозно пострадали ловци на сенки бяха настанени на легла в дъното на стаята, където един параван ги скриваше отчасти от хаоса в останалата част на лечебницата. Джеймс обаче не можеше да престане да гледа натам, най-вече към Томас — останалите от семейство Лайтууд все още не бяха пристигнали и той седеше безмълвно край Барбара. Джеймс се бе опитал да поседи с него, но Томас бе казал, че предпочита да бъде сам със сестра си. Държеше ръката ѝ, докато чичо Джем се грижеше за нея; тя лежеше съвършено неподвижна, единствено гърдите ѝ се повдигаха и спускаха.

Брат Седрах, брат Енох и Джем бяха пристигнали броени мигове след като Джеймс донесе новината за нападението в Института. Седрах се бе надвесил над Пиърс и го лекуваше с тинктура, която да замени част от кръвта, която беше изгубил. Брат Енох беше коленичил до Ариадна, лицето му беше мрачно. Сгушени недалече от дъщеря си, инквизитор Бриджсток и жена му си разменяха уплашени погледи. Бездетни, преди да осиновят Ариадна в Института в Бомбай, те открай време се отнасяха с нея като със скъпоценно съкровище. Чарлс се бе свлякъл в един стол наблизо: също като Барбара, Ариадна не помръдваше, единствено гърдите ѝ се повдигаха и спускаха едва-едва. Човек можеше да види финия рисунък на вените под кожата на китките и слепоочията ѝ.

Джеймс все още беше изцапан с трева, пръст и пот, ала въпреки това стоеше зад работния плот, режеше и навиваше превръзки. Ако Томас нямаше нужда от него, значи, щеше да помогне по всеки друг начин, по който можеше. До ушите му достигаха откъслеци от разговори, извисили се над приглушените гласове.

„Били са демони, Таунсенд. Или демони, или създания, каквито не сме виждали досега…“

„Това са белези от нападение на демони, от нокти и зъби. Не съществува рана, нанесена от долноземец, която да е неподатлива на целителни руни, но тези са. Трябва да открием каква отрова има в телата им и да се опитаме да я обезвредим…“

„Но посред бял ден…“

„Кой все още е в парка? Някой има ли списък с имената на всички, които са били на излета? Трябва да сме сигурни, че никой не е останал…“

Джеймс си помисли за Грейс. Искаше му се да бе могъл да поговори с нея след нападението, ала Балиос, макар и почти двайсет и осем годишен, беше най-бързият кон в парка, а единствено той можеше да го язди… той или Люси, а тя бе поискала да остане с Корделия. ‘

В крайна сметка Кристофър, изглеждащ по-уплашен, отколкото по време на битката с демоните, бе предложил да я върне в Чезуик с каретата си… Чарлс, разбира се, беше препуснал към Института с Ариадна. Джеймс с ужас си мислеше как ли ще реагира Татяна, когато научи за нападението. Струваше му се напълно в рамките на обичайното ѝ държание да реши, че Лондон е прекалено опасен, и да завлече Грейс обратно в Идрис.

— Джеймс.

Гласът беше безмълвен, ехо в главата му. Естествено, начаса разбра кой е. Единствено Мълчаливите братя говореха по този начин, а той никога не би могъл да сбърка Джем.

— Джеймс, може ли да поговоря с теб?

Джеймс вдигна поглед и видя Джем, висок и тъмен в одеждите си с цвят на пергамент, да излиза от лечебницата. Остави превръзките и излезе след него в коридора. Последва го до музикалната стая в мълчание.

Коридорите в Института бяха освежени от Теса преди няколко години: тъмните викториански тапети бяха заменени от светла боя и истински камък. По стените на равни интервали имаше изящни аплици с формата на символите на различни нефилимски семейства: Карстерс, Ке, Херондейл, Рейбърн, Старкуедър, Лайтууд, Блекторн, Монтеверде, Росалес, Белфльор. Това бе начинът на майка му да каже, че те всички са ловци на сенки, заедно, и всички заемат равно място в Института.

Не че Клейвът винаги се бе отнасял към майка му така, сякаш тя им беше равна, помисли си Джеймс, но бързо потисна тази мисъл — шепотът, който се носеше за майка му, за него и за Люси, неизменно караше кръвта му да кипне.

Музикалната стая се използваше рядко — Люси изобщо не беше музикална, а Джеймс свири на пиано в продължение на няколко години, но после го изостави. Златни слънчеви лъчи струяха през прозорците, огрявайки танцуващите във въздуха прашинки. В ъгъла имаше роял, завит наполовина с бяла покривка.

Цигулката на Джем бе поставена на видно място — „Страдивариус“, изработена от меко дърво, тя почиваше в отворен калъф върху една висока маса. Джеймс беше виждал баща си да влиза в стаята просто за да я докосне, с далечен поглед в очите. Дали и той би правил същото с вещите на Матю, ако един ден изгубеше своя парабатай?

Джеймс потисна тази мисъл. Матю беше като храна, сън, дишане; да живее без него, би било невъзможно.

— Получих съобщението ти — каза Джем. — Онова, което ми изпрати снощи.

Джеймс се сепна.

— Почти бях забравил. — Виждаше отражението си в едно огледало със златна рамка на стената: в косата му имаше трева, върху бузата му се бе проточила кървава драскотина. Приличаше на беглец от „Бедлам“[11]. — Не съм сигурен дали вече има значение.

— Възможно е да има. — Джем изглеждаше напрегнат, ако изобщо беше възможно да опишеш един Мълчалив брат по този начин. — Барбара все още беше в съзнание, когато пристигнах. Прошепна ми за теб…

— За мен?

Джеймс беше слисан.

— Каза: „Джеймс трябва да бъде защитен. Да не би да си се превърнал в сянка край езерото?

— Не — отвърна Джеймс. — Снощи видях царството на сенките… и отново днес… но самият аз не се превърнах в сянка. Успях да го овладея.

Джем се отпусна едва забележимо.

— Джеймс, знаеш, че се опитвам да открия кой велик демон е бил дядо ти. Умението ти…

— Не е умение — каза Джеймс. — А проклятие.

— Не е проклятие. — Тонът на Джем беше рязък. — Не е проклятие повече, отколкото магията на магьосниците или пък уменията на майка ти.

— Винаги си казвал, че е опасно — изтъкна Джеймс.

— Някои дарове са опасни. А това е дар, дори и да идва от кръвта на паднали ангели.

— Дар, който не мога да използвам за нищо. На партито снощи, когато потънах в мрака… видях как сянка издърпва Барбара на земята. А днес край езерото видях как един демон я влачи по земята, впил зъби в крака ѝ. — Джеймс стисна челюсти. — Не знам какво означава това. Виденията не ми помогнаха, нито ми позволиха да помогна на Барбара и на останалите. — Той се поколеба. — Навярно ако отново започнем уроците… бихме могли да научим повече за царството на сенките, дали не се опитва да ми даде някакъв знак…

— Би било разумно да продължим с уроците, да — съгласи се Джем. — Ала не можем да започнем сега. Отровата, която погубва онези, които бяха нападнати, не прилича на нищо, което съм виждал някога, не е известна и на останалите Мълчаливи братя. Сега всички трябва да насочим усилията си към това да открием лек.

Вратата се отвори и Уил подаде глава в стаята. Изглеждаше изтощен, ръкавите му бяха навити до лактите, ризата му беше изцапана с тинктури и мехлеми. И все пак се усмихна, виждайки Джеймс и Джем.

— Всичко наред ли е?

— Чичо Джем се притесняваше за мен — отвърна Джеймс. — Но аз съм съвсем добре.

Уил се приближи до сина си и го притегли в бърза, грубовата прегръдка.

— Радвам се, че си добре, Джейми bach[12]. Гидеон и Софи пристигнаха и да ги видя с Барбара… — Той го целуна по върха на главата. — Мисълта е непоносима.

— Трябва да се връщам в лечебницата — каза Джем. — Все още има толкова много неща, които да свърша.

Уил кимна и пусна сина си.

— Знам, че Гидеон и Софи ще се почувстват по-добре, ако ти се грижиш за Барбара. Не че искам да засегна брат Седрах, който, сигурен съм, е отличен и уважаван член на Братството.

Джем поклати глава, най-близкото подобие на усмивка, до което стигаше, и тримата излязоха от музикалната стая. За учудване на Джеймс, Томас чакаше в коридора отвън. С празни очи.

Уил размени бърз поглед със сина си и ги остави насаме. Хубаво бе, помисли си Джеймс, да имаш баща, който разбира колко са важни приятелствата.

Томас заговори в мига, в който възрастните не можеха да ги чуят.

— Родителите ми са тук — каза с нисък глас. — Джеймс, имам нужда да правя нещо. Нещо, което би могло да помогне на сестра ми. Струва ми се, че в противен случай ще полудея.

— Разбира се… всички трябва да помогнем на Барбара — отвърна Джеймс. — Томас, в парка Барбара видя демоните преди всички останали. Тя бе тази, която ме предупреди.

— Тя имаше съвършено Зрение още преди да получи руната с окото. Може би защото майка ни е била мундан, надарен със Зрението, преди да стане ловец на сенки. Никога не сме били сигурни… Барбара никога не е проявявала особен интерес към това да изпита уменията си… но винаги е имала изключително остри сетива.

— Изглеждаше така, сякаш бе в състояние да надзърне в моето царство на сенките — промълви Джеймс, спомняйки си думите на Барбара: че бе видяла назъбени черни сенки на бала, че бе почувствала как я издърпват надолу.

Една идея започна да приема очертания в главата му. Поколеба се дали не би трябвало да отиде и да я сподели с Джем, но не… Джем никога нямаше да му позволи да го направи. Щеше да реши, че е твърде опасно. Безразсъдно дори.

Само че той се чувстваше безразсъден, а доколкото можеше да прецени, Томас също.

— Трябва да намерим Матю и Кристофър — заяви. — Имам идея какво бихме могли да направим.

Лицето на Томас си възвърна част от цвета.

— Кристофър току-що си дойде от Чезуик. Видях го в преддверието… Колкото до Матю…

* * *

Корделия бе твърдо решена да бъде полезна в лечебницата. Това бе единственият начин, за който беше сигурна, че няма да бъде изхвърлена от там. Все пак никой от ранените не беше неин роднина или дори приятел. А ако продължаваше по този начин, едва ли щеше да си създаде нови приятели.

Люси също бе хваната на работа. Дузини надписани бурканчета и гърненца бяха извадени от шкафа зад мраморния плот, където Теса ръководеше раздаването на съставки за тинктури и отвари. Ръцете на самата Корделия бяха намазани с мехлем и увити с превръзки; приличаха на бели лапи, докато тя работеше с чукалото и хаванчето, които ѝ бяха връчили.

Предната част на лечебницата беше заета от онези, които имаха драскотини, навяхвания и изгаряния. Тинктурите и мехлемите бяха най-вече за тях: Люси беше заета с раздаването им, жизнерадостното ѝ бъбрене се чуваше над ниското жужене на останалите разговори. В далечния край на стаята беше придърпан параван и Корделия почти се радваше за това: беше твърде ужасно да гледа как Софи и Гидеон Лайтууд рухват до леглото на дъщеря си и дори Розамунд, седяща безмълвно до брат си. Корделия съжаляваше, че някога бе хранила недружелюбни мисли по отношение на двамата Уентуърт. Никой не заслужаваше това.

— Всичко е наред. — Гласът на Теса беше мек. Майката на Джеймс, заета да кълца на ситно див пелин в една купа, ѝ хвърли съчувствен поглед. — Виждала съм Мълчаливите братя да излекуват хора, пострадали много по-тежко.

Корделия поклати глава.

— Аз не съм. Предполагам, че съм водила много защитен живот.

— С всички ни беше така за известно време — отвърна Теса. — Битките са естествено състояние на ловците на сенки. Когато те са постоянни, нямаш време да спреш и да се замислиш, че това едва ли са идеалните условия за щастие. Ловците на сенки не са пригодени за спокойствие и мир и все пак именно на това се радвахме през последните десетина години. Може би започнахме да си мислим, че сме неуязвими.

— Хората са неуязвими единствено в книгите — каза Корделия.

— Мисля, ще откриеш, че през по-голямата част от времето не са дори и там. Но поне винаги можем да вземем една книга и да я прочетем отново. Историите предлагат стотици нови начала.

Вярно бе, помисли си Корделия. Беше чела историята на Лейля и Меджнун хиляда пъти и всеки път началото беше вълнуващо, макар да знаеше — и да се ужасяваше — от края.

— Единственият еквивалент в истинския живот са спомените. — Теса вдигна поглед, когато Уил Херондейл се върна в стаята, последван от братовчеда Джем. — Ала спомените могат да бъдат не само сладки, но и горчиви.

Уил се усмихна на съпругата си (родителите на Джеймс винаги се гледаха с такава обич, че бе почти болезнено да ги гледаш), преди да се отправи към малката групичка Лайтуудовци, събрани около Барбара. Корделия ги чу да го поздравяват, долови загрижения глас на Софи, ала очите ѝ бяха приковани в Джем. Той се бе приближил до плота и посягаше към няколко бурканчета със смесени билки. Сега или никога.

— Братовчеде Джем — прошепна тя. — Трябва да говоря с теб.

Джем вдигна учудено поглед и Корделия трябваше да положи усилие да не се сепне. Винаги бе странно да видиш един Мълчалив брат толкова отблизо. Спомни си всички пъти, когато майка ѝ увещаваше баща ѝ да отиде във Василиас, нефилимската болница в Аликанте, за да излекува продължителната си болест. Елиас винаги настояваше, че не иска дори да припари до място, където ще бъде заобиколен от Мълчаливи братя. Твърдеше, че му опъват нервите; повечето от тях приличаха на създания от лед и кръв. Одежди с цвят на слонова кост, белязани с червено, кожа, от която се бе отцедила и последната капчица кръв, белязана с червени руни. Повечето бяха без коса и още по-лошо, очите им бяха зашити, очните ябълки — хлътнали и празни.

Джем не изглеждаше така. Лицето му беше младо и неподвижно, като лицето на рицар от Кръстоносните походи, изваяно върху мраморен гроб. Косата му бе бъркотия от черни и бели нишки. Очите му бяха завинаги затворени, сякаш в молитва.

— Добре ли си, Корделия — прозвуча гласът му в главата ѝ.

Теса начаса се премести, за да ги скрие от очите на останалите в стаята. Корделия се опита да изглежда така, сякаш е напълно погълната от хаванчето и чукалото в ръцете си, мачкайки енергично лайкучка и жълтокоренче.

— Моля те — прошепна. — Виждал ли си баба, баща ми, в Идрис? Как е той? Кога ще може да се прибере у дома?

Последва дълго мълчание.

— Видях го — отвърна братовчедът Джем най-сетне.

За миг Корделия си позволи да си спомни баща си, да си го спомни наистина. Баща ѝ я беше научил да се бие. Баща ѝ имаше своите недостатъци, ала никога не беше жесток, а когато ѝ обърнеше внимание, това я караше да се чувства, сякаш бе великан. Нерядко ѝ се струваше, че Алистър и Сона са замесени от различно тесто — стъкло или метал с остри, режещи ръбове. Ала Елиас бе като нея.

— Спомените могат да бъдат не само сладки, но и горчиви.

— Ти си Мълчалив брат — промълви тя. — Знам, че баща ми невинаги е бил сърдечен с теб…

— Не си мисли дори за миг, че изпитвам негодувание за това, че се държеше настрани — каза Джем. — Бих сторил всичко, което мога, за теб и семейството ни.

— Той ми написа бележка, молейки ме да вярвам в него. Казва, че не е отговорен за станалото. Не можеш ли да накараш и Клейва да му повярва?

Отново се възцари дълго мълчание.

— Не мога да уверя Клейва в нещо, което сам не знам.

— Трябва да го попитат какво се е случило. Трябва да използват Меча на смъртните? Ще го направят ли?

Джем се поколеба. Корделия видя, че Люси се приближава към тях, в същия миг, в който осъзна, че бе превърнала билките в хаванчето в зелена пихтия.

— Дейзи. — Тихият начин, по който Люси го изрече, се стори доста притеснителен на Корделия. Люси рядко можеше да бъде убедена да шепне за каквото и да било. — Ще дойдеш ли с мен за миг? Наистина се нуждая от съдействието ти.

— Разбира се — отвърна Корделия колебливо. — Само че…

Обърна се към Джем, надявайки се да получи отговор на въпроса си. Ала той вече бе изчезнал в претъпканата стая.

* * *

— Къде отиваме? — прошепна Корделия, докато бързаха по коридорите на Института. — Люси. Не можеш просто да ме отвлечеш.

— Глупости. Ако исках да те отвлека, можеш да си сигурна, че щях да го направя много умело, под прикритието на тишина и мрак. — Бяха стигнали до вестибюла; Люси свали едно наметало от закачалката на стената и подаде друго на Корделия. — Освен това казах на баща ми, че ще те отведа у вас с каретата, защото припадаш при вида на кръв.

— Люси!

Корделия последва приятелката си на двора. Слънцето току-що беше залязло и вечерта беше оцветена със стоманеносиня патина. Дворът беше пълен с карети, всяка от които носеше герба на нефилимско семейство.

— Не всичко в една добра история е вярно — заяви Люси. Бузите ѝ бяха порозовели ярко. Беше захладняло и Корделия уви наметалото около себе си. — Важна е историята.

— Само че аз не искам да се прибирам у дома — изтъкна Корделия, докато двете с Люси си проправяха път между многобройните карети. Тя присви очи. — Да не би някой да пее в каретата на семейство Бейбрук?

Люси махна пренебрежително с ръка.

— Естествено, че няма да си ходиш вкъщи. Идваш с мен на приключение. — Тя помаха на нещо, полускрито зад каретата на семейство Уентуърт. — Бриджет!

Действително беше Бриджет, посивяващата ѝ червена коса беше прибрана на кок; очевидно току-що беше приготвила малката карета на Института с отпочинал кон — брата на Балиос, Ксантос. Двамата бяха съвършена двойка. Корделия беше слушала много за тях, докато растеше. Люси начаса отиде да погали мекия, опръскан с бяло нос на Ксантос; Корделия опита да се усмихне на Бриджет, която ги гледаше подозрително.

— Приготвих ти каретата, госпожичке — каза Бриджет на Люси. — Опитай се да не се забъркаш в неприятности. Това тревожи родителите ти.

— Просто ще откарам Корделия у дома ѝ — каза Люси, мигайки невинно.

Бриджет се отдалечи, като си мърмореше как била намирала някои хора, заседнали в някои дървета, докато се измъквали от някои прозорци. Люси се наведе, за да прошепне нещо в ухото на Ксантос, преди да даде знак на Корделия да се качи при нея в каретата.

— Скрита е с магически прах — обясни, докато каретата излизаше с трополене през отворената порта и поемаше по лондонските улици. — Мунданите биха се смутили да видят как една карета препуска из града без кочияш.

— Значи, конят знае къде да ни отведе? — Корделия се отпусна назад върху меката седалка. — И то не е на „Корнуол Гардънс“?

Люси поклати глава.

— Балиос и Ксантос са специални коне. А ние отиваме в Чезуик Хаус.

Корделия зяпна.

— Чезуик Хаус? Отиваме да се видим с Грейс и Татяна? О, Люси, не знам…

Люси вдигна ръка.

— Може да има момент, само за кратко, когато ще се наложи да им отвлечеш вниманието. Ала това не е официална визита. Отивам с мисия.

Корделия не мислеше, че Грейс прилича на човек, на когото лесно би могъл да отвлечеш вниманието.

— Няма да го направя — отсече тя. — Освен ако не ми кажеш каква е тази мисия.

Люси замълча за миг, лицето ѝ изглеждаше дребно и бледо в сенките на каретата.

— Знаеш, че виждам призраци — каза и се поколеба.

Корделия примига. Това бе последното, което бе очаквала да чуе. Призраците бяха нещо, за чието съществуване всички ловци на сенки знаеха, и когато призраците поискаха, повечето нефилими можеха да ги видят. Ала семейство Херондейл притежаваха специално умение: Уил, Джеймс и Люси можеха да виждат призраци, които не искаха да бъдат видени.

— Да, но какво…

— Един призрак ми каза… — Люси млъкна за миг. — Джесамин ми каза, че в Чезуик Хаус имало призрак, който може би знае за тези демони, които се появяват посред бял ден — довърши тя най-сетне. — Дейзи, трябва да направя нещо за Барбара и останалите. Не мога просто да си седя и да раздавам тинктури. Ако има нещо, с което бих могла да помогна, трябва да го сторя.

— Разбира се… но защо не кажеш на баща си или на майка си? Те със сигурност ще те разберат.

— Не искам да вдъхвам надежди, които може би няма да се оправдаят — отвърна Люси. — Освен това възможно е да решат, че трябва да споделят с някои от другите, а аз… вече са ми казвали, че да бъдеш популярен сред призраците не е особено привлекателна черта у една млада жена.

Корделия улови ръката на Люси с превързаната си длан.

— Искам да знам кой ти каза това. Ще го убия.

Люси подсмръкна, а после се засмя.

— Не е нужно да убиваш никого. Просто ела с мен в Чезуик и ще бъда напълно доволна.

* * *

— Трябва да залостим вратите — каза Джеймс. — Те не се заключват, а не бива да ни прекъсват. — Той се намръщи. — Матю, в състояние ли си да се задържиш на крака?

Балната зала беше затворена след бала; рядко се използваше, освен за специални събирания. Вътре беше топло и задушно, така че Джеймс, Кристофър и Томас свалиха връхните си дрехи и останаха по ризи. Кристофър и Томас все още носеха същите колани за оръжия, които бяха носили в парка; Джеймс беше добавил две нови ками в своя.

Единствено Матю не беше въоръжен. Примигващ и раздърпан, той се добра до едно меко кресло и падна в него.

— Напълно добре съм — заяви, размахвайки небрежно ръка. — Моля те, продължи да ни излагаш плана си. — Той присви очи. — Какъв беше планът ти?

— Ще ви кажа след минутка — отвърна Джеймс. Беше сигурен, че на останалите изобщо нямаше да им хареса. — Томас?

Томас кимна и се залови да изтика един тежък шкаф пред вратата на балната зала. Кристофър погледна притеснено към Матю.

— Може би малко вода? — предложи.

— Напълно добре съм — повтори Матю.

— Когато те намерих, пиеше от плоско шише и пееше „Елси от Челси“ в каретата на семейство Бейбрук — мрачно изтъкна Томас.

— Там беше уединено — отвърна Матю. — И меко.

— Поне не беше в каретата на семейство Бриджсток, защото те вече преживяха достатъчно трагедии днес. Нищо лошо не се е случило със семейство Бейбрук — заяви Кристофър съвсем искрено.

— Засега — каза Джеймс. — Кристофър… някакви проблеми, докато оставяше госпожица Блекторн у дома?

Опита се да звучи така, сякаш не проявява прекален интерес към отговора. Матю повдигна вежди, но не каза нищо.

— О, мина съвършено — каза Кристофър. — Разказах ѝ всичко за култивирането на бактерии и тя бе толкова запленена, че не продума през цялото време!

Джеймс бе отишъл да натрупа столове пред вратата към гостната. Надяваше се, че Грейс не се беше споминала от скука.

— Наложи ли се да съобщиш на госпожа Блекторн за станалото в парка? Едва ли е останала доволна.

Кристофър поклати глава.

— Признавам си, че не я видях. Госпожица Блекторн помоли да я оставя до портата, не на входната врата.

— Вероятно не иска никой да види в какво състояние е къщата — каза Матю, като се прозяваше. — Дори портите са покрити с ръжда.

Джеймс го изгледа.

— Томас — каза тихо, — може би една целителна руна?

Томас кимна и се приближи предпазливо до Матю, сякаш бе бездомна котка на улицата. Преди известно време Джеймс бе открил, че целителните руни отрезвяват Матю — не напълно, но достатъчно.

— Вдигни си ръкава, точно така, добро момче. — Томас се настани на облегалката на креслото на Матю. — Нека те поразбудим, та Джеймс да може да ни каже каква щуротия е намислил.

Приключил със столовете, Джеймс се огледа из стаята, изтръска прахта от ръцете си и каза:

— Най-добре да проверим резетата на прозорците. Просто за всеки случай.

— Струва ми се някак богохулно да използваме знаци, за да се отървем от ефекта на алкохола — подхвърли Матю, докато Томас прибираше стилито си.

Въпросният знак сияеше, току-що направен, върху китката на Матю, който вече имаше по-бистър поглед и не изглеждаше така, сякаш всеки миг ще заспи или повърне.

— Виждал съм те да използваш стилито си, за да оформиш пътя на косата си — сухо отбеляза Джеймс, докато проверяваше резетата на прозорците.

— Ангелът ми е дал тази коса — отвърна Матю. — Тя е един от даровете на ловците на сенки. Като Меча на смъртните.

— Това вече е богохулство — каза Томас.

Кристофър се беше приближил, за да помогне на Джеймс с прозорците, макар че на Джеймс отчаяно му се искаше да може да отвори един от тях и да пусне малко свеж въздух в стаята.

— Красивото е радост навеки, Томас — изтъкна Матю. — Джеймс, защо залостваме всички прозорци? Да не би да се боим от прекалено любопитни гълъби?

Джеймс пусна едно резе и се обърна, за да погледне останалите.

— Прекарах последните четири години от живота си, опитвайки се да се науча да не правя онова, което се каня да сторя сега. Не искам да допусна и най-малка възможност да бъдем прекъснати.

— От гълъб? — попита Матю, ала погледът му беше съчувствен, въпреки леко насмешливите думи. — Джейми, какво правим тук?

Джеймс си пое дълбоко дъх.

— Нарочно ще отида в царството на сенките.

Веселите крадци избухнаха в хор от гръмогласни възражения. Матю се изправи, очите му искряха.

— За нищо на света. Опасността…

— Не мисля, че ще има опасност — прекъсна го Джеймс. — Много пъти съм бил в царството на сенките и съм се връщал. Мина цяла вечност, откакто за последен път пропаднах случайно в него. И все пак миналата седмица го видях три пъти, включително и непосредствено преди нападението днес. Не смятам, че е случайност. Ако мога да използвам умението си, за да помогна на Барбара, на Ариадна, на всички ни… трябва да ми позволите да го направя.

— По дяволите. — Матю разтърка очи. — Ако не ти помогнем сега, ще се опиташ да го направиш, след като си отидем, нали?

— Много ясно. — Джеймс докосна камите на кръста си. — Поне съм въоръжен.

Матю завъртя пръстена с печат с буквите МФ около пръста си. Джеймс му го беше подарил, когато станаха парабатаи; играеше си с него само когато беше притеснен.

— Много добре, Джеймс. Както искаш.

Джеймс се прокашля.

— Добре. Да се залавяме за работа.

В отговор срещна очаквателните погледи на три чифта очи.

— Е? — каза Томас с надежда след дълга пауза. — Няма ли да отидеш в царството на сенките?

Джеймс се съсредоточи. Впи поглед в голия под и се опита да извика в ума си образи от царството на сенките. Изпепеленото сиво небе и мъждивото слънце. Представи си балната зала не такава, каквато беше, прозорците бяха поставени накриво в стените, килнати, свещниците се топяха.

Отвори очи и изкрещя. Две очи се взираха в неговите, толкова близо, че можеше да види и най-малките детайли в зелените ириси, бледите пръски от кафяво и черно.

— Матю!

— Определено не мисля, че да се взираш в него ще помогне, Матю — каза Томас и Матю отстъпи неохотно от своя парабатай. — Джейми, има ли нещо, което би помогнало? Всички сме те виждали да го правиш… Започваш да избледняваш и ставаш малко размазан по краищата.

— Когато отивам в царството на сенките, реалността на присъствието ми тук започва да избледнява — обясни Джеймс. Не спомена, че в миналото беше „избледнял“ дотолкова в този свят, че бе успял да премине през стена. Не възнамеряваше да го направи отново. — Ала не това ме тласка в царството на сенките. То е по-скоро страничен ефект от присъствието ми там.

— Често се случва, когато си разстроен или шокиран — каза Кристофър. — Навярно бихме могли да се опитаме да те разстроим или шокираме.

— Като се има предвид всичко, което се случи, няма да е особено трудно — отвърна Джеймс.

— Глупости. — Матю скочи върху една масичка наблизо. Тя изглеждаше доста нестабилна, с тънки, позлатени дървени крачета, и Джеймс я изгледа разтревожено. — За последно те видях шокиран, когато онзи демон иблис изпращаше любовни писма на Кристофър.

— Притежавам мрачно очарование — подхвърли Кристофър печално.

— Ако обичаш, спомни си, че аз съм бледият неврастеник, а ти си безстрашният герой — каза Матю на Джеймс. — Доста е досадно, когато объркаш ролите ни. Ще трябва да измислим нещо наистина впечатляващо, за да те стреснем.

— Каква е моята роля? — попита Кристофър.

— Лудият изобретател, естествено — заяви Матю, без да се замисли. — А Томас е онзи с доброто сърце.

— Господи, звуча толкова отегчително — каза Томас. — Джеймс, ще дойдеш ли за минутка?

Джеймс се приближи до Томас, който като че ли беше измислил нещо: в моменти като този ужасно приличаше на майка си, с нейните блестящи лешникови очи и решителна уста.

Юмрук политна във въздуха и се стовари право в слънчевия му сплит. Джеймс политна назад и се стовари на пода, изохквайки. Зави му се свят.

Матю се отпусна до него, докато той се надигаше на лакти, борейки се за въздух. Болката не беше чак толкова лоша, но усещането, че не може да диша, беше ужасно.

— Томас! — извика Матю. — Какво се опитваше…

— Исках да го изненадам! — извика Томас в отговор. — Това е важно, Матю! — Разтревоженият поглед, който хвърли на Джеймс, беше в разрез с ядосаните му думи. — Нямаш нищо против, нали, Джейми?

— Всичко е наред — отвърна Джеймс, останал без дъх. — Само дето не подейства. Ако се превръщах в сянка всеки път, когато нещо ме удареше, нямаше да мога да излизам да патрулирам.

Взря се в тавана, на който имаше огледала. Виждаше как се беше проснал върху паркета, черната му коса беше още по-тъмна на светлия фон, Матю беше коленичил до него като оръженосец до мъртъв рицар.

Виждаше и Томас, и Кристофър, или поне върховете на главите им. Кристофър посягаше, за да свали нещо от стената; Томас беше скръстил ръце.

Матю скочи на крака, пъргав като лисица, и му протегна ръка, за да му помогне да се изправи. Джеймс едва бе станал, когато покрай главата му изсвистя стрела. Един от прозорците се разби и Матю се хвърли върху Джеймс. Двамата отново се озоваха на пода и за втори път в рамките само на пет минути Джеймс остана без дъх.

Приседна, избутвайки Матю с рамо, и откри Томас да се взира ококорен в Кристофър, който стискаше един от лъковете, окачени по стените.

— В случай че някой се е чудил дали са изцяло декоративни — заяви Джеймс, докато се изправяше на крака, — не са.

— В името на милион проклети ангели, Кристофър, какво, по дяволите, направи току-що? — попита Матю, скачайки на крака след своя парабатай. — Да не би да се опита да убиеш Джеймс?

Кристофър наведе лъка. На Джеймс му се стори, че чува шумове в Института: врати, затръшващи се в далечината, и тичащи крака. По дяволите.

— Не се опитвах да го убия — засегнат, отвърна Кристофър. — Надявах се, че шокът от една стрела, прелетяла покрай него, ще го стресне достатъчно, за да го изпрати в царството на сенките. За съжаление, не подейства. Ще трябва да измислим нов план, за да му изкараме акъла.

— Кристофър! — възкликна Джеймс. — Не мога да повярвам, че го каза! Не мога да повярвам също така, че стреля по мен.

— Шансът да сработи беше седемдесет и два процента, в съвършени лабораторни условия…

— Не се намираме в съвършени лабораторни условия! — кресна Джеймс. — Намираме се в балната зала у дома!

В този миг вратата на балната зала се разтресе.

— Какво става? — Беше Уил. — Джеймс, там ли си?

— По дяволите. Баща ми. — Джеймс се огледа трескаво наоколо. — Вижте, ще трябва да се измъкнете през прозорците. Е, през счупения прозорец. Аз ще поема вината. Ще кажа, че аз съм стрелял по него.

— В балната зала? — попита Томас делово. — Защо би сторил нещо толкова празноглаво?

— Способен съм на всичко! — Джеймс се опита да вземе лъка от ръката на Кристофър, който изтича зад Томас. Двамата се подгониха около приятеля си, сякаш той беше майско дърво[13]. — Хайде де, Кит, дай го…

Томас направи физиономия.

— Бас държа, че просто ще заявиш: „Защото съм Херондейл“.

Блъскането по вратата се усили. Джеймс изгледа приятелите си възможно най-яростно.

— Аз съм Херондейл. И ви казвам да се махнете от моя Институт, така че единственият, когото ще накажат тук, да бъда аз.

— Отговори ми, Джеймс! — извика Уил. — Защо си залостил вратата? Настоявам да знам какво става!

— Джеймс не е тук! — викна Матю, идвайки по-близо до него. — Върви си!

Джеймс го изгледа озадачен.

— Сериозно?

— Чух звук от трошене на стъкло! — извика Уил.

— Упражнявах някои бойни ходове! — отвърна Матю.

— В балната зала?

— Опитваме се да отвлечем мислите на Томас! Денят беше много емоционален!

— Какво?

Гласът на Уил беше невярващ.

— Не стоварвайте вината върху мен! — прошепна Томас.

— Джеймс. — Матю сложи ръце върху раменете на своя парабатай и го обърна към себе си. През счупения прозорец влизаше хладен въздух и повдигаше влажната от пот коса от челото му. Напрегнати и черни в сумрака, очите му бяха приковани в Джеймс. Сериозността в тях накара Джеймс да се сепне. — Ако ще го правиш, трябва да го направиш сега.

— Знам — отвърна Джеймс. — Мат… помогни ми.

Това беше отдавнашен прякор, който Матю беше получил от Уил, по името на уелския крал Мат ап Матоуни — пазител на цялата мъдрост на света, който знаеше всичко. Уил все казваше, че Матю се е родил, знаейки твърде много. В погледа му, когато се наведе към ухото на Джеймс, имаше мрачно осъзнаване.

— Джейми — прошепна. — Съжалявам, че трябва да го направя. — Той преглътна. — Ти си прокълнат. Дете на демони. Ето защо виждаш царството на сенките. Виждаш мястото, където принадлежиш наистина.

Джеймс се дръпна рязко, взирайки се в Матю. Матю, който миришеше на бренди и фамилиарност. Матю, който можеше да бъде жесток, но никога с него.

Пред очите му започна да посивява.

Матю пребледня.

— Джеймс. Не исках…

Ала Джеймс вече не усещаше ръцете на Матю върху раменете си. Не усещаше пода под краката си. Вратата на балната зала започна да се отваря, но той вече не можеше да чуе това.

Светът беше станал едноцветен. Джеймс видя порутени черни стени, напукан под и прах, който искреше като мътни скъпоценни камъни, пръснати там, където Барбара беше паднала. Наведе се, посягайки към него, в същия миг, в който вселената се надигна под краката му и той бе запратен в нищото.

Отминали дни:

Идрис, 1900 г.

Джеймс тъкмо се беше оправил от изгарящата треска и отново бе заедно със семейството си, при яркозелените поляни и хладните гори на Идрис. И все пак беше неспокоен, докато отваряше прозорците на спалнята си в имението Херондейл, пускайки свеж въздух в стаята за пръв път от месеци. Може би беше заради това колко бързо се пътуваше през Порталите. Току-що беше помахал за довиждане на Корделия и родителите ѝ, изпитвайки към нея чувства, които не би могъл да изрази с думи, толкова прекрасни, странни и объркващи бяха те. Биха му се отразили по-добре от няколко дни по море или пък във влак, в които да съзерцава пейзажа и да изпитва сложни чувства. Вместо това десет минути след като беше в Сайрънуърт, вече сваляше покривала от мебели и палеше магическа светлина, а баща му възхваляваше целителните качества на въздуха в Идрис.

Тъкмо си разопаковаше нещата, когато майка му влезе в стаята, преглеждайки връзка писма.

— Едно за теб — каза, подавайки му малък плик, и го остави насаме с писмото.

Почеркът не му беше познат. Личеше, че беше излязъл изпод изискана женска ръка. Но аз не познавам никого в Идрис, който да ми пише — помисли си за миг, а после осъзна: — Грейс.

Приседна на леглото, за да го прочете. То гласеше просто:

Да се видим на нашето място. Утре, привечер.

Твоя,

ГБ

Почувства се мъничко виновен; от известно време изобщо не се беше сещал за Грейс. Зачуди се дали бе правила нещо през изминалата година и стреснато осъзна, че бе напълно възможно да не е ходила никъде и да не е говорила с никого. Татяна Блекторн бе пословична с това, че избягваше обществото на всички ловци на сенки, и когато семейство Херондейл не бяха в Идрис, имаше съвсем малко съседи и от тях ги делеше немалко разстояние.

В името на Ангела — помисли си. — Аз ли съм единственият приятел на Грейс?

* * *

— Да, нямам друг — каза Грейс.

Седяха заедно в гората, Джеймс — облегнат на един дебел, криволичещ дъбов корен, а Грейс — на камък. Печалното изражение бързо отстъпи място на обичайната ѝ спокойна овладяност.

— Боя се, че нямам какво да ти разкажа след последната ни среща. Ти обаче изглеждаш така, сякаш си се борил с нещо. Повече от уморен.

— О! — отвърна Джеймс. — Е, нещо наистина ми се случи, откакто се видяхме за последно. Боя се, че тъкмо се възстановявам от изгаряща треска.

Грейс се дръпна престорено, а после се засмя.

— Не, карала съм я, не се тревожи. Горкичкият ми Джеймс! Надявам се, че не си бил самотен.

— Тук извадих късмет. — По причина, която не разбираше, Джеймс усети как нещо го жегна в стомаха. — Корделия и майка ѝ я бяха карали, така че останаха. Грижеха се много добре за мен. Особено Корделия. Това наистина направи ситуацията много по-поносима. Далеч не толкова лоша. Колкото би могла да бъде. Ако нея я нямаше.

Сам осъзна, че е започнал да бъбри доста несвързано. Грейс просто кимна.

* * *

Когато се събуди рано на следващия ден, Джеймс откри, че родителите му бяха излезли, а сестра му се беше настанила в едно от меките кресла в гостната и дращеше яростно в един бележник.

— Искаш ли да правим нещо? — попита я той.

— Аз правя нещо — отвърна Люси, без да вдига глава. — Пиша.

— За какво пишеш?

— Е, ако не ме оставиш на мира, ще пиша за теб.

И така, тъй като нямаше какво да прави, Джеймс се отправи към имението Блекторн.

То изглеждаше досущ както първия път, когато бе отишъл там преди една година, за да окастри трънаците по портата. Къщата беше затворена и притихнала — като гигантски прилеп, свил се за сън през деня, докато тъмнината не му дадеше позволение отново да разпери крила. Трънаците около портата му се сториха още по-гъсти, отколкото когато бе започнал работата си миналата година, бодилите бяха по-многобройни, по-дълги и по-остри. Първата половина на мотото над портата не се виждаше, единственото, което можеше да се прочете сега, бе LEX NULLA.

Той тръгна по границата на имението, около каменната стена, през неподрязаните храсталаци. Чувстваше се глупаво. Не си беше взел книга или меч, или каквото и да било за правене. Когато се върна обратно пред портата, Грейс го чакаше зад нея.

— Видях те през прозореца на спалнята си — започна направо. — Изглеждаше изгубен.

— Добро утро — поздрави той и Грейс се усмихна на маниерите му. — Мислиш ли, че майка ти ще иска отново да подрежа трънаците?

Възцари се неловко мълчание.

— Не мога да си представя, че би имала нещо против, ако трънаците бъдат разчистени. Ако ти донеса ножица, за да ги подкастриш, ще ти правя компания.

— Струва ми се изгодна сделка — отвърна Джеймс с широка усмивка.

— Разбира се, не мога да обещая, че ще съумея да измисля достатъчно теми за лековат разговор, за да запълня времето — добави тя. — Бих могла да ти почета, ако искаш.

— Не! Не, благодаря — побърза да каже Джеймс. Грейс изглеждаше изненадана, така че той добави: — Бих предпочел да чуя за живота ти.

— Моят живот е тази къща.

— Тогава ми разкажи за къщата.

* * *

И тя го стори. Джеймс никога не каза на родителите си къде ходи. Просто излизаше от къщата следобед и в продължение на около два часа подкастряше трънаците и храстите пред стените на имението и си приказваше с Грейс, докато не се умореше и ожаднееше, и след като се сбогуваше с Грейс, се отправяше към дома си.

Грейс му разказа за великолепието на имението и дебелите слоеве прах и немара, под които тънеше: „Понякога имам чувството, че живея в гигантска паяжина, ала майка ми няма доверие на никого да дойде и да почисти, а мястото е твърде голямо, за да бъде поддържано от двама души“. Разказа му за оплетените тръни, резбовани върху дъбовите перила, за щита над камината, за плашещата метална статуя, спотайваща се на втория етаж. Описанията ѝ се струваха ужасяващи на Джеймс, сякаш къщата бе труп, някога красиво създание, което се разлагаше.

Тази мисъл го караше да потрепери, но когато се върнеше у дома, чувството избледняваше; вечер все още заспиваше със спомена за гласа на Корделия, нисък и спокоен в ушите му.

* * *

Люси оповести, че възнамерява да му почете от произведението, над което работеше: „Тайната принцеса Люси е спасена от ужасното си семейство“. Джеймс слушаше с грижливо лепната на лицето маска на интерес, въпреки че бе подложен на безкрайни разкази за Жестокия принц Джеймс и безбройните му отвратителни дела.

— Мисля, че Жестокия принц Джеймс е мъничко ограничаван от името си — подхвърли в един момент.

Люси заяви, че на този етап в творческия процес не търси критика.

— Тайната принцеса Люси иска единствено да бъде добра, ала Жестокия принц Джеймс е тласкан към жестокост, защото просто не може да понесе да гледа как принцеса Люси отново и отново го превъзхожда във всяко едно отношение.

— Смятам да си вървя — каза Джеймс.

Люси затвори бележника и го погледна.

— Каква е тя? Грейс Блекторн. Виждаш я понякога, докато режеш трънаците, нали?

— Ами, да. — Джеймс беше хванат неподготвен. — Тя е… тъжна. Мисля, че е ужасно самотна. Всичко, което познава, е майка си и злокобната им къща.

— Колко ужасно за нея.

— Да, ужасно е. Тя заслужава съжалението ни.

— Действително — съгласи се Люси.

* * *

В гората, на тяхното място, Джеймс разказа на Грейс за приятелите си: Матю (за когото Грейс знаеше, че е син на консула), както и Томас и Кристофър (които Джеймс наричаше „твоите братовчеди“, което не предизвикваше никаква реакция у нея). Единственият ѝ, мъничко срамежлив, отговор бе:

— Признавам, че мъничко се радвам, задето не са с теб в Идрис. О, сигурна съм, че щеше да си прекарваш много по-добре, ако бяха! Ала тогава нямаше да имаме всичкото това време заедно, а то би ми липсвало.

Джеймс се тревожеше за Грейс. Не можеше да бъде единственият ѝ приятел — времето, в което можеше да се вижда с нея, беше ограничено. Помисли си за гостуването на Корделия по-късно през лятото и дали щяха да имат възможност да се срещат, при положение че приятелството му с Грейс трябваше да си остане в тайна.

Грейс като че ли се поколеба.

— Ще се засегнеш ли, ако те попитам какво ти се случи в Академията за ловци на сенки? Чух единствено слухове.

Джеймс ѝ разказа за необикновеното си умение да се превръща в сянка, нещо, за което бяха научили почти всички в Академията и заради което го бяха изключили.

— Едва ли би могло да се нарече тайна — отвърна, чудейки се защо му се струва, че прави някакво признание. — То е, защото майка ми е магьосница. Всички го знаят и все пак си шушукат и ме сочат.

— Често си мисля — каза Грейс, — че магьосниците са невероятни партньори в борбата ни срещу демоните именно защото самите те са отчасти демонични. Не разбирам защо всички вдигат подобна врява за това.

— Ловците на сенки не обичат различията — отвърна Джеймс. — Винаги виждат нещо зло в тях. Само че аз току-що ти споделих една тайна, така че сега и ти трябва да сториш същото.

Грейс се усмихна.

— Аз нямам тайни.

— Не е вярно. Откъде идваш, Грейс Блекторн? Спомняш ли си родителите си?

— Да — отвърна тя. — Бях на осем години, когато… когато бяха убити от демони. Щях да остана съвсем сама, ако не беше мама.

Това обясняваше защо Грейс имаше една-единствена руна, на лявата си ръка. Руната с окото бе първият знак, който ловците на сенки получаваха още като деца. Татяна очевидно не бе одобрила идеята Грейс да продължи обучението си като ловец на сенки.

— Щяха да те вземат в някой Институт — каза Джеймс. — Ловците на сенки не изоставят своите.

— Предполагам. Само че нямаше да имам семейство. А сега имам. Майка и семейно име, и дом. — Не изглеждаше напълно щастлива от това. — Ще ми се обаче да бях могла да задържа нещо, принадлежало на родителите ми.

Джеймс се изуми.

— Наистина ли не притежаваш нищо тяхно?

— Има нещо — отвърна Грейс. — Майка ми носеше една сребърна гривна. Мама казва, че е много ценна, и я държи в кутия в кабинета си. Казва, че ще ми позволи да я нося, когато порасна, но аз я питам всяка година и всяка година не съм достатъчно голяма.

— Не можеш ли да я извадиш от кутията?

— Заключена е здраво — отвърна Грейс. — Майка ми много обича ключалките. Цялата къща е пълна с чекмеджета, шкафове и кутии, които не помръдват без правилния ключ… не вярвам мама да помни кой ключ за коя ключалка е. Има толкова много. — Лицето ѝ се промени едва забележимо. — Ала достатъчно по тази печална тема! Чух от майка ми, че семейство Карстерс ще ви гостуват по-късно през лятото. Несъмнено, когато дойдат, ще прекарваш цялото си време с тях.

— Не — отговори Джеймс. — Предполагам, че Корделия ще иска да прекарва цялото си време с Люси… един ден двете ще бъдат парабатай. Разбира се, Люси пише книга, така че по всяка вероятност ще има моменти, когато ще трябва да прекарвам известно време с Корделия, както подобава на един добър домакин. Искам да кажа, каквото тя поиска. Естествено, ако иска да сме заедно всеки ден, няма да имам нищо против…

Млъкна, осъзнал, че някъде през последните десетина секунди съвсем беше откачил. Грейс го слушаше учтиво.

— Толкова съжалявам — каза той. — Нямах предвид…

Грейс се засмя небрежно.

— Глупости! Много добре знам какво имаш предвид, Джеймс. Просто си влюбен в Корделия.

Джеймс беше ужасен.

— Привързан съм към нея, това е всичко. Ние сме приятели, също както ти и аз.

— Нима? И ако тя пристигне в Идрис и ти съобщи, че е срещнала най-прекрасния мъж, че са имали зашеметяващ романс и са се врекли един на друг? Просто ще я поздравиш, както би сторил с всеки друг от приятелите си?

— Ще ѝ кажа, че е твърде млада, за да се омъжи — отвърна Джеймс сдържано.

Истината бе, че мисълта за Корделия, омъжена за някой друг, бе като ритник в сърцето. Със сепване осъзна, че в смътните му представи за бъдещето Корделия винаги беше там, сигурно, добре дошло присъствие, топла светлина в мрака на неизвестното.

* * *

— Когато Жестокия принц Джеймс влезе в стаята, наметалото му се развяваше зад него, а ужасният му, ужасен мустак бе накривен от ярост — изрецитира Люси в мига, в който Джеймс прекрачи прага.

— Нужно ли е да кажеш два пъти, че е ужасен? — попита Джеймс.

— Нуждаеше се от топла напитка, за да успокои гърлото си, пресъхнало от това, че цял ден бе раздавал рязко злите си заповеди. Чай, помисли си той, да, чай и отмъщение.

— В такъв случай ще сложа чайника — въздъхна Джеймс.

* * *

— Ама че странно приятелство имаме — каза Грейс. Отново бяха в имението Блекторн. Джеймс подрязваше трънаците по високия каменен зид, а Грейс се разхождаше от другата страна, следвайки стъпките му. Той я зърваше от време на време през цепнатините между камъните. — Жалко, че не можеш да се превърнеш в сянка и да се присъединиш към мен, от моята страна на стената.

Джеймс престана да реже.

— Не се бях замислял за това.

Навярно бих могъл. Остави ножицата в тревата и погледна ръцете си. Не знаеше какво да направи. Замисли се настойчиво за нищото, за сивотата на царството на сенките. Олюля се и ето че премина през стената.

Съвзе се от другата страна. Все още беше сянка, макар да не беше в царството на сенките: беше се озовал в двора на имението Блекторн. Мястото беше обрасло в трева… а Грейс се взираше в него.

Можеш ли да се върнеш, оформиха безмълвно устните ѝ, а може би го изрекоха на глас, и Джеймс с огромно усилие го направи. Озовал се обратно във физическите си очертания, той свиваше и разпускаше юмруци.

— Беше невероятно — каза Грейс. — Предполагам, че би могъл да свикнеш с чувството, ако се упражняваш.

Може би.

— Мислиш ли, че мога да изляза през портата?

Грейс се засмя. На портата тъкмо когато Джеймс се канеше да си тръгне, тя посегна към ръката му.

— Почакай. Джеймс, мислех си. Ако някоя нощ не можеш да заспиш и видиш, че си се превърнал в сянка… Навярно би могъл да дойдеш тук, да минеш през трънаците, да проникнеш в къщата и в кабинета на мама, да пъхнеш ръката си от сянка през капака на правилната кутия и да вземеш гривната ми.

Джеймс почувства прилив на топлота към Грейс. Боял се бе, че присъствието му като сянка ще я ужаси, ала тя не само го приемаше, но му предлагаше възможност да използва умението си, за да помогне. Почувства, че по някаква причина ѝ е длъжник, макар да не можеше да каже защо.

— Бих могъл. Ще го направя.

— Остави ми знак, ако го сториш, и на следващата вечер ще те чакам в гората. Ако можеш да направиш това, ще ми бъдеш истински приятел.

— Мога — отвърна Джеймс. — Ще го направя.

6

Ни звук на радост

Там вътре тегне непрогледен мрак,

в прозорците не грее светлина,

със скърцане познато старата врата

не ще се никога отвори пак.

Капаците пусни и затвори вратата,

за да не види никой вътре пустотата,

която бавно, сигурно поглъща

осиротялата безмълвна къща.

Да си вървим: тук вече няма смях,

ни звук на радост, нито песен.

Издигната от пръст, тя скоро с плесен

ще се покрие и ще се превърне прах.

Алфред Тенисън, „Изоставената къща“

— Не може да живеят тук — прошепна Люси, обзета от изумление и ужас.

Майка ѝ веднъж ѝ бе описала Чезуик Хаус. Как бе изглеждала преди години, когато Теса бе дошла на бал тук, облечена като Джесамин. Родителите ѝ не бяха в състояние да говорят за бала, без да си разменят влюбени, сладникави погледи. Беше направо отвратително.

Чичо Гейбриъл също беше описал къщата в една много по-вълнуваща и подходяща история за начина, по който той, леля Сесили, чичо Джем, родителите на Люси и чичо Гидеон се бяха разправили със злия Бенедикт Лайтууд, който се беше превърнал в демоничен червей и бе мародерствал из градините. Беше история с голяма доза кръв и силни усещания и беше ясно, поне за Люси, че градините са били великолепни. Също като имението: бял камък, зелени морави, спускащи се към Темза. Разкошни гръцки беседки, които сякаш се реят над земята. Имало бе италианска градина, обляна в лунна светлина, балкони и високи, горди колони, копие на прочутата Венера ди Медичи от галерията „Уфици“ във Флоренция, величествена алея с кедрови дървета, водеща до къщата…

— Майка ми каза, че е чула, че мястото е западнало, но не очаквах нещо такова — прошепна Корделия в отговор.

Погледът ѝ, също като този на Люси, беше прикован в масивната порта, която затваряше имота. Върху желязото на върха бяха гравирани латински думи.

ULTIMA FORSAN. Краят е по-близо, отколкото си мислиш.

От тях по гърба на Люси пробяга тръпка. Ръката ѝ се отпусна на кръста, там, където беше коланът с оръжията ѝ. Бриджет им беше оставила серафимски ками, колани и стилита в каретата и те грижливо си бяха сложили най-различни руни — за сила, за тиха стъпка, за нощно зрение. Не можеше да си прекалено предпазлив в място, което може би се обитаваше от призраци.

На Люси ѝ се искаше да бяха имали възможност да си сложат бойно облекло. Все още носеха роклите от пикника, разпокъсани и изцапани с кръв.

— Господи, каква занемареност — каза Люси, посягайки към стилито си. — Как Грейс понася да живее тук?

— Предполагам, че намира други неща, които я правят щастлива — отвърна Корделия с унил глас.

Люси надраска руна за отваряне върху портата и тя зейна, вдигайки облак от червена ръжда. Двете пристъпиха върху изпотрошените, обрасли камъни на онова, което някога бе представлявало великолепна алея, от двете страни на която се бяха извисявали кипариси и кедри. Сега мирисът на гниещи кедри изпълваше въздуха и дразнеше гърлото на Люси. Дърветата над главата им бяха преплели корони, клоните им бяха оплетени, приведени, трошащи се. Земята бе осеяна с мъртви клони.

Когато излязоха от алеята и стигнаха площадката пред къщата, Люси бе поразена от съсипаната красота на имението. Две прекрасни стълбища отвеждаха до широк вход: почернели лиани се увиваха около колони с канелюри. Ако вдигнеше очи нагоре, можеше да види балконите, за които майка ѝ бе разказвала… ала сега те бяха превзети от трънаци.

— Като замъка на Спящата красавица — промърмори Люси.

— Тъкмо си мислех същото! — каза Корделия. — Чела ли си по-старите приказки? Спомням си, че бяха много по-страшни. Имаше една, в която палатът на Спящата красавица бе заобиколен от бодливи рози и телата на принцовете, които опитвали да си пробият път през тях, оставали да висят по тръните, а костите им се белеели на слънцето.

— Колко очарователно! Със сигурност ще го включа в някоя книга.

— Гледай само да не е в „Красивата Корделия“. — Корделия се приближи, за да разгледа къщата. — Люси, никъде не свети, няма дори лъч светлина. Може би не са си вкъщи.

— Виж… ето там. — Люси посочи. — Видях светлина да се движи зад един от прозорците. Ако не искаш да почукаш на вратата, не е нужно. Признавам, че това място е доста смущаващо.

Корделия изпъна рамене.

— Изобщо не съм смутена.

Люси скри усмивката си.

— В такъв случай аз отивам да потърся един призрак, докато ти отвличаш вниманието на обитателите. Ще се срещнем на портата след четвърт час.

Корделия кимна и пое по напуканите мраморни стъпала, отвеждащи до входната врата. Докато звукът от почукването ѝ затихваше, Люси изчезна зад къщата, там, където тревата се спускаше към тъмните води на реката. Пред нея се издигаше каменната стена на имението, напукана от годините и набраздена от безброй дебели и оплетени лиани.

Люси се засили и скочи. Улови се за лианите и бързо се закатери, надявайки се да намери отворен прозорец, през който да се вмъкне. За нейна радост, някъде към средата на стената стигна до балкон. Още по-добре.

Изтегли се през парапета на балкона и тупна на земята. Скочи на крака, преди бодливите лиани да пробият наметката ѝ и да я одраскат лошо. Беше страшно доволна от себе си… зачуди се дали баща ѝ би се гордял, ако знаеше с каква лекота се беше покатерила по стената.

Вероятно не, принудена бе да заключи. Вероятно просто би изпаднал в убийствена ярост, задето изобщо беше дошла. Уви, родителите просто не бяха в състояние да видят какво могат да постигнат децата им. Люси посегна към дръжката на напуканите френски прозорци, чиито стъкла бяха изцапани с кал и зеленикава плесен. Натисна навътре…

Вратата се отвори, разкривайки огромна, празна бална зала. Е, почти празна. Джеси Блекторн стоеше пред нея с пламнали от ярост зелени очи.

— Какво, в името на Разиел, правиш тук? — изсъска той.

* * *

Царството на сенките беше вледеняващо студено. Джеймс никога досега не бе усещал студа: винаги бе стоял някак настрани от мрачното място, ала сега беше вътре. То вече не беше и тихо. Чуваше вой на вятъра и далечен звук, като от трошене на стъкла.

Във въздуха около него се носеше прах. Навярно това място някога бе представлявало океан, който бе пресъхнал, отвян от безмилостния вятър. Пред себе си не виждаше нищо, освен безкрайно море от пясък.

Обърна се, чудейки се дали ще види пътека обратно към балната зала. За своя изненада вместо това видя очертанията на Лондон — купола на „Сейнт Пол“, бойниците на Лондонската кула и познатите сводове на моста „Тауър“. Самият Тауър Бридж като че ли сияеше със зловеща червена светлина. Джеймс се закашля; в устата му имаше прах, горчив като сол.

Горчив като сол. Той коленичи и загреба шепа от праха на този свят с цвят на кости. Никога досега не бе успявал да докосне нещо тук. Ала пръстта беше солидна, ронеше се като всяка друга пръст. Джеймс я изсипа в джоба на панталона си и се изправи, докато очертанията на Лондон се стопяваха.

Сега около него имаше единствено мрак, огряван от слабо, зловещо сияние, чийто източник не можеше да види. Във всички посоки се простираше пустош, без каквито и да било следи. Джеймс се опита да потисне надигащия се в гърдите му ужас, онази част от него, която му казваше, че ще умре тук, в непрогледен мрак, замръзнал на мястото си, без пътека, която да последва.

И тогава го видя. Миниатюрно проблясване — като златна светулка в далечината.

Тръгна към него, първоначално бавно, а после по-бързо, докато светлината се превръщаше в буен пламък. Студът започна да се топи, обгърна го мирис на живот — корени, листа, цветя, — докато отново се връщаше в света.

* * *

Корделия почти се бе отказала да чука, когато входната врата на Чезуик Хаус най-сетне се отвори и Грейс застана на прага. За учудване на Корделия, беше сама. Дамите не отваряха лично вратите на къщата си — това бе работа на прислугата. Но пък кое обикновено човешко същество, дори да беше надарено със Зрението, би се съгласило да работи на подобно място? Нищо чудно, че Грейс бе настояла да я вземат от и оставят до портата.

Носеше същата рокля, с която беше облечена на излета по-рано, макар да беше изцапана с трева, а подгъвът ѝ да беше скъсан. Не че Корделия имаше нещо против. Дори най-дребното несъвършенство у Грейс ѝ придаваше по-човешки вид.

В дясната си ръка Грейс държеше факла; зад гърба ѝ преддверието тънеше в мрак. Въздухът беше пропит с усойна миризма. Грейс се взря в нея — лицето ѝ беше наполовина безизразно, наполовина изненадано.

— Госпожице Карстерс — каза най-сетне.

Не я покани да влезе, нито я попита защо е тук. Поздравила я веднъж, тя като че ли нямаше нищо против да си останат там, където бяха.

Корделия се прокашля.

— Госпожице Блекторн. — Беше ли това отвличане на вниманието? Някъде наоколо Люси се промъкваше, търсейки призрак. Корделия се беше надявала Татяна също да се появи на прага, но щеше да се наложи да се задоволи с Грейс. — Дойдох да видя дали сте добре след станалото днес. Аз също току-що пристигнах в Лондон и знам, че не е лесно…

— Съвсем добре съм — отвърна Грейс.

Корделия имаше неприятното чувство, че зад безстрастното си изражение Грейс я преценява.

— Не сме чак толкова различни, ти и аз — каза Корделия. — И двете пътувахме дълго, за да дойдем в Лондон…

— Всъщност в оранжерията на имението Блекторн има Портал, който води до градината тук — хладно заяви Грейс. — Така че пътуването беше съвсем кратко.

— А. Е, това е различно, но никоя от нас не познава добре Анклава, нито пък младежите в този град, с изключение на Люси и Джеймс. Просто се опитваме да направим живота си тук толкова добър, колкото е възможно…

Светлината на факлата хвърляше сенки по лицето на Грейс.

— Не си приличаме — заяви тя без следа от гняв. — Аз имам задължения, които ти не си в състояние да разбереш.

— Задължения? — Думата сепна Корделия. — Не може да имаш предвид…

Джеймс. Не може да имаш предвид Джеймс. Уговорката с един мъж би могло да бъде сметната за задължение, но само ако връзката беше нежелана. След като Грейс бе встъпила във връзка с Джеймс тайно, без знанието на майка си, несъмнено трябва да я искаше, нали?

Грейс се усмихна със свити устни.

— Да не би да си тук, защото ситуацията ти се струва забавна?

— Не знам за какво говориш.

Грейс въздъхна и понечи да се обърне. Корделия я улови за ръкава. Грейс извика тихо от болка и дръпна ръката си.

— Аз не… — Корделия зяпна; беше я докоснала съвсем леко. — Ранена ли си? Мога ли да помогна?

Грейс поклати яростно глава в същия миг, в който тъмна сянка се извиси зад нея. Татяна Блекторн.

Татяна беше на възрастта на Сесили, но изглеждаше много по-стара; бръчки на омраза и гняв се бяха вдълбали като следи от нож върху лицето ѝ. Носеше изцапана цикламена рокля, кафеникавосивата ѝ коса падаше свободно. Гледаше Корделия с омраза.

— Досущ като братовчед си — процеди презрително. — Никакво чувство за порядъчност. — Тя улови вратата. — Махни се от дома ми — заяви и затръшна вратата в лицето на Корделия.

* * *

Корделия отиваше към портата, когато чу врявата.

Беше предположила, че няма какво друго да стори, освен да изчака Люси в каретата — та нали Татяна ѝ беше наредила да се махне от дома ѝ. Беше наистина особена. Омразата, лумнала в очите ѝ, когато спомена Джем, бе стреснала Корделия. Как бе възможно да мразиш някого толкова дълго? Особено когато го държиш отговорен за нещо, което, макар и ужасно, не беше по негова вина? Бенедикт Лайтууд се бе превърнал в чудовище, което Уил, Джем и останалите бяха убили. Немалко избори бяха трудни… почти невъзможни и нямаше смисъл да мразиш хората, принудени да ги направят.

Шумът я изтръгна от мислите ѝ: приличаше на съскането на гневни гласове. Като че ли идваше от оранжерията в градината отпред: конструкция от дърво и стъкло с купол на покрива. Прозорците ѝ бяха тъмни, несъмнено също толкова мръсни, колкото и останалата част от къщата. Ала защо вътре изобщо би имало някой? Беше нощ, а в имението не живееше никой друг, освен Грейс и Татяна.

Корделия се поколеба, а после размота превръзките на ръцете си. За нейно облекчение, мехлемът почти беше изцелил изгарянията ѝ. Размърда освободените си пръсти, извади Кортана от ножницата и се промъкна до вратата на оранжерията.

За нейна изненада, тя се отвори без скърцане на ръждясали панти. Изглежда, че единствена от всички постройки в градината — обраслите беседки, ямата, задушена от трънаци и храсти, която някога бе представлявала амфитеатър — оранжерията все още се използваше.

Пристъпи вътре, в свят на гъсти сенки и тежка миризма на гниеща растителност. Беше наистина тъмно, единствено слаба лунна светлина се процеждаше през мръсните прозорци и осветяваше мястото.

Корделия извади магическата си светлина от джоба. Беше я получила от Алистър за тринайсетия си рожден ден — хладно, кръгло късче адамас, изваяно от Железните сестри, заключило обещанието за светлина в сърцето си.

Сключи пръсти около камъка и той се събуди за живот. Корделия внимаваше да не отприщи светлината, тъй като не искаше оранжерията да лумне като факла и да издаде присъствието ѝ. Слабият жълтеникав светлик огря пътека между редици саксии, в които някога бяха расли портокалови дръвчета.

Покривът се издигаше високо и се губеше в сенките. Далече над главата ѝ се стрелкаха силуети… прилепи, предположи тя. Нямаше нищо против прилепите. В провинцията беше пълно с тях.

Виж, с паяците беше съвсем различно. Дебели сребристи паяжини висяха от дръвчета. Корделия направи физиономия, докато поемаше по пътеката, която поне бе добре утъпкана. Някой бе идвал тук наскоро. Видя следи от обувки с токчета в пръстта.

Паяжините обаче бяха празни. Висяха, блещукайки, като дантелите на изоставена сватбена рокля, без следа от паяци или дори телата на пленени насекоми. Странно, помисли си Корделия, оглеждайки се наоколо. Лесно бе да си представи, че някога мястото е било красиво — гредите бяха боядисани в бяло, а стъклата — разкриващи синьото небе навън. Сега вътре бяха останали съвсем малко цветя, макар Корделия да зърна лилавите венчелистчета и тъмните плодчета на беладоната, растяща под сянката на едно голямо дърво, което все още се издигаше голо пред далечната стена.

Нередно, помисли си Корделия. Не се гледаше с добро око на това ловците на сенки да отглеждат растения като беладона, която бе сред основните съставки на немалко черни заклинания. Имаше и растения, които Корделия не познаваше — нещо, наподобяващо плътно бяло лале, и друго, което приличаше на венерина мухоловка. Никое от тях не изглеждаше така, сякаш се бяха грижили за него наскоро: навсякъде бяха избуяли плевели. Кошмарът на един градинар.

Тежкият мирис във въздуха се усили… като растителност, оставена да изгние, умираща градина. Корделия се взря напред — видя сгъстяваща се тъмнина и едва забележимо движение…

Наведе се миг преди хищен черен нокът да изсвисти над главата ѝ. Демон, изкрещя безмълвен глас в главата ѝ. Вонята във въздуха, полуприкрита от мириса на гниещи листа… липсата на птици и дори паяци в оранжерията… естествено.

Нещо се движеше в мрака… Корделия зърна огромно безформено лице, избеляло, зъбато и костеливо, да се надвесва над нейното, преди демонът да изсъска и да се дръпне назад от светлината.

Корделия се обърна, за да побегне, ала едно пипало се обви около глезена ѝ, пристягайки се като примка. Дръпна я и тя политна, падайки тежко на земята. Магическата ѝ светлина политна във въздуха. Корделия изпищя, докато я изтегляха в сенките.

* * *

Люси се изпъна в целия си ръст… който не беше особено впечатляващ; тя бе най-ниската в семейството им.

— Мислех, че е очевидно — заяви. — Промъквам се наоколо и шпионирам.

Очите на Джеси лумнаха.

— О, за… — Той отстъпи назад. — Влез, бързо.

Люси се подчини и се озова в огромна стая. Джеси стоеше пред нея, облечен в същите дрехи, които носеше на бала и преди това в гората. Рядко се случваше да видиш един джентълмен без връхна дреха и определено не и само по риза, освен ако не ти беше брат или друг член на семейството. Когато беше малка, Люси не беше забелязала колко небрежно бе облеклото му, ала сега много ясно си даваше сметка за това. Метален диск — медальон навярно — блещукаше в ямката на гърлото му, върху повърхността му беше гравиран обръч от тръни.

— Трябва да си полудяла, за да дойдеш тук — каза той. — Опасно е.

Люси се огледа наоколо. Размерът на стаята и таванът, извисяващ се далече над главата ѝ, караха мястото да изглежда още по-пусто. Лунна светлина струеше през един счупен прозорец. Някога тъмносини, сега стените бяха почти черни, покрити с фин слой мръсотия. Тежки парчета искрящ плат, помътнели от прах, висяха от тавана, полюшвани от вятъра, повяващ през строшените прозорци. Люси пристъпи в средата на стаята, където висеше огромен кристален полилей. Изглеждаше така, сякаш някога бе имал очертанията на искрящ паяк, ала годините бяха откраднали кристалите му и ги бяха пръснали по пода — изглеждаха като замръзнали сълзи.

Люси се наведе, за да вдигне един от тях… фалшив диамант, но все пак красив, изтъкан сякаш от блясък и прах.

— Това е била балната зала — прошепна тихо.

— Все още е — каза Джеси и тя се обърна рязко към него.

Стоеше на съвсем различно място от онова, където беше допреди малко, макар да не го беше чула да се движи. Целият черно-бял, единствените цветове у него бяха сребърният блекторновски пръстен, който носеше на белязаната си дясна ръка, и зелените му очи.

— О, вече е съвсем изгнила. На майка ми ѝ доставя удоволствие да остави времето да завладее това място, да позволи на годините да съсипят и унищожат гордостта на рода Лайтууд.

— Някога ще престане ли да ги мрази?

— Не мрази само Лайтуудовци — отвърна Джеси. — Мрази всички, които смята отговорни за смъртта на баща ми. Братята си, баща ти и майка ти, Джем Карстерс. А освен тях и Клейва. Държи ги отговорни за онова, което се случи с мен.

— Какво всъщност се случи с теб? — попита Люси, докато пъхаше счупения кристал в джоба на наметалото си.

Джеси кръстосваше стаята: в сумрака приличаше на черна котка, висок и гъвкав, с разрошена тъмна коса. Люси се обърна, за да го проследи с поглед, докато той ту потъваше, ту отново се показваше от сенките. Полилеят се полюшваше, оцелелите му кристали хвърляха искрящи лъчи в стаята, пръскайки искри в тъмнината. За миг на Люси ѝ се стори, че вижда млад мъж в сенките… млад мъж с бледоруса коса и сурова, безпощадна уста. Имаше нещо познато в него…

— От колко време виждаш мъртвите? — попита Джеси.

Люси примига и русокосото момче изчезна.

— Повечето Херондейловци виждат призраци — отвърна тя. — Открай време виждам Джесамин. Джеймс ги вижда също. Никога не ми се е струвало нещо специално.

Джеси бе застанал под полилея. За някой, който бе толкова спокоен, като че ли не можеше да си намери място.

— Никой, освен майка ми и сестра ми, не ме е виждал, откакто… откакто ти ме видя в Брослинд преди шест години.

Люси се намръщи.

— Ти си призрак, но си различен от всички други призраци. Дори баща ми и брат ми не могат да те видят. Толкова е странно. Погребан ли си?

— Доста дръзко е да питаш един джентълмен дали е погребан.

— На колко си години?

Люси не можеше да бъде обезсърчена толкова лесно.

Джеси въздъхна и вдигна очи към полилея.

— Имам две възрасти. Аз съм на двайсет и четири години. И на седемнайсет.

— Никой няма две възрасти.

— Аз имам — настоя той невъзмутимо. — Когато бях на седемнайсет, умрях. Ала майка ми беше… подготвена.

— Какво искаш да кажеш с „подготвена“?

Джеси махна към себе си.

— Това, което виждаш, е израз на душата ми. След смъртта ми майка ми каза на Мълчаливите братя, че никога няма да им даде тленните ми останки, че отказва да им позволи отново да ме докоснат, да превърнат тялото ми в пепел. Не знам дали изобщо са се вгледали по-внимателно в онова, което направи след това, но знам, че доведе магьосник в стаята броени часове след като умрях, за да съхрани и предпази тялото ми. Душата ми беше освободена, за да странства между истинския свят и царството на сенките. Ето защо аз не остарявам, не дишам и живея единствено през нощта.

— Която прекарваш в бални зали и бродейки в гората?

Той я изгледа мрачно.

— Обикновено прекарвам времето си, като чета. Както имението в Идрис, така и Чезуик Хаус разполагат с богата библиотека. Прочел съм дори непубликуваните писания на дядо ми Бенедикт. Бяха скрити в комина. Отвратителни са… Бил е обсебен от демоните. Общуването с тях, създаването на кръстоски помежду им…

— Гадост. — Люси махна с ръка, за да го накара да замълчи. Странностите на Бенедикт Лайтууд бяха всеизвестни. — Какво правиш през деня?

Той се усмихна бегло.

— Изчезвам.

— Наистина ли? Къде?

— Пълна си с въпроси.

— Да — съгласи се Люси. — Всъщност дойдох тук, за да ти задам един въпрос. Какво искаше да кажеш снощи с думите „Тук има смърт“? На бала не се случи нищо.

— Но днес се е случило. Грейс ми каза.

Люси опита да си представи Грейс и Джеси, седнали в тази потънала в сенки стая, да си разменят новините от деня.

Видях демонска атака в Риджънтс Парк посред бял ден.

Така ли? Е, аз не правих кой знае какво, нали знаеш, все още съм мъртъв.

Люси се прокашля.

— Значи, виждаш бъдещето?

Джеси не отговори веднага. Изглеждаше изтъкан от лунна светлина и паяжини, сенки обвиваха слепоочията, ямката на шията, китките му.

— Преди да ти разкрия каквото и да е — каза най-сетне, — трябва да се закълнеш, че няма да кажеш за мен на никого… нито на брат си, нито на Корделия, нито на родителите си. Разбрано?

— Тайна? — Люси обожаваше и ненавиждаше тайните. Винаги се чувстваше поласкана, че са ѝ доверили нещо, и начаса се изкушаваше да го сподели с някого. — Защо трябва да бъде тайна? Много хора знаят, че виждам призраци.

— Ала както проницателно отбеляза, аз не съм обикновен призрак. Некромантска магия ме поддържа в това състояние, а Клейвът забранява подобни неща. Научат ли, ще намерят тялото ми и ще го изгорят, и тогава наистина ще бъда мъртъв. Завинаги.

Люси преглътна.

— Значи, все още се надяваш… мислиш, че би могъл да се върнеш? Да заживееш наистина?

Джеси се облегна на стената, скръстил ръце.

— Не ми обеща.

— Давам ти думата си. На никого няма да кажа за теб. А сега ми обясни какво искаше да кажеш снощи с предупреждението си.

Мислила си бе, че може би ще се подсмихне или ще каже нещо насмешливо, но той изглеждаше много сериозен.

— Онова, което съм, ме поставя между два свята. Едновременно принадлежа и не принадлежа тук. Понякога зървам и други неща, чието място не е съвсем тук. Други призраци, разбира се… и демони. В онази бална зала имаше зловещо присъствие и вярвам, че е същото, което се е появило днес.

— Но защо? — прошепна Люси.

Джеси поклати глава.

— Това не знам.

— Ще се върнат ли… — започна Люси, но в този миг лумна светлина.

Изненадан, Джеси се обърна към задната стена на къщата: френските прозорци бяха грейнали в бяло сияние.

Люси се втурна към един от прозорците и погледна навън. Можеше да види градините съвсем ясно, обрасли и потънали в мрак. Недалече от там имаше оранжерия и тя грееше като звезда.

Магическа светлина.

Миг по-късно светлината угасна. Леден страх се вкопчи в гърдите ѝ.

— Дейзи — прошепна тя и отвори френските прозорци.

Изскочи на балкона, без да погледне повече към Джеси, скочи на стената и се заспуска надолу.

* * *

Корделия дращеше земята със свободната си ръка, докато я издърпваха в сенките, и пръстите ѝ потъваха в пръстта. Демонското пипало, увито около крака ѝ, бе истинска агония — струваше ѝ се, че милион малки зъби се впиват в кожата ѝ, — ала още по-ужасяващи бяха горещината на тила ѝ, дъхът на създанието, каквото и да бе то, надвиснало над нея…

Нещо улови ръката ѝ. Люси, помисли си тя. Изпищя, когато спря рязко; болезнената примка около крака ѝ се обтегна, дърпайки тялото ѝ настрани. Посегна да се вкопчи в ръката, уловила нейната, и видя на кого принадлежи.

В оранжерията цареше сумрак, но тя го позна мигновено. Гъста черна коса, бледозлатни очи, лице, което беше запаметила. Джеймс.

Не носеше бойно облекло. Беше по панталон и риза, лицето му — пребледняло от шок. И все пак стискаше китката ѝ здраво и я дърпаше към вратата, докато примката около крака ѝ се опитваше да я изтегли навътре в оранжерията. Ако не действаше бързо, щеше да бъде разкъсана на две.

Използвайки хватката на Джеймс като опора, Корделия се изви, за да освободи Кортана, който бе затиснат под нея, и замахна надолу, посичайки пипалото, което я държеше.

Златни искри се посипаха от Кортана, когато острието сряза демонската плът. Разнесе се дълбок, тътнещ вик и ето че Корделия беше свободна и се плъзгаше към Джеймс в локва кръв — нейната и на демона.

Изгаряща болка я прониза, когато Джеймс я издърпа на крака. Нямаше нищо елегантно в жеста му, нито помен от джентълмен, помагащ на една дама. Това беше неотложността на битката, ръце, вкопчени и дърпащи в отчаяние. Тя залитна към Джеймс, който я улови. Магическата ѝ светлина примигваше мътно в пръстта, където я беше изпуснала.

— Дейзи, какво, в името на Ангела… — започна той.

Корделия се обърна рязко, отскубвайки се от него, за да вдигне руническия си камък. На подновената му светлина осъзна, че онова, което бе взела за масивно дърво, издигащо се в далечния край на оранжерията, в действителност бе нещо съвсем различно.

Беше демон, ала не приличаше на никой демон, който бе виждала преди. Отдалече изглеждаше почти като нощна пеперуда, прикована към стената с разперени крила. Едно по-внимателно вглеждане разкри, че крилата бяха ципести издължености, нашарени с туптящи червени вени. Там, където се събираха, крилата се издигаха в нещо като централен ствол, увенчан с три глави. Всяка от тях бе главата на вълк, ала имаше черни насекомови очи.

От основата на ствола стърчаха група пипала като крайниците на сепия. Осеяни с ципести семенници, те стигаха до пода на оранжерията и се разпростираха из пръстта като корени. Увиваха се около дърветата и растенията в саксии, задушаваха корените на цъфтящите храсти и се протягаха към Корделия и Джеймс.

Онова, което Корделия беше посякла, лежеше на земята, изхвърляйки демонска кръв на бавни тласъци. Не бързо, ала неумолимо, останалите се плъзгаха след него.

Корделия пусна руническия камък в джоба си. Ако щеше да бяга, искаше и двете ѝ ръце да са свободни.

Джеймс очевидно си беше помислил същото: извади кама от колана с оръжията си и се прицели.

— Дейзи — каза, без да я поглежда. — Бягай.

Наистина ли възнамеряваше да се изправи срещу подобно създание само с един нож за хвърляне? Би било самоубийство. Корделия сграбчи свободната му ръка и се втурна да бяга, дърпайки го след себе си. Прекалено слисан, за да се съпротивлява, Джеймс я последва. Тя хвърли поглед назад веднъж и видът на хищните черни нокти, стрелнали се след тях, я накара да се затича още по-бързо. Всесилни Разиел, колко грамадна беше тази оранжерия?

Прелетя покрай последните саксии с портокалови дръвчета и спря. Най-сетне виждаше вратата, ала тя бе обвита от хищни черни нокти, които пълзяха по стените и я задържаха затворена. Ръката на Корделия стисна още по-здраво китката на Джеймс.

— Това вратата ли е? — прошепна той.

Корделия го стрелна с изненадан поглед — как бе възможно да не знае? Нима не беше влязъл оттам, откъдето и тя?

— Да — отвърна. — Имам серафимска кама, но само една… бихме могли да опитаме…

Камата на Джеймс полетя във въздуха, руните върху острието грейнаха. Направи го толкова бързо, че движението му бе като размазано петно: в един миг оръжието беше в ръката му, в следващия стърчеше от ципестото крило на демона, разбивайки стъклото зад него. Надавайки писък, демонът се отлепи от стената.

Джеймс изруга и запрати още две ками: дъги от сребро, литнали от ръцете му. Демонът изпищя отново — пронизителен, ужасяващ звук, — докато ножовете се забиваха в туловището му. Разтърси го мощен спазъм… изглеждаше почти така, сякаш създанието започва да се рони, кожестите семенници се посипаха по земята като дъжд. С едно последно задавено съскане демонът изчезна.

Незадържана от нищо, вратата на оранжерията зейна. Насред изпотрошени стъкла и вонята на демонска кръв, Джеймс се хвърли навън, издърпвайки Корделия със себе си; заедно, двамата изскочиха в нощта.

* * *

Отдалечиха се тичешком от оранжерията през избуяла трева и преплетени бурени. Когато стигнаха до една поляна близо до входа на онова, което някога очевидно бе представлявало италианска градина, Джеймс спря рязко.

Замаяна и със замъглено зрение, Корделия едва не се блъсна в него. Болката в крака ѝ се беше завърнала. Тя пъхна Кортана в ножницата на гърба си и се отпусна на земята.

Намираха се в малка, обрасла падина; оранжерията бе голяма тъмна звезда в далечината, увенчаваща малко възвишение. Тъмни дървета сплитаха корони над главите им, въздухът беше чист и хладен.

Джеймс коленичи в тревата пред нея.

— Дейзи, нека да видя.

Тя кимна и Джеймс докосна леко крака ѝ над ниските ѝ кожени боти, повдигайки крайчеца на роклята ѝ. Подгъвът на фустата ѝ беше напоен с кръв и Корделия изхока тихо, когато Джеймс оголи глезена ѝ.

Кожата изглеждаше така, сякаш бе одрана с назъбен нож. Обувката ѝ догоре беше пълна с кръв.

— Изглежда страшно — меко каза Джеймс, — но е просто порязване. Няма отрова.

Извади стилито от колана си и безкрайно внимателно допря връхчето му до прасеца ѝ (какъв ужас, помисли си Корделия, би изпитала майка ѝ при мисълта едно момче да докосне крака на дъщеря й) и нарисува целителна руна.

Усещането бе, сякаш някой бе излял хладка вода върху глезена ѝ. Пред очите ѝ наранената плът започна да заздравява, разкъсаната кожа зарасна, сякаш седмици на изцеляване бяха вместени в няколко секунди.

— Изглеждаш така, сякаш никога не си виждала на какво е способно едно иратце — подхвърли Джеймс; усмивчица подръпваше крайчетата на устата му. — Не си ли била ранявана досега?

— Не толкова лошо — призна Корделия. — Знам, че би трябвало да съм… сигурно си мислиш какво бебе съм. А и онзи демон… ъгх… не биваше да допусна да ме събори…

— Спри — прекъсна я Джеймс твърдо. — На всички ни се случва някой демон да ни понатупа от време на време; ако не беше така, нямаше да се нуждаем от целителни руни. — Той се усмихна с онази рядка, прелестна усмивка, която си пробиваше път през Маската и огряваше лицето му. — Мислех си, че мъничко ми напомняш за Катрин Ърншоу от „Брулени хълмове“. Майка ми си има любим откъс, в който я ухапва един булдог: „А тя дори не изпищя! Тя не би се унижила да пищи, даже. и да я надянат на рогата на някоя луда крава[14].

Корделия не беше чела „Брулени хълмове“ от години, но усети, че се усмихва. Невероятно е, че Джеймс беше в състояние да я накара да се усмихне след онова, което бяха преживели току-що.

— Беше наистина впечатляващо. Да се разправиш с толкова огромен демон единствено с помощта на метателни ножове.

Джеймс отметна глава назад и се разсмя ниско.

— Заслугата е на Кристофър. Той ми направи тези оръжия… прекара години, опитвайки се да създаде нови материали, които да са в състояние да понесат дори най-силните руни. Повечето метали биха се строшили. Разбира се, това означава, че загубата на всяко от тях ми струва наистина скъпо — добави, поглеждайки със съжаление към оранжерията.

— О, не — заяви Корделия твърдо. — Не можеш да се върнеш там.

— Няма да те оставя — отвърна той простичко и разтопи сърцето ѝ. — Дейзи, ако ти кажа нещо, ще ми обещаеш ли да не го споделяш с никого.

Не бе в състояние да му откаже, когато я наречеше Дейзи.

— Знаеш, че мога да се превръщам в сянка. Че в началото нямах почти никакъв контрол над промяната.

Корделия кимна; никога нямаше да забрави начина, по който бе протегнал ръка към нея, когато имаше изгаряща треска, начина, по който тя се бе опитала да я улови, ала ръката му се бе превърнала в мъгла.

— В продължение на години работех с братовчед ти Джем, за да се науча как да го контролирам… промяната, виденията. — Той прехапа долната си устна. — И все пак тази нощ влязох в света на сенките по собствена воля. Озовал се веднъж вътре, бях отведен тук.

— Не разбирам. Защо точно тук?

Очите му потърсиха нейните.

— Видях светлина в сенките и я последвах. Мисля, че е била светлината на Кортана.

Корделия потисна желанието да посегне назад и да докосне оръжието просто за да се увери, че все още е там.

— Кортана е наистина специален меч — призна. — Баща ми все казва, че дори не знам на какво е способен.

— Когато се приземих в оранжерията, нямах представа къде съм. Задушаваше ме прах. Сиво-бял прах, като от изгорени кости. Донесох шепа от него… — Джеймс бръкна в джоба на панталона си и извади щипка от нещо, което приличаше на пепел. — Ще го занеса на Хенри и Кристофър. Навярно ще успеят да установят съдържанието му. Никога досега не съм успявал да взема нещо от царството на сенките; навярно се случи, защото този път отидох доброволно.

— Мислиш ли, че това, че се биех с демон с Кортана, бе причината да бъдеш привлечен от това място? Какъвто и демон да беше това…

Джеймс отново хвърли поглед към оранжерията.

— Цербер. И вероятно е тук от години.

— Виждала съм рисунки на цербери. — Корделия се изправи, олюлявайки се, на крака. Джеймс също стана и обви ръка около нея, за да я подкрепи. Близостта му я накара да настръхне. — Не изглеждат така.

— Бенедикт Лайтууд бил много запален по демоните — каза Джеймс. — Когато разчистили това място след смъртта му, открили дузина демони цербер. Те са пазители; поставил ги е тук, за да защитават семейството и владенията му. Предполагам, че са пропуснали този в оранжерията.

Корделия се отдръпна съвсем леко от Джеймс, макар това да бе последното, което искаше да направи.

— И мислиш, че през годините той се е променил? Превърнал се е в част от мястото?

— Чела ли си „Произход на видовете“? — попита Джеймс. — В нея се разказва как животните се адаптират към средата си през поколенията. Демоните нямат поколения… те не умират, освен ако не ги убием. Този се е адаптирал към средата си.

— Мислиш ли, че наоколо може да има ѝ други? — Острата болка в глезена на Корделия бе отслабнала до леко смъдене, когато тя се обърна, оглеждайки се из градината за Люси. — Възможно е да сме в опасност. Люси…

Джеймс пребледня.

— Люси?

Сърцето на Корделия прескочи един удар. В името на Ангела.

— Двете с Люси дойдохме заедно.

— От всички глупави… — Внезапно той се притесни. Видя го в лицето, в очите му. — Защо?

— Люси искаше да се увери, че Грейс е добре, и ме помоли да дойда с нея — излъга Корделия. — Всъщност тя влезе в къщата, там, където са Грейс и Татяна. Доста глупаво, аз реших да разгледам градината.

Странно изражение на абсолютен шок пробяга по лицето на Джеймс, сякаш току-що си беше спомнил нещо ужасно важно.

— Грейс.

— Знам, че сигурно ти се иска да я видиш — каза Корделия, — но трябва да те предупредя, че Татяна е в наистина лошо настроение.

Джеймс все още изглеждаше занемял от изумление. Нещо наблизо прошумоля и Люси изскочи от храсталаците.

— Корделия! — ахна тя и грейна от облекчение. — И Джейми! — Закова се на място, сбърчила лице. — Леле, Джейми. Какво правиш тук?

— Сякаш ти имаш съвършено основателна причина да се промъкваш из нечий чужд имот посред нощ! — Джеймс в миг се превърна от разтревожен млад мъж в разлютен по-голям брат. — Мама и татко ще те убият.

— Само ако им кажеш. — Очите на Люси лумнаха. — Как иначе ще научат?

— Естествено, че ще научат — мрачно отвърна Джеймс. — Съществуването на демон цербер в оранжерията едва ли би могло…

Очите на Люси се окръглиха.

— Съществуването на какво, къде?

— Демон цербер в оранжерията — повтори Джеймс, — където, между другото, ти изпрати бъдещия си парабатай напълно сам.

— О, не, няма нищо, аз отидох на своя глава — побърза да обясни Корделия и се сепна. — Канех се да преместя каретата от портата. Ако Татяна погледне през прозореца и я види, ще побеснее.

— Най-добре да вървим — каза Люси. — Джеймс, с нас ли ще дойдеш, или ще се прибереш така, както дойде? — Тя присви очи. — Как всъщност дойде?

— Няма значение — отвърна Джеймс с леко кривата си усмивка. — Вървете с каретата. Аз ще ви последвам след малко и ще се видим вкъщи.

* * *

— Предполагам, че остана, защото иска да се види с Грейс — ниско каза Люси, докато двете с Корделия бързаха по обраслите пътеки в градината на Чезуик. Мушнаха се през портата и откриха каретата там, където я бяха оставили; Ксантос сякаш стоеше на пост. — Ще въздиша под прозореца ѝ или нещо такова. Надявам се Татяна да не го направи на нищо.

— Определено не изглежда така, сякаш иска гости — съгласи се Корделия, докато се качваха в каретата. — Доста ми е гадно за Грейс.

— На Джеймс му беше жал за нея — каза Люси, когато потеглиха. — А после, изглежда, се е влюбил в нея. Което е много странно. Винаги съм си мислила, че съжалението е обратното на любовта…

Тя не довърши, внезапно пребледняла. През оплетените клони на дърветата прозираше светлина, фигури крачеха забързано към имението.

— Татко е тук — мрачно каза Люси, сякаш току-що бе видяла друг цербер. — Всъщност всички са тук.

Корделия зяпна. Внезапно пътят се изпълни с магическа светлина. Тя огря тъмната порта на имението, буковете, които се издигаха от двете страни на пътя, назъбените очертания на къщата. Люси може и да бе попресилила, твърдейки, че всички са тук, но истината бе, че голяма група ловци на сенки се бяха насочили към къщата на семейство Блекторн. Корделия различи познати лица — Гейбриъл и Сесили Лайтууд, червената коса на Чарлс Феърчайлд и разбира се, Уил Херондейл.

— Какво правят тук? — зачуди се тя. — Дали да не се върнем… да предупредим Джеймс да се скрие?

Ала Ксантос вече бе поел в тръс и каретата бързо ги отнасяше, докато членовете на Анклава се изсипваха през портата на имението.

Докато къщата се стопяваше в далечината, Люси поклати глава с мрачно изражение.

— Няма да ни благодари за това. — Тя въздъхна. — Просто ще се ядоса, че сме се забъркали в неприятности… освен това Джеймс е момче, няма да загази толкова, колкото бихме загазили ние, ако го уловят да се разхожда наоколо. Ако ни бяха открили, ти щеше да си имаш страхотни неприятности с майка си. Изобщо не е честно, но е самата истина.

* * *

Лунна светлина струеше в оранжерията през натрошените стъкла. Нефилимите отдавна си бяха отишли, след като бяха огледали мястото и бяха задали въпросите си към господарката на къщата. Най-сетне всичко беше утихнало.

Семенниците, които демонът цербер беше посипал в предсмъртните си гърчове, затрепериха като яйца на път да се излюпят. Кожестите им люспи се разцепиха, раздрани отвътре от остри като бодили зъби. Покрити с лепкава ципа и съскащи като хлебарки, новородените демони се търкулнаха върху утъпканата пръст в оранжерията, не по-големи от детска ръка.

Само че нямаше да останат толкова малки задълго.

Отминали дни:

Идрис,1900 г.

Да вземе решение да се промъкне в имението Блекторн като сянка, бе едно, да го направи наистина — съвсем друго. В продължение на дни, след като Грейс го беше помолила, Джеймс си беше намирал оправдания пред самия себе си защо не можеше да бъде точно тази нощ: баща му останал буден до късно и щял да го усети, че излиза; времето е твърде гадно, за да се разхожда навън; луната е прекалено ярка, за да остане скрит в мрака.

Ала ето че една нощ се събуди от неспокойни сънища, пламнал и запъхтян, сякаш се бе опитвал да избяга от нещо чудовищно. Завивките бяха паднали. Той стана и закрачи из стаята, неспособен дори да помисли за сън. Най-сетне нахлузи панталон и риза и се покатери през прозореца.

Мислил бе за Корделия, не за Грейс, но въпреки това се озова пред зида около имението Блекторн. Неспособен да се върне, стигнал толкова далече, той си заповяда да се превърне в сянка. Много скоро вече беше от другата страна на зида, прекоси двора и ето че се намираше в преддверието.

Не беше подготвен за състоянието на имението Блекторн посред нощ, за мъртвешката тишина и усещането за заплаха като отворен гроб. Гъст сребрист прах покриваше ръбовете на парапетите и мебелите и се оплиташе в паяжини по ъглите. По краищата зрението му бе сиво петно: Джеймс знаеше, че това бе границата на царството на сенките. Знаеше, че идва опасно близо до онзи свят, като превръща плътта си в сянка.

Само че беше дал обещание.

Джеймс можеше да вижда призраци и знаеше, че наоколо няма такива. И все пак мястото му се струваше обитавано от духове. Сенките като че ли се вслушваха напрегнато в шума от стъпките му. Най-странното от всичко бе, че всички часовници, покрай които минаваше, бяха спрели на един и същи час: девет без двайсет.

Той пое по стълбите. В края на дълъг коридор, отвеждащ до кула, имаше страховити доспехи, поне два пъти по-високи от човешки ръст. За щастие, оказаха се просто украса: изработени от стомана и мед, те приличаха на огромен човешки скелет с нагръдник с формата на ребра и с шлем и маска, които оформяха озъбен череп. Джеймс се закова на място при вида му и дълго се взира в него, докато най-сетне осъзна какво трябва да бе това: едно от прословутите създания с часовников механизъм на Аксел Мортмейн, празна черупка, приютявала някога демон. Същите чудовища, които собствените му родители бяха надвили, когато са били едва малко по-големи от него.

Грейс бе споменала, че Татяна не е докоснала нищо в къщата през всички тези години, ала това не бе съвсем вярно: ето че беше поставила останките на това механично създание в галерията. Защо? Какво означаваше то за нея? Дали беше възхищение към Мортмейн, който едва не бе унищожил ловците на сенки?

Макар да не му се искаше да му обърне гръб, Джеймс продължи напред и бързо намери кабинета на Татяна. Стаята беше пълна с кутии и кашони, купчини пожълтели страници и гниещи книги. На стената висеше портретът на момче горе-долу на годините на Джеймс, с изпито лице и искрящи зелени очи. Макар никога да не го бе виждал, Джеймс се досети кой е: Джеси Блекторн.

Върху ниската масичка от ковано желязо под портрета на мъртвото момче имаше метална кутия, гравирана с виещите се тръни, с които Блекторновци като че ли украсяваха всичко. Ключалката беше вградена в капака, простичка дупка в гладката повърхност.

Без да поглежда директно към кутията, Джеймс доближи ръка до капака; почувства как се озовава в царството на сенките и отново се завръща в истинския свят, и в продължение на един ужасен миг видя другата земя, онова прокълнато място на разкривени дървета.

Безплътната му длан мина през капака на кутията, сключи се около хладна метална лента и я извади. Беше гривната на майката на Грейс, точно такава, каквато Грейс я беше описала.

Джеймс побягна от стаята, от имението. Лунната светлина, струяща през прашните прозорци на коридорите, трептеше и се гърчеше като кълбо сребърни змии.

Почти бе стигнал у дома си, когато осъзна, че все още бе сянка. Спря, където беше — на път, ограден от високи дървета и гъста растителност, откъдето не се виждаха нито имението Блекторн, нито имението Херондейл. Небето беше тъмно, луната — ярък сърп. Сивота трептеше по периферията на зрението му, когато затвори очи и заповяда на тялото си отново да стане солидно.

Нищо не се случи.

В този миг не беше дишащо създание и все пак почувства как си поема дъх, рязко и накъсано. Когато се бе превърнал в сянка по време на болестта си, то бе само за няколко мига. В Академията за ловци на сенки също не бе траяло дълго. Само че и двата пъти не беше предизвикал промяната нарочно.

Странно, мислите му се насочиха към Корделия, към гласа ѝ, достигнал го през треската, през сенките. Падна на колене, а ръцете му не оставиха никаква следа в пръстта на пътя. Затвори очи. Нека да се върна. Позволи ми да се върна.

Не ме оставяй сам в тези сенки.

Усети разтърсване, сякаш бе паднал тежко на земята, и отвори рязко очи. Вече не беше сянка. Изправи се с усилие на крака, дишайки тежко в хладния, ясен въздух. Сивотата си бе отишла от зрението му.

— Е — заяви на глас, макар да беше сам, — никога вече. Изборът е лесен. Никога вече.

* * *

На следващата нощ Грейс го чакаше под сянката на един тис, досами началото на Брослиндската гора. Без да каже нито дума, Джеймс сложи гривната в шепата ѝ.

Грейс я завъртя замислено между бледите си пръсти и той видя лунните лъчи да огряват думите, гравирани от вътрешната страна на метала.

LOYAULTÉ ME LIE. Джеймс знаеше какво означава. Това бе максимата на един отдавна умрял английски крал. Лоялността ме обвързва.

— Било е мото на рода Картрайт. — Гласът на Грейс бе съвсем тих. — Някога бях Грейс Картрайт. — Усмивка докосна устните ѝ, бледа като зимна луна. — Докато те чаках, осъзнах колко глупаво бе да те помоля за това. Не мога да я нося, без майка ми да забележи. Не смея дори да я държа в стаята си, да не би да я намери. — Грейс се обърна към него. — Искаш ли ти да я носиш? Като мой приятел. Като единствения ми истински приятел. Тогава всеки път, когато те видя, ще си спомням коя съм наистина.

— Разбира се — отвърна Джеймс със свито от болка за нея сърце. — Разбира се, че ще го направя.

— Протегни ръка — прошепна Грейс едва чуто и той се подчини.

По-късно си каза, че никога няма да забрави допира на пръстите ѝ до кожата му, начина, по който цялата Брослиндска гора, може би дори целият Идрис, въздъхна, когато Грейс закопча нежно гривната около китката му.

Той сведе поглед към нея. Как така никога досега не бе забелязал, че очите ѝ имат цвета на сребро, също като гривната?

Носи я през цялото лято, през следващата година и годината след това. И досега не я беше свалил.

7

Всяка песен

Ярък е кръгът от думи,

отекнали със правилния глас,

прелестно се лее всяка песен,

изпята във захлас.

Робърт Луис Стивънсън, „Ярък е кръгът от думи“

— Трябва да разбереш. — Очите на Чарлс искряха ревностно. — Здравата си подразнил Анклава, Джеймс. Бих казал, че някои са дори ядосани.

Беше сутринта след странното му посещение в Чезуик; Джеймс седеше в стола пред писалището на баща си. Теса не бе променила нищо в кабинета и той все още имаше тъмното викторианско излъчване с тапетите си с цвят на бор и обюсонските килими по пода. Столът, на който седеше баща му, беше от тежък махагон, облегалките за ръцете — нащърбени и изподраскани. Чарлс Феърчайлд се облягаше до вратата, която бе затворил и заключил след тях тримата. Червената му коса грееше като потъмняло старо пени на магическата светлина.

Веднага след закуска Теса бе отвела Люси да помага в лечебницата. Мълчаливите братя бяха потопили Барбара, Пиърс и Ариадна в дълбок, непробуден магически сън: надяваха се, че телата им ще устоят на отровата, докато те си почиват. Сянката, легнала над къщата, бе осезаема, също като атмосферата на болнична стая, както и напрежението в кабинета.

— Струва ми се доста неприятно за Анклава — каза Джеймс. — Сигурно се отразява зле на храносмилането им.

Мъчеше се да не се взира сърдито в Чарлс, ала губеше битката. Беше спал лошо, след като се прибрал в Института заедно с баща си. Едно би било, ако баща му беше ядосан, ала беше очевидно, че той е по-скоро разтревожен, и уверенията на Джеймс, че просто е излязъл да се поразходи и се е озовал в Чезуик, не бяха помогнали.

— Трябва да приемеш това сериозно, Джеймс — заяви Чарлс. — Наложи се да използваме проследяваща руна, за да те открием…

— Не бих казал, че се е наложило. Не се нуждаех от помощ, нито се бях изгубил.

— Джеймс — обади се баща му със спокоен глас. — Ти изчезна.

— Трябваше да ви кажа, че излизам — отвърна Джеймс. — Само че… вчера бяхме нападнати от демони посред бял ден. Все още имаме трима ловци на сенки в лечебницата и никакъв лек за състоянието им. Защо Анклавът се занимава с мен?

Червенина изби по лицето на Чарлс.

— Анклавът се събира днес, за да обсъди ситуацията с демоните. Ала ние сме ловци на сенки. Животът не спира заради нападение на демони. Според Татяна снощи си отишъл в къщата ѝ и си настоял да се видиш с Грейс, а когато тя отказала, си направил оранжерията на парчета.

Уил разпери ръце.

— Защо му е на Джеймс да троши градински постройки? Просто защото не може да се види с някакво момиче? Това е абсурдно, Чарлс, и ти го знаеш.

Джеймс притвори очи. Не искаше да поглежда към баща си и да види колко е разстроен: връзката му беше изкривена, връхната дреха — изпомачкана, а лицето му издаваше безсънна нощ.

— Казах ти, Чарлс. Не съм разговарял нито с госпожа Блекторн, нито с Грейс. А в оранжерията имаше демон цербер.

— Възможно е. — Чарлс започваше да му напомня на куче, отказващо да пусне обувката, която дъвче. — Само че изобщо нямаше да си в положение да го видиш, ако не беше проникнал насила в земите на Чезуик Хаус и в оранжерията.

— Не съм прониквал насила в оранжерията — заяви Джеймс, което, строго погледнато, бе вярно.

— Кажи ми тогава какво направи! — Чарлс стовари юмрук върху лявата си длан. — Ако онова, което Татяна твърди, не е вярно, защо не ми кажеш какво се случи наистина?

Отидох в царството на сенките, за да видя дали не мога да намеря връзка с нападението на демоните. Последвах една светлина, която според мен беше Кортана, и се озовах в оранжерията, където Корделия Карстерс бе нападната от едно пипало.

Не. Никой нямаше да му повярва. Щяха да го сметнат за луд, а на всичкото отгоре щеше да докара неприятности и на Корделия, Матю, Люси, Томас и Кристофър.

Джеймс стисна зъби, без да отговори.

Чарлс въздъхна.

— Не ни оставяш друга възможност, освен да си извадим най-лошото заключение, Джеймс.

— Че е безмозъчен вандал? Сериозно, Чарлс — намеси се Уил. — Знаеш какви чувства изпитва Татяна към семейството ни.

— Убих демон в онази оранжерия — заяви Джеймс с равен глас. — Постъпих така, както би трябвало да постъпя. И все пак Анклавът обвинява мен, а не ловеца на сенки, който държи демон в земите на къщата си.

Ред бе на Уил да въздъхне.

— Джейми, знаем, че Бенедикт е имал демони цербери.

— Не можем да припишем вината за онзи, който е бил там, на Татяна. Аз ти вярвам, че действително е бил там — каза Чарлс. — Останалата част от имението беше претърсена и не открихме нищо. Просто си имал лошия късмет да се натъкнеш на този.

— Онази оранжерия е пълна с растения за черни магии — изтъкна Джеймс. — Несъмнено все някой го е забелязал.

— Така е — призна Чарлс, — но като се има предвид колко са сериозни нейните оплаквания, Джеймс, никой няма да обърне внимание на няколко храста беладона. Факт е, че нямаше да се натъкнеш на демона, ако не беше проникнал в дома ѝ без позволение.

— Кажете на Татяна, че ние ще платим за ремонта на оранжерията — уморено се обади Уил. — Държа да отбележа, че тази реакция е повече от прекалена, Чарлс. Джеймс случайно е бил там, натъкнал се е на демон и нещата са взели естествения си обрат. Или би предпочел да го беше оставил да погълне целия квартал?

Чарлс се прокашля.

— Да се придържаме към практичните въпроси. — Понякога на Джеймс му беше трудно да не забрави, че Чарлс е ловец на сенки, а не един от хилядите издокарани в костюми и бомбета банкери, които изпълваха Флийт Стрийт всяка сутрин, на път към офисите си в Ситито. — Тази сутрин проведох дълъг разговор с Бриджсток…

Уил каза нещо грубо на уелски.

— Каквото и мнение да имаш за него, той си остава инквизиторът — изтъкна Чарлс. — И тъй като в този момент майка ми е в Идрис и се оправя със ситуацията с Елиас Карстерс, аз представлявам интересите ѝ в Лондон. Когато инквизиторът говори, трябва да го изслушам.

Джеймс се сепна. Не беше свързал отиването на Шарлот в Идрис със ставащото с бащата на Корделия. Вероятно би трябвало да го направи: спомни си, че бе дочул сестра си и Корделия да си говорят в Кенсингтън Гардънс, думите на Корделия, че баща ѝ бе допуснал грешка. Спомни си начина, по който гласът ѝ трепереше.

— За момента не се препоръчва никакво наказание за Джеймс — продължи Чарлс. — Ала, Джеймс… съветвам те да избягваш Чезуик Хаус, както и Татяна Блекторн и дъщеря ѝ.

Джеймс застина. Стрелките на големия часовник на пода бяха остриета, плъзгащи се бавно по циферблата, режейки времето.

— Нека ѝ се извиня.

На Джеймс му се струваше, че сребърната гривна изгаря китката му. Не беше сигурен дали има предвид Татяна или Грейс.

— Хайде сега, Джеймс — заяви Чарлс. — Не бива да се опитваш да накараш една млада жена да избира между теб и семейството си. Не е редно. Грейс ми каза, че ако се омъжи за някой, когото майка ѝ не одобрява, тя ще се отрече от нея.

— Ти едва я познаваш — сопна се Джеймс. — Едно пътуване с карета….

— Познавам я по-добре, отколкото си мислиш — отвърна Чарлс с превъзходството на по-голям ученик.

— За едно и също момиче ли говорите? — Веждите на Уил се повдигнаха. — Грейс Блекторн? Не виждам…

— Не е нищо. Нищо. — Джеймс не бе в състояние да изтърпи нито миг повече. Изправи се, закопчавайки връхната си дреха. — Трябва да вървя. В Кенсингтън Гардънс има един парник с портокалови дръвчета, който трябва да бъде направен на пух и прах. Дами, заключете градинските си постройки. Джеймс Херондейл е в града и любовта му е била отблъсната!

Чарлс изглеждаше наранен.

— Джеймс — опита се да каже, ала Джеймс вече бе минал покрай него, затръшвайки вратата след себе си.

* * *

Корделия подръпваше неспокойно плата на роклята си. За нейна изненада, тази сутрин бе пристигнала официална покана за чай от Анна Лайтууд… написана върху хартия с монограм. Корделия бе изумена, че след всичко станало Анна не беше забравила небрежната си покана. Въпреки това се беше вкопчила във възможността да се махне от къщата като удавник във въже.

Почти не бе мигнала, след като се беше прибрала предишната нощ. Свита под завивката, не можеше да престане да мисли за братовчеда Джем и баща си и безпомощно за Джеймс, за това колко нежно бе докоснал глезена ѝ, изражението върху лицето му, докато говореше за царството на сенките, което единствен той можеше да види. Не бе в състояние да измисли начин да му помогне, така както не можеше да помогне и на баща си. Зачуди се дали неспособността да помогнеш на онези, които обичаш, не бе най-ужасното чувство на света.

А после, на обяд, майка ѝ и Алистър бяха започнали да обсъждат последната клюка (един Разиел знаеше откъде бяха научили) — как Джеймс бил открит да броди из градините на Татяна Блекторн, след като с най-голямо удоволствие бил изпотрошил всичките ѝ прозорци и бил довел Татяна и дъщеря ѝ до ужас, препускайки пиянски из поляната ѝ. Дори Риса изглеждаше развеселена, докато пълнеше отново чайника.

Корделия беше ужасена.

— Не това се случи!

— Ти откъде знаеш?

Алистър звучеше така, сякаш му беше ясно точно откъде го знае.

Само че не би могъл да се досети, нали? Не можеше да бъде сигурна; Алистър често като че ли знаеше много повече, отколкото издаваше. Корделия си помисли с копнеж за далечното минало, когато двамата можеха да уреждат различията помежду си, като се налагат по главата с детски чайничета.

Така че бе истински благодарна за поканата на Анна, въпреки че нямаше никакви подходящи за случая дрехи. Погледна се за последно в тясното огледало между прозорците във вестибюла. Макар че ябълковозелената ѝ рокля бе модерна и хубава, изобилието от волани я караше да прилича на старомодна лампа, а лицето ѝ над дантелената яка изглеждаше жълтеникаво. Въздъхвайки, тя взе ръкавиците и малката си чантичка от масата в преддверието и се отправи към вратата.

— Корделия! — Сона забърза към нея, а токовете на обувките ѝ потракваха по паркета. — Къде отиваш?

— Да пия чай с Анна Лайтууд. Вчера ме покани.

— Така каза и брат ти, но не му повярвах. Искам да си намериш приятели, Лейля. — Сона рядко използваше галеното име, с което наричаше дъщеря си, по името на героинята в поемата, която и двете обичаха… освен когато беше притеснена. — Знаеш, че е така. Ала не съм сигурна дали е добра идея да гостуваш на госпожица Лайтууд.

Корделия усети, че настръхва. Алистър бе дошъл, за да чуе разговора между сестра си и майка си. Стоеше на прага на трапезарията и се подсмихваше.

— Приех поканата — заяви тя. — Трябва да отида.

— На бала онази вечер подочух доста приказки за Анна Лайтууд — каза Сона — и нищо от тях не е ласкателно. В Анклава има хора, които я смятат за непристойна и груба. Дойдохме, за да си създадем приятелства и да намерим съюзници, не да настроим влиятелните против себе си. Сигурна ли си, че тя е най-добрият избор за подобно гостуване?

— На мен ми се струва достатъчно благопристойна — отговори Корделия и посегна към новата си сламена шапка с букетче от копринени цветя и панделки.

Алистър се обади от прага:

— Сред по-възрастните може и да има такива, които не я одобряват, но в нашите среди тя е една от най-популярните ловци на сенки в Лондон. Би било неразумно Корделия да отхвърли поканата ѝ.

— Така ли? — Сона изглеждаше заинтригувана. — Възможно ли е да е истина?

— Истина е. — Алистър отметна кичур от светлата си коса. Корделия си спомняше времето, когато тя бе черна като гарваново крило, преди брат ѝ да започне да я боядисва. — Чичото на Анна оглавява Института. Нейна кръстница е консулът. Несъмнено най-видните семейства в Лондон са Херондейл, Лайтууд и Феърчайлд, а Анна е свързана и с трите.

— Много добре — съгласи се Сона след миг. — Само че ти ще отидеш с нея, Алистър. Погостувайте ѝ за кратко, както повеляват добрите маниери. След това, ако искате, двамата може да отидете на пазар в „Ледънхол маркет“[15].

Корделия почти очакваше брат ѝ да възрази, но той просто сви рамене.

— Както кажеш, мамо — каза и мина покрай Корделия, за да стигне до вратата.

Вече беше облечен, забеляза тя развеселено, в тъмносиво вълнено палто, което подхождаше на тъмните му очи. Очертанията на колана с оръжията му едва се забелязваха под връхната дреха; Анклавът бе посъветвал всички ловци на сенки да излизат въоръжени като предпазна мярка, дори и през деня. Самата Корделия беше препасала Кортана през гърба си, скрит с магически прах, така че да бъде невидим за мунданите.

Може би Алистър действително знаеше повече, отколкото издаваше.

* * *

Късното следобедно слънце грееше ярко над „Гроувнър Скуеър“, когато бащата на Матю, Хенри, отиде да отвори вратата на къщата на консула.

Джеймс прекрати доста силното си, както предполагаше, думкане, когато вратата се отвори. Хенри се усмихна, когато го видя; той имаше обикновено, но мило лице, червеникава коса, която бе избеляла до нашарено от сиви нишки кафяво, и намек за широката усмивка на Матю.

— Влизай, влизай, Джеймс — каза, дръпвайки се назад със стола си.

Хенри беше тежко ранен преди двайсет и пет години в битката за Кадер Идрис и никога вече не бе проходил. Беше взел обикновен инвалиден стол и бе насочил изобретателския си дух към него — сега столът имаше по-малка версия на колелата, които можеше да се видят в някой автомобил. Извит придатък с електрическа лампа висеше над едно от раменете му. Над другото бе закрепено приложение с щипци, което му помагаше да достига предмети високо над главата си. Върху полица под седалката имаше книги.

Кристофър обожаваше своя кръстник и прекарваше часове наред в лабораторията му, работейки над всевъзможни изобретения, както и подобрения на инвалидния стол. Някои от тях се бяха оказали наистина полезни, като задвижвания от пара асансьор, който бяха инсталирали, та Хенри да може лесно да слиза до лабораторията в мазето; други, като опита на Хенри и Кристофър да изобретят мазило, което да отблъсква демони, не бяха подействали.

Хенри беше добра душа и бе приел Джеймс като парабатай на Матю още преди двамата да бяха преминали през церемонията в Града на тишината.

— Матю е в задната градина — каза той, а крайчетата на очите му се сбръчкаха. — Спомена нещо за четене на книга, заобиколен от безкритичните красоти на природата.

Джеймс трябваше да признае, че това звучеше съвсем в стила на Матю.

— Сам ли е?

— Ако не се брои Оскар.

Оскар Уайлд беше кучето на Матю, което Джеймс бе намерил да се скита из улиците на Лондон и му беше подарил. То обожаваше Матю безкритично, досущ като красотите на природата.

Джеймс се прокашля.

— Намерих нещо… странна пръст… и се чудех дали не би искал да ѝ хвърлиш един поглед? Нали се сещаш, в лабораторията си.

На повечето хора подобна молба би се сторила странна. Не и на Хенри Феърчайлд. Очите му грейнаха.

— Разбира се! Дай я насам.

Джеймс подаде малката стъкленица, която бе напълнил с пръстта от джоба си предишната нощ.

— Ще я разгледам възможно най-скоро. След малко заминавам да се видя с Шарлот в Идрис, но няма да се бавя дълго.

Хенри му намигна и обърна стола си към асансьора, който щеше да го отведе в лабораторията.

Джеймс мина покрай гостната, трапезарията, кухнята (където кимна на готвачката, която размаха една лъжица насреща му, дали в поздрав, или заплаха, не беше сигурен) и излезе през задната врата, която отвеждаше в градината. Двамата с Матю бяха прекарали часове наред в тренировки тук: тя представляваше приятно зелено каре с масивен чинар в средата. Матю седеше в сянката му и четеше книга. Беше толкова погълнат, че не чу вратата да се затваря, нито забеляза Джеймс да се приближава, докато той почти не стигна до него.

Вдигна поглед и зелените му очи се разшириха.

— Джеймс. — Думата прозвуча като въздишка на облекчение, но той бързо си надяна намръщена маска. — Не знам дали да те прегърна като брат, или да те ударя като враг.

— Аз гласувам за първото.

— Вероятно не е честно да ти се сърдя за снощи — каза Матю замислено. — Предполагам, че нямаш особен контрол над онова, което се случва, когато отидеш в царството на сенките. Само че… след като баща ти престана да ни крещи на уелски, задето сме строшили прозореца и сме те оставили да излезеш, получихме новината, че са те проследили до Чезуик Хаус, и се зачудих.

— Какво се зачуди?

Джеймс седна върху облегалката на една бяла пейка.

— Дали не си използвал царството на сенките, за да отидеш да се видиш с Грейс. Така де, какво друго има в Чезуик? Нищо интересно.

— Не отидох доброволно — отвърна Джеймс.

— Разкажи ми какво стана. — Матю мушна книгата в една извивка на дървото. — Всъщност почакай. — Той вдигна ръка в същия миг, в който Джеймс отвори уста. — Почакай… почакай.

— Ще те убия, ако продължаваш в същия дух — заяви Джеймс.

Матю се ухили. Разнесе се лай и откъм градинския зид долетяха жизнерадостни гласове. Томас и Кристофър, спирайки за миг, за да поздравят махащия с опашка Оскар, слизаха тичешком по задните стъпала на къщата.

— Джеймс! — провикна се Кристофър, когато дойдоха по-близо. — Какво се случи снощи? Къде изчезна?

— Виждаш ли, Джеймс — заяви Матю самодоволно. — Сега не се налага да разкажеш историята си два пъти.

— Да, какво стана с теб снощи? — попита Томас. — Ти просто изчезна. Матю беше на път да прерови Института тухла по тухла, за да види дали не си паднал в криптата, когато баща ти те проследи до Чезуик.

— Защо Чезуик? — почуди се Кристофър на глас. — Там не се случва нищо интересно.

— Е, снощи се е случило — оповести Матю жизнерадостно.

Преди разговорът съвсем да излезе от релси, Джеймс обясни как бе отишъл в света на сенките, как бе последвал една светлина и се бе намерил в оранжерията. Описа изопачения демон цербер и как го беше убил. Когато стигна до частта с Люси и Корделия, жизнерадостният вид на Матю помръкна.

— Какво, по дяволите, са правили там?

— Отишли да проверят дали госпожица Блекторн е добре — обясни Джеймс, макар сам да не бе сигурен дали вярва на това обяснение.

Люси му я беше поднесла с онова свое грейнало лице, с което обикновено разказваше някоя от своите истории. Що се отнася до Корделия… той осъзна с леко сепване, че едва ли би могъл да каже дали тя го лъже, или не. Не я познаваше толкова добре, макар да му се струваше, че би трябвало.

— Вижда ми се опасно да се излиза навън посред нощ след тези нападения — каза Матю. — Люси… момичетата не бива да поемат такива рискове.

— Сякаш ти ще престанеш да излизаш нощем — изтъкна Томас. Двамата с Кристофър се бяха изтегнали на тревата, докато Джеймс разказваше. Матю се облягаше на чинара, галейки разсеяно Оскар по главата. — Моят въпрос е: защо къщата Лайтууд… искам да кажа, Чезуик? Защо оранжерията?

— Нямам представа — отвърна Джеймс, задържайки мислите си за Кортана за себе си; бяха прекалено неясни и само щяха да объркат нещата. — Може би защото демонът беше там?

— Демоните действително обичат да се настаняват в развалини, особено такива, в които има останки от черна магия — каза Кристофър. — А всички знаем какви ги е вършил дядо Бенедикт в онази къща. Именно затова се е превърнал в червей.

— А — въздъхна Матю, — мили семейни спомени.

— Е, от Клейва са съгласни с теб — каза Джеймс. — Вярват, че демонът е там още от времето на Бенедикт. И макар да изглежда, че няма никаква връзка с нападението, смятам, че напоследък попадаме на необикновен брой демони на доста необикновени места.

— „Демони на необикновени места“ е било мотото на Бенедикт. — Матю подхвърли една пръчка на Оскар. — Откъде знаем какво мисли Клейвът? Напоследък Чарлс е забележително сдържан.

— Не и с мен — отвърна Джеймс. — Тази сутрин дойде да ме види.

Лицето на Томас потъмня.

— Не ми казвай, че вярва на онези измишльотини, че си отишъл да видиш госпожица Блекторн и след като ти отказали…

— Действително им вярва — прекъсна го Джеймс, тъй като не искаше да ги чуе отново. Вече беше сърдит на себе си, задето бе позволил на Чарлс да го засегне, когато ставаше дума за Грейс. Разбира се, Чарлс не знаеше нищо съществено за нея. — Или поне аз не можах да му дам друго, по-добро обяснение. Не можех да му кажа, че съм бродил из царството на сенките. Вероятно е по-добре да си мислят, че съм се умопобъркал от любов.

— Но ти едва познаваш госпожица Блекторн — подхвърли Кристофър, дъвчейки стрък трева.

Джеймс срещна погледа на Матю. Той го гледаше със съчувствие, ала зелените му очи ясно казваха: време е.

— Всъщност я познавам — заяви Джеймс. — И действително я обичам.

Той им разказа за летата в Идрис, за имението Блекторн в съседство и за часовете, които бе прекарал в Брослинд заедно с Грейс, рисувайки с думи картини на Лондон, големия град, който тя никога не бе виждала. Обясни, че Татяна Блекторн го ненавижда, и им каза, че Чарлс го бе предупредил да стои далече от семейство Блекторн. Докато приключи, първите звезди вече изгряваха в притъмняващото небе.

Пръв проговори Кристофър.

— Не знаех, че си влюбен, Джеймс. Съжалявам. Би трябвало повече да внимавам.

— Аз също не знаех — изтъкна Томас, — а аз внимавах.

— Съжалявам, че не ви казах по-рано — извини се Джеймс. — Грейс се притесняваше, че майка ѝ ще научи и ще побеснее. Дори Люси не знае.

Корделия обаче, осъзна той, знаеше. Дори не му се бе сторило странно да ѝ каже.

Томас се беше намръщил.

— Леля Татяна е луда. Баща ми често казва, че сестра му е била доведена до лудост от станалото с баща ѝ и съпруга ѝ. Обвинява родителите ни за тяхната смърт.

— Но Джеймс никога не ѝ е направил нищо — каза Кристофър, сбърчвайки вежди.

— Той е Херондейл — отговори Томас. — Достатъчно е.

— Но това е нелепо. То е все едно да те ухапе патица и години по-късно да застреляш съвсем различна патица, да я изядеш за вечеря и да го наречеш отмъщение.

— Моля те, недей да използваш метафори, Кристофър — обади се Матю. — Смущаващо е.

— Положението е достатъчно лошо и без да споменаваме патици. — Джеймс никак не харесваше патици, откакто една го бе ухапала в Хайд Парк, когато беше малък. — Съжалявам, Томас. Имам чувството, че се провалих в опита си да помогна на Барбара.

— Не — бързо каза Томас. — Едва сега започваме. Мислех си… навярно ти, аз и Матю бихме могли да отидем в „Дяволската таверна“ и да прегледаме книгите. Там има томове, които Клейвът никога няма да намери в библиотеката на Института. Бихме могли да проверим дали в някой от тях не се споменават подобни демонични създания, излизащи денем.

— Ами Кристофър? — попита Матю.

Кристофър вдигна стъкленица, пълна с червена течност.

— Успях да се сдобия с малко от кръвта, която Мълчаливите братя взеха от един от пациентите снощи — обясни той гордо. — Възнамерявам да съчетая съвременна наука и нефилимска магия в опит да създам противоотрова. Хенри каза, че мога да използвам лабораторията му, докато той е в Идрис.

Томас присви очи.

— Силно се надявам, че това не е кръвта на сестра ми.

— На Пиърс е — отвърна Кристофър, — макар че за целите на чистата наука това не би трябвало да има значение.

— И все пак всички сме облекчени — отбеляза Джеймс. — Двамата с Матю можем да отидем на Флийт Стрийт… Навярно Томас би могъл да помогне на Кристофър в лабораторията?

Томас въздъхна.

— Все аз трябва да помагам на Кристофър в лабораторията.

— Защото страхотно те бива в избягването на експлозии — обясни Джеймс. — Освен това можеш да ругаеш на испански.

— Как точно помага това? — попита Томас.

— Не помага — отвърна Джеймс. — Но на Кристофър му харесва. А сега…

— Джеймс!

Беше Хенри, викащ го от къщата.

Джеймс се отдалечи на бегом. Оскар беше заспал в тревата, вирнал лапи във въздуха.

Възцари се кратко мълчание, а после Матю взе книгата си от дървото и отупа корицата.

— Грейс — каза Томас най-сетне. — Каква е тя? Не мисля, че сме разменили и две думи.

— Много срамежлива — отвърна Матю. — Много тиха, през голяма част от времето изглежда ужасно уплашена и все пак на събирания в обществото винаги много ѝ се възхищават.

— Странно — отбеляза Томас.

— Ни най-малко — възрази Кристофър. — На мъжете им харесва идеята за жена, която могат да спасят.

Матю и Томас го зяпнаха изумено. Кристофър сви рамене.

— Веднъж чух майка ми да го казва. Изглежда вярно в този случай.

— Мислите ли, че е влюбена в Джеймс? — попита Томас. — Защото той като че ли здравата е хлътнал. Надявам се, че не е несподелена любов.

— Много се надявам, че и тя го обича — каза Матю. — Той го заслужава.

— Невинаги обичаме хора, които го заслужават — тихо отбеляза Томас.

— Може би — съгласи се Матю. — Ала често не обичаме онези, които не го заслужават, и то с основание.

Матю стискаше книгата толкова силно, че кокалчетата му бяха побелели.

Томас допря пръст до устните си. Джеймс се бе върнал, носейки писмо. Адресът бе написан с подчертано женски почерк: Дж. Х., чрез Матю Феърчайлд. СПЕШНО.

— Някой ти е изпратил писмо тук? — попита Томас любопитно. — От Грейс ли е?

Джеймс, който вече бе прегледал набързо първите няколко реда, кимна.

— Не е искала да рискува да ми навлече неприятности с Клейва. Знаела е, че или ще съм тук, или Матю ще ме намери и ще ми предаде писмото. — Беше сигурен, че приятелите му са говорили за него, докато го нямаше, но това не го притесняваше; облекчението му при вида на почерка на Грейс бе почти осезаемо. Клуповете и завъртулките на почерка ѝ му бяха така познати, както и гората край имението Херондейл.

— Е, какво пише? — попита Матю. — Обожава лицето ти и копнее да прокара пръсти през разчорлената ти гарванова коса?

— Иска да се срещнем тази вечер в десет часа. — Джеймс пъхна писмото в джоба си, мислите му препускаха. — Най-добре да вървя. Няма как да отговоря на съобщението ѝ, а ще трябва да отида пеша… улиците са задръстени от трафик.

— Не можеш да вървиш чак до Чезуик… — възрази Томас.

Джеймс поклати глава.

— Естествено, че не. Избрала е място в Лондон… място, където някога с Матю се упражнявахме да пазим равновесие. Описвал съм ѝ го.

— И все пак. — Матю имаше колеблив вид. — Разумно ли е? Брат ми е идиот, но ако от Анклава искат да стоиш настрани от семейство Блекторн…

— Трябва да отида. — Джеймс не искаше да обяснява; познаваше приятелите си и знаеше, че ако го направи, ще настоят да дойдат с него. Най-добре да тръгне веднага и да ги остави да си мислят, че тревогата му е единствено романтична. Наведе се, за да погали Оскар по главата, и каза: — Томас, Кристофър, вие се погрижете за работата в лабораторията. Матю, ще те намеря, когато се върна от срещата с Грейс, и ще отидем при „Дявола“.

— Аз и така отивам по дяволите. — В очите на Матю блещукаше пламъче. — До полунощ ще дойда в таверната. Присъедини се към мен, когато можеш.

Джеймс се сбогува и забърза към къщи. Писмото в джоба туптеше до гърдите му като второ сърце. Последното изречение, което Грейс бе написала, отново и отново изникваше пред очите му:

Ще те чакам там и се моля да дойдеш. Помогни ми, Джеймс. В опасност съм.

* * *

Алистър остави Корделия пред жилището на Анна с небрежно потупване по главата и обещание да се върне малко преди девет часа. Тъй като майка им обикновено поднасяше вечерята в девет, на Корделия ѝ се струваше, че рискуват да не сварят да се приберат навреме, но той се отдалечи с каретата още преди да бе успяла да го попита къде отива. Не би могла да каже, че е особено изненадана.

Въздъхвайки, тя се обърна към Пърси Стрийт, малка странична уличка, недалече от „Тотнъм Корт Роуд“. От двете ѝ страни се издигаха редици къщи от червени тухли, които страшно си приличаха. Всяка имаше прозорци, които се плъзгаха нагоре, боядисани в бяло врати, тухлени комини, тесни стъпала и ограда около входа за прислугата, изработена от ковано черно желязо.

На стъпалата пред № 30 седеше едно момиче и плачеше. Беше облечено наистина модно, с дреха за разходка от син фулар, обточена с дантела, и изобилие от волани около полата. Носеше лента за глава с копринени рози, които се поклащаха, докато то плачеше.

Корделия провери адреса, който си беше записала, надявайки се, че се е променил. Уви, определено беше № 30. Въздъхна, изпъна рамене и се приближи.

— Извинете — каза, когато стигна до стъпалата. Момичето ги беше запречило напълно; невъзможно бе да се промуши учтиво покрай него. — Тук съм, за да се видя с Анна Лайтууд.

Момичето вдигна рязко глава. Беше хубава, с руса коса и розови бузи, въпреки че плачеше.

— Коя си ти? — попита.

— Аз, ъ… — Корделия се вгледа по-внимателно в нея. Определено беше мундан: никакви знаци, никакъв магически прах. — Аз съм нейна братовчедка.

Не беше съвсем вярно, но ѝ се стори подходящ отговор.

— О. — Част от подозрението върху лицето на момичето се стопи. — Аз… аз съм тук, защото… ами, защото е ужасно, прекалено ужасно…

— Мога ли да се поинтересувам какъв е проблемът? — попита Корделия, макар че почти се ужасяваше да научи какъв е той, тъй като ѝ се струваше, че ще се окаже нещо, за което ще трябва да измисли решение.

— Анна — ридаеше момичето. — Обичах я… все още я обичам! Бих се отказала от всичко заради нея, от всичко, от висшето общество и всичките му правила само за да бъда с нея, а тя ме изхвърли като куче на улицата!

— Хайде сега, Иванджелин — разнесе се провлечен глас и когато вдигна очи, Корделия видя Анна, надвесена от един прозорец на горния етаж. Носеше мъжки халат от пищен лилаво-златен брокат, косата ѝ бе шапчица от свободни, късо подстригани вълни. — Не можеш да твърдиш, че си била изхвърлена като куче, когато майка ти, двама лакеи и един иконом идват да те приберат. — Тя помаха. — Здравей, Корделия.

— О! — Корделия потупа леко Иванджелин по рамото.

— Освен това, Иванджелин — продължи Анна. — Ти се омъжваш в сряда. За един баронет.

— Не го искам! — Иванджелин скочи на крака. — Искам теб!

— Не — настоя Анна. — Искаш баронет. Не да живееш в разхвърляния ми малък апартамент. А сега бъди добро момиче, Иванджелин, и си върви.

Иванджелин отново се обля в порой от сълзи.

— Мислех, че аз съм истинската — ридаеше тя. — След всички други момичета… мислех, че те не означават нищо…

— Не означаваха — съгласи се Анна жизнерадостно. — Също като теб. Качвай се, Корделия, водата почти кипна.

Иванджелин нададе вой, който накара Корделия да отскочи назад в страх за живота си, и се изправи толкова рязко, че русите ѝ къдрици се разхвърчаха.

— Няма да го позволя! — заяви тя. — Връщам се обратно вътре!

Анна придоби разтревожен вид.

— Корделия, моля те, спри я. Хазайката ми никак не обича суматохите…

Откъм пътя долетя тропот на конски копита, който бързо се усилваше. Лека карета, теглена от два сиви коня, се носеше по улицата. Жената с царска осанка в клоширана пола и редингот, която седеше на капрата, спря рязко пред къщата и обърна яростно лице към № 30.

— Иванджелин! — изрева. — Моментално се качвай в каретата!

Бойният дух на Иванджелин в миг угасна.

— Да, мамо — изписка тя и побърза да се качи в каретата.

Перата върху шапката на майка ѝ трепереха, когато тя се взря строго в Анна, която, облегната на отворения прозорец, въртеше една незапалена пура в ръцете си.

— Вие! — провикна се майката на Иванджелин. — Вие сте един безсрамник! Да разбивате сърцата на момичетата по този начин! Истински позор, сър! Само преди един век бих ви зашлевила с ръкавица, и още как!

Анна избухна в смях. Вратата на каретата се затръшна и конете препуснаха в галоп. Колелетата изскърцаха, докато каретата завиваше рязко зад ъгъла, изгубвайки се от поглед.

Анна погледна дружелюбно към Корделия.

— Качвай се — подкани я. — Аз съм на втория етаж и ще оставя вратата отворена.

С чувството, че е била пометена от тайфун, Корделия се изкачи по стъпалата и се озова в позапуснато преддверие. В една ниша по средата на вътрешното стълбище светеше лампа. Килимът беше износен, а от парапета стърчаха трески, така че тя не посмя да го докосне и едва не се препъна в последните три стъпала.

Вратата на Анна беше, както тя бе обещала, широко отворена. Жилището вътре бе много по-приятно, отколкото Корделия бе очаквала, като се имаше предвид състоянието на преддверието. Стари викториански тапети в тъмнозелено и златно, разхвърляни наслуки мебели, които не си пасваха, но въпреки това изглеждаха великолепно, като воюващи армии, постигнали особено хармоничен вид. Имаше страховито голям диван от износено, тъмнозлатно кадифе, кресла с широки облегалки и възглавници от туид, ориенталски килим и лампа „Тифани“ със стъкло в десетки цветове. Полицата над камината бе украсена с множество ножове, забити в нея под най-различни ъгли, всеки — с искряща, инкрустирана със скъпоценни камъни дръжка; върху малка масичка до вратата на спалнята имаше голяма двуглава змия в ярки цветове.

— Виждам, че разглеждаш Пърсивал. — Анна махна към змията. — Впечатляващ е, нали?

Тя стоеше пред отворения прозорец и гледаше как слънцето потъва зад покривите на Лондон. Халатът ѝ бе разтворен и Корделия можеше да види, че под него високото ѝ тяло бе облечено в тъмен панталон и бяла мъжка риза, разкопчана под ключицата; кожата на Анна бе само една отсенка по-тъмна от белотата на ризата, косата ѝ, която се къдреше на тила, имаше същия черен цвят като тази на Джеймс. Херондейловско черно, цветът на гарваново крило.

— Определено е яркоцветен — отвърна Корделия.

— Той е любовен подарък. Никога не ухажвам скучни момичета. — Анна се обърна, за да я погледне, и халатът се развя около нея като крила. Корделия никога не би нарекла чертите ѝ просто „хубави“… тя бе поразителна, зашеметяваща дори. „Хубава“ бе прекалено слаба и неточна дума за Анна.

— Тази жена наистина ли те нарече „сър“? — попита Корделия любопитно. — Да не би да мислеше, че си мъж?

— Възможно е. — Анна метна пурата си в камината. — Опитът ме е научил, че е най-добре да оставяме хората да вярват в онова, което искат.

Тя се хвърли на дивана. Никакви тиранти не задържаха панталона ѝ, ала за разлика от мъжете, за които бяха ушити, тя имаше хълбоци и панталонът се задържаше сигурно, обгръщайки плътно леките ѝ извивки.

— Горката Иванджелин.

Корделия разкопча каишката, която придържаше Кортана, и подпря меча на стената, след което се настани на едно от креслата, намествайки полите на роклята си.

Анна въздъхна.

— Не за пръв път се опитвам да скъсам с нея. Последните няколко пъти бях по-мека, но тъй като сватбеният ѝ ден наближава, почувствах, че се налага да бъда сурова за нейно добро. Никога не съм искала да съсипя живота ѝ. — Тя се приведе напред, насочвайки вниманието си към Корделия. — А сега, Корделия Карстерс… разкажи ми всички свои тайни.

— Мисля, че е по-добре да не го правя — отвърна Корделия. — Не те познавам много добре.

Анна се разсмя.

— Винаги ли си толкова директна? Защо дойде на чай, ако не искаш да поклюкарстваме?

— Не съм казала, че не искам да поклюкарстваме. Просто не и за мен.

Усмивката на Анна стана по-широка.

— Ти си предизвикателно малко създание — каза, ала изобщо не звучеше подразнена. — О! Чайникът.

Скочи във вихрушка от искрящ брокат и се залови за работа в мъничката кухничка с ярко боядисани стени и малкия прозорец, гледащ към тухлената фасада на отсрещната сграда.

— В такъв случай, ако искаш да поклюкарстваме, но не искаш да ми разкажеш за себе си, защо не ми разкажеш за брат си? Все още ли е толкова ужасен, колкото в училище?

— Да не би да си ходила на училище с Алистър?

Корделия беше учудена; несъмнено, Алистър все щеше да го спомене.

— Не, Джеймс, Матю и останалите от Веселите крадци ходеха на училище с него и Матю твърди, че е бил непоносим дръвник и страшно им е лазил по нервите. Не се засягай. Признавам, че Томас никога не казва лоша дума против него. Захар? Нямам мляко.

— Без захар — отвърна Корделия и Анна се върна в гостната с чай в нащърбена чаша с чинийка.

Подаде чашата на Корделия, която я закрепи неловко върху коленете си.

— Алистър действително е доста ужасен — призна тя, — но не мисля, че го прави нарочно.

— Смяташ ли, че е влюбен? — попита Анна. — Хората могат да бъдат наистина ужасни, когато са влюбени.

— Не знам в кого би могъл да се влюби. Едва ли е имал време да го направи, тъй като току-що пристигнахме в Лондон, а се съмнявам, че някой би могъл да бъде в особено романтично настроение след станалото…

— Какво точно е направил баща ти? — попита Анна.

— Какво?

Корделия замалко да разлее чая си.

— Е, всички знаем, че е извършил нещо ужасно. И че майка ти е дошла тук, за да се опита да спечели благоразположението на нефилимското общество. Надявам се, че другите няма да се държат прекалено високомерно. Майка ти доста ми харесва. Напомня ми за царица от някоя приказка или пери[16] от „Лала Рук“[17]. Ти си наполовина персийка, нали?

— Да — отвърна Корделия предпазливо.

— Тогава защо брат ти е толкова рус? А ти си толкова червенокоса… Мислех, че персийците са по-тъмнокоси.

Корделия остави чашата си.

— Има най-различни персийци и всички изглеждаме различно — каза тя. — Не би очаквала всички в Англия да изглеждат еднакво, нали? Защо с нас да е различно? Баща ми е британец и е много светъл, а майка ми е имала червена коса като малка. По-късно потъмняла, а що се отнася до Алистър… той боядисва неговата.

— Така ли? — Изящно извитите вежди на Анна се повдигнаха. — Защо?

— Защото мрази това, че косата, кожата и очите му са тъмни — отвърна Корделия. — Открай време. Имаме къща в Девън и хората ни зяпаха всеки път, когато отидехме в селото.

Веждите на Анна вече не бяха вдигнати, а заплашително свъсени.

— Хората са… — Тя завърши с въздишка и дума, която Корделия не знаеше. — Ето че ми дожаля за брат ти, а това е последното, което исках. Бързо, попитай ме нещо.

— Защо поиска да ме опознаеш? Аз съм по-малка от теб, а ти със сигурност познаваш много по-интересни хора.

Анна се изправи и коприненият ѝ халат изпърха.

— Трябва да се преоблека — заяви и изчезна в спалнята.

Затвори вратата, но стените бяха тънки и Корделия я чу съвсем ясно, когато проговори отново.

— В началото беше, защото ти си новото момиче в редиците ни и се чудех дали си достатъчно добра за Джейми или Матю.

— Достатъчно добра в какъв смисъл?

— За брак, разбира се — отвърна Анна. — Всичко друго би било скандално.

Корделия изпръхтя. Откъм спалнята долетя смях. Анна имаше мек, плътен смях, като топящо се масло.

— Толкова е забавно да те поднася човек. — Имах предвид достатъчно добра, за да знаеш тайните им… както и тези на Кристофър и Том. Те са моите специални любимци, тези четиримата, както несъмнено си забелязала. И естествено, настоящият урожай от момичета в Лондон не става за нищо… Разбира се, Люси е очарователна, но тя никога няма да погледне на някое от момчетата като на нещо друго, освен като на брат.

— Струва ми се разумно — промърмори Корделия, — особено когато става дума за Джеймс.

— Нуждаят се от муза — продължи Анна. — Някой, който да ги вдъхновява. Някой, който да знае тайните им. Би ли искала да бъдеш муза?

— Не — отвърна Корделия. — Бих искала да бъда герой.

Анна подаде глава през вратата и я изгледа продължително изпод тъмните си ресници. А после се усмихна.

— Така и подозирах — заяви, изчезвайки обратно в спалнята. Вратата се затвори. — Ето защо те поканих тук.

Корделия усети, че ѝ се вие свят.

— Какво искаш да кажеш?

— Заплашва ни опасност — отвърна Анна. — Всички ни. А Клейвът не го вижда. Боя се, че ако не бъдат взети мерки, ще бъде твърде късно за Барбара и Пиърс, и… и Ариадна. — Гласът ѝ потрепери леко. — Нуждая се от помощта ти.

— Но какво бих могла… — започна Анна, но млъкна, когато чу вратата на долния етаж да се отваря рязко.

— Анна!

Дълбок мъжки глас отекна по стълбището, последван скоро от тропота на тичащи крака, и Матю Феърчайлд нахълта в гостната на Анна.

8

Не в чужда земя

Когато те надвие скръб по-черна от безкрая,

плачи… и над скръбта ти сам Христос

ще плисне светлина и чак до Рая

ще вдигне стълбата на Яков от Чаринг Крос.

Франсис Томпсън, „Не в чужда земя“

Матю носеше брокатен елек и макар да стискаше нова копринена шапка в ръката си, главата му бе гола, а къдриците му — разрошени. Искрящи камъни блещукаха върху иглата му за вратовръзка и копчетата за ръкави, на ръката му проблясваше пръстен с печат.

— Анна, няма да повярваш… — Зърнал Корделия, той млъкна. — Какво правиш тук?

Корделия не беше сигурна дали подобен груб въпрос заслужава отговор.

— Пия чай.

Матю обходи стаята с поглед. Очите му имаха много необикновен цвят, яснозелен на една светлина, по-тъмен — на друга.

— Не виждам Анна.

Звучеше учудено и мъничко подозрително, сякаш се съмняваше, че Корделия я е скрила в чайника.

— В спалнята е — отвърна тя толкова хладно, колкото можеше.

— Сама?

— Матю! — провикна се Анна от спалнята. — Не бъди ужасен.

Матю се приближи и като се облегна на вратата на спалнята, обърна глава, за да говори с Анна през процепа на вратата. Очевидно не го беше грижа дали Корделия ще го чуе.

— Бездруго вече имах влудяващ ден. Джеймс бе оклеветен от Татяна Блекторн, а скапаният ми по-голям брат я подкрепя; Джеймс хукна на среща с Грейс. Тук съм, за да се понапия и да се опитам да забравя каква глупост прави моят парабатай. — Той си погледна часовника. — Освен това до дванайсет трябва да съм отишъл на Флийт Стрийт.

Анна се появи, изглеждаща великолепно в сако и панталон от черно кадифе и бяла копринена риза, вързана на яката. Около врата ѝ висеше монокъл, високите ѝ обувки бяха искрящо черни. Трудно бе да се каже дали тя, или Матю повече изглежда така, сякаш бе слязъл от някоя илюстрация в „Пънч“[18] на тема разкошно облечените младежи на деня.

— Отвратителна история — заяви Анна. — Е, ще вървим ли?

— И още как — отвърна Матю. — Корделия, беше прекрасно, макар и изненадващо, да те видя.

— Не е нужно да се сбогуваш — каза Анна, докато си слагаше чифт бели ръкавици. — Корделия ще дойде с нас. Ето защо я поканих.

— Мислех, че искаш да пием чай! — възрази Корделия.

— Никой никога не иска просто да пие чай — отвърна Анна. — Чаят винаги е предлог за тайни кроежи.

— Анна, Корделия е благопристойна млада дама — каза Матю. — Може би не иска да рискува репутацията си, като излиза с долноземци и съмнителни субекти.

— Корделия иска да бъде герой — заяви Анна. — Човек не може да стане такъв, като си стои вкъщи и бродира. — Очите ѝ искряха. — За разлика от теб, днес бях на срещата на Анклава. Знам как смятат да се оправят с настоящата ситуация и не мисля, че планът им ще помогне на онези, които пострадаха, нито ще предотврати нападение като това при езерото да се случи отново.

Когато Матю проговори, гласът му беше изгубил резкия си тон.

— Мислех, че Барбара се подобрява. Томас каза…

— Мълчаливите братя приспаха всички ранени — обади се Корделия, която го беше чула от Алистър. — Надяват се, че ще се излекуват, но…

— Надеждата не е решение — заяви Анна. — От Клейва твърдят, че е било случайно демонско нападение, което се е случило не посред бял ден, а под прикритието на гъсти облаци. Изпратили са патрули в Риджънтс Парк.

— Не беше случайно — каза Корделия. — В парка имаше и мундани, ала никой от тях не беше нападнат.

— Освен това демоните се появиха преди облаците — добави Матю. — Когато Пиърс падна с писъци, слънцето все още не се беше скрило.

— Започвате да виждате проблема — каза Анна. — Неколцина членове на Анклава изтъкнаха същото, сред тях и моите родители, ала мнозинството предпочита да гледа на това като на нещо, с което са се сблъсквали и преди. Не като нещо ново.

— А ти смяташ, че наистина е ново? — рече Корделия.

— Сигурна съм в това. А когато в Лондон се появи нова свръхестествена заплаха, кой научава пръв за нея? Долноземците. Би трябвало да задаваме въпроси сред тях. Някога Клейвът имаше връзки с върховни магьосници, с лидерите на вампирски и върколашки кланове. С кралицата на светлите елфи. — Анна поклати глава в безсилно раздразнение. — Знам, че чичо Уил и леля Теса са сторили всичко, което могат, ала тези съюзничества бяха оставени да закърнеят и сега ловците на сенки смятат, че могат да разчитат единствено на себе си.

— Разбирам. — Очите на Матю искряха. — Значи, отиваме в „Хел Рюел“.

— С Матю понякога посещаваме един салон на изкуствата, който се помещава в сграда, собственост на върховния магьосник на Лондон — обясни Анна. — Малкълм Фейд.

— Малкълм Фейд?

Корделия беше чувала за него.

Върховните магьосници на градовете понякога биваха избирани. Друг път просто си присвояваха титлата. Малкълм Фейд се беше появил в Лондон в началото на века и бе обявил, че ще бъде висшият магьосник, тъй като Рейгнър Фел се оттегляше от поста, а напоследък никой не беше виждал Магнус Бейн.

Люси страшно се беше развълнувала, особено когато той дойде, за да посети Института и да си побъбри с Уил и Теса. Казал ѝ бе, че има коса с цвета на сол и очи с цвета на теменужки, и близо седмица бе влюбена в него и в писмата си не говореше за нищо друго.

— Всички изтъкнати долноземци ще бъдат там — каза Анна. — Време е да направим онова, в което най-много ни бива.

— Да се напием? — предположи Матю.

— Да бъдем очарователни — уточни Анна. — Да задаваме въпроси. Да видим какво можем да научим. — Тя протегна облечена в ръкавица ръка. — Хайде, хайде. Ставай. Каретата отпред ли е, Матю?

— На твоите услуги — отвърна той. — Сигурна ли си, че искаш да дойдеш, Корделия? Ще бъде скандално.

Корделия не си направи труда да отговори, просто взе подпрения на стената Кортана. Навън беше тъмно, въздухът беше влажен и студен. Карета, върху чиято врата беше нарисуван гербът на консула, ги чакаше до бордюра. Някой бе оставил наръч рози с отрязани глави на предните стъпала. Иванджелин или някое друго момиче?

— Е, какво представлява този салон? — попита Корделия, докато Матю ѝ помагаше да се качи в каретата.

Един от прислужниците на консула, мъж на средна възраст с кестенява коса, седеше безстрастно на капрата.

Разбира се, беше чувала за салони — места, където влиятелните, прочутите и аристократите се събираха, за да се наслаждават на изкуство и поезия. Говореше се, че там се случвали и по-дръзки неща — в сенките и в тъмните градини, двойки, уединяващи се далече от чужди очи.

Отказвайки протегнатата ръка на Матю, Анна се качи след нея, последвана от Матю.

— Много ексклузивен салон — отвърна Анна, докато се наместваше върху покритата с кадифе седалка. — Посещават го някои от най-прочутите долноземци на света.

Каретата потегли.

— За някои сигурно си чувала — продължи Анна, — за други едва ли. Някои имат репутация, която не заслужават… други са си я заслужили напълно.

— Никога не съм си мислила, че долноземците се интересуват от изкуство и поезия — каза Корделия. — Но предполагам, че няма причина да не е така. Просто те не са сред нещата, с които ловците на сенки се занимават. Ние не творим по този начин.

— Способни сме на това — обади се Матю. — Просто ни се казва, че не бива да го правим. Недей да бъркаш възпитанието с вроденото неумение.

— Ти твориш ли, Матю? — Корделия го погледна изпитателно. — Може би рисуваш или пък пишеш поезия?

— Люси пише. — Очите на Матю приличаха на тъмна вода. — Мислех, че понякога пише за теб.

— Люси се тревожи — отвърна Корделия. — Не го казва, но знам, че се тревожи, че от цялото това нейно писане няма да излезе нищо, защото е ловец на сенки, а това трябва да е на първо място. — Тя се поколеба. — Какво означава „Хел Рюел“?

Очите на Анна светнаха.

— Официалните академични събирания в Париж открай време са контролирани от мъже, ала салоните са свят, над който властват жените. Една прочута благородна дама настанявала гостите си в своя ruelle, мястото между леглото ѝ, леглото на която и да било дама всъщност, и стената. Скандално място. Неофициално всички артистични събирания, оглавявани от жени, започнали да се наричат „ruelle“.

— Но нали каза, че Малкълм Фейд ръководи този салон.

— Той притежава сградата — обясни Анна. — Що се отнася до това кой ръководи салона, много скоро ще научиш.

Корделия не обичаше да чака, за да научи нещо. Тя въздъхна и погледна към прозореца.

— Къде отиваме?

— Бъруик Стрийт — отвърна Анна с намигване. — В Сохо.

Корделия не познаваше Лондон, но дори тя знаеше, че Сохо бе средище на бохеми. Безпътни писатели и бедни художници, безпарични социалисти и мъчещи се да пробият музиканти се смесваха с търговци, продавачи, пропаднали аристократи и дами със съмнителен морал.

Винаги ѝ се бе струвало невероятно вълнуващо и именно от онези места, където майка ѝ никога не би я пуснала.

— Сохо — прошепна тя, докато каретата трополеше по тясна и тъмна уличка, по чиито тротоари бяха наредени пазарни сергии.

Газени фенери огряваха лицата на собствениците на сергиите, които си бъбреха и се пазаряха с клиентите за нащърбени порцеланови чинии и чаши и дрехи втора употреба. Джентълмени — е, вероятно не бяха джентълмени, помисли си Корделия — пробваха връхни дрехи и сака на улицата, докато жените им опипваха материята с възклицания за това колко добре им пасват. Един касапин беше отворил вратите на магазина си и продаваше парчета месо („Всичко, което ще се развали до утре, миличка“, обясни Анна, виждайки любопитния поглед на Корделия) на светлината на газени лампи, имаше и пекари и зарзаватчии, които правеха същото. Минаха покрай една чайна, а после и кръчма, чиито прозорци грееха.

— Пристигнахме — каза Анна и каретата спря.

Тримата слязоха и се намериха на ъгъла на „Бъруик“ и малка уличка, наречена „Тайлърс Корт“, която отвеждаше настрани от главния път. Въздухът беше изпълнен със смях и викове, и мириса на печени ядки.

След като обсъди шепнешком нещо с Матю, Анна пое по уличката. Високата ѝ, облечена в черно фигура почти веднага се изгуби в сенките и Корделия остана насаме с Матю. Той беше нахлупил шапката си над едното си око и я гледаше замислено.

Корделия плъзна отново поглед по табелите на магазините. Виждаше женски силуети, облегнати на някои врати. Почти можеше да чуе гласа на майка си: Паднала жена, нали знаеш. Сякаш въпросното момиче просто беше изгубило равновесие. Корделия опита да си го представи. Да целуваш мъже за пари, и не само да ги целуваш…

— За какво си мислиш? — попита Матю.

Корделия откъсна поглед от една жена с изрисувани с руж бузи, която се усмихваше на мъж, облечен в работнически дрехи, които не му бяха по мярка.

— Какво е лапидарии? — попита тя не защото наистина искаше да знае, а защото на табелата насреща ѝ пишеше А. ДЖОУНС, ЛАПИДАРИИ, а Матю я караше да се чувства неспокойна.

— Лапидарна фраза е фраза, която си заслужава да бъде изваяна върху камък — обясни Матю — и запазена завинаги… мъдрости като „Ние сме прах и сенки“ или пък всяка дума, излязла от устата ми.

Корделия посочи табелата.

— Там продават фрази?

— Продават предмети, върху които са гравирани фрази.

Например, ако искаш върху венчалната ти халка да бъдат гравирани любовни слова. Или пък думи на съжаление и скръб на гроба ти. За моя надгробен камък си мислех за нещо величествено.

— Изненадваш ме — каза Корделия. — Слисана съм.

Матю разпери ръце във въздуха, лицето му беше огряно от светлината на газените фенери.

— Навярно едно простичко: „О, смърт, къде ти е победата? О, смърт, къде ти е жилото?“[19]. Ала дали това улавя наистина светлината, която съм донесъл в живота на приятели и познати, скръбта, която ще изпитат, когато тя угасне? Какво ще кажеш за:

Сълзи за него безутешни не ронете,

не страдайте горчиво, не скърбете;

ковчег е само туй, що тлее във пръстта,

искрата в него още грее по света.

Гласът на Матю се беше извисил и когато свърши, откъм множеството пред близката кръчма се разнесоха аплодисменти. Той свали ръце и в същия миг Анна се появи от уличката.

— Стига си дрънкал глупости, Матю — заяви тя. — Идвайте и двамата, очакват ни.

Беше дълбока нощ, гората — дълбока и тъмна. Красивата Корделия, възседнала белия си жребец, галопираше по криволичещия път, който сияеше бял на изящната лунна светлина. Бляскавата ѝ алена коса се развяваше зад нея, ослепително красивото ѝ лице имаше стоманено решително изражение.

Внезапно тя изкрещя. Черен жребец се беше появил и препречваше пътя пред нея. Тя дръпна юздите и спря рязко, ахвайки.

Беше той! Мъжът от странноприемницата! Разпозна красивото му лице, искрящите му зелени очи. Зави ѝ се свят. Какво правеше тук посред нощ, облечен в много тесни бричове?

— Я виж ти — каза той, с пропит от сарказъм глас. — Предупредиха ме, че дамите по тези земи са разюздани, но не мислех, че трябва да го разбирам буквално.

Корделия ахна. Ама че нахалство!

— Ако обичате, дръпнете се от пътя ми, сър! Имам важна задача тази нощ, от чието изпълнение зависят много животи!

Люси стигна до края на изречението — и лентата на пишещата си машина — и плесна с ръце от удоволствие. Ако обичате, дръпнете се от пътя ми, сър! Корделия бе толкова сърцата! Много скоро щяха да започнат да прехвърчат искри между нея и красивия разбойник, който всъщност беше син на херцог, обвинен в престъпление, което не беше извършил, и принуден да си изкарва прехраната по пътищата. Беше толкова романтично…

— Госпожице Херондейл? — разнесе се тих глас зад гърба ѝ.

Люси, седнала на писалището си до прозореца, се обърна изненадано. Беше забравила да запали магическата светлина в стаята, когато бе започнало да притъмнява, и за миг единственото, което видя, бе мъжка фигура в тъмни дрехи, застанала насред спалнята ѝ.

Тя изписка. Когато не се случи нищо, изписка отново, вдигна грижливо подредената купчинка довършени страници, които бе оставила настрани, и замери с тях фигурата в средата на стаята.

Неканеният гост отскочи пъргаво, макар и не достатъчно. Ръкописът се удари в него и изригна в бял облак от хартия.

Люси посегна към лампата на бюрото си. В лумналата светлина го видя съвсем ясно: черна коса, толкова съвършено права, колкото тази на брат ѝ беше непокорна и разчорлена. Зелени очи я гледаха изпод тъмни ресници.

— Значи, това имат предвид хората, когато казват, че страниците просто хвърчали — сухо отбеляза Джеси, когато и последният лист се приземи в краката му. — Нужно ли беше?

— А нужно ли беше да нахлуваш в стаята ми? — попита Люси с ръце на хълбоците.

Усещаше думкането на сърцето си и мъничко се изненада от себе си. Не би могло да се каже, че рядко вижда призраци. Джесамин постоянно влизаше и излизаше от стаята ѝ: страшно обичаше да разглежда дрехите ѝ, когато Люси ги извадеше от гардероба, и да ѝ дава непоискани модни съвети. Люси бе почти на десет години, преди да разбере (когато Розамунд и Пиърс Уентуърт ѝ се бяха надсмели), че повечето момичета нямат досадна приятелка призрак.

Джеси беше вдигнал една страница и я гледаше критично.

— Твърде често използваш думата „сияен“. Поне три пъти на една и съща страница. Също като „златен“ и „искрящ“.

— Не помня да съм ти искала съвет — каза Люси и се изправи. Слава богу, че се беше преоблякла за вечеря и не беше по халат. Понякога забравяше да се облече, когато бе потънала в някоя история и думите просто се лееха от пръстите ѝ. — Коя е последната книга, която си прочел?

— „Големите надежди“. Нали ти казах, че чета страшно много.

Той приседна на ръба на леглото ѝ… и начаса скочи обратно на крака, изчервявайки се. Люси свали ръце от хълбоците си, развеселена.

— Призрак с чувство за благоприличие. Това вече е забавно.

Джеси я погледна мрачно. Действително имаше страшно пленително лице, помисли си Люси. Черната му коса и зелените очи бяха в хладен контраст с бледата му кожа. Като писател тя трябваше да обръща внимание на тези неща. Описанията бяха много важни.

— Посещението ми си има цел — каза той.

— Значи, не си тук само за да ми се подиграваш и да ме унижаваш? Толкова се радвам!

Джеси не обърна внимание на думите ѝ.

— Сестра ми и брат ти си уредиха тайна среща тази вечер…

— В името на Ангела. — Ред беше на Люси да се отпусне тежко на ръба на леглото. — Това е ужасно неловко.

Преди Джеси да успее да каже каквото и да било, вратата на стаята се отвори и баща ѝ застана на прага с разтревожен вид.

— Люси? Извика ли? Стори ми се, че те чух.

Люси се напрегна, ала изражението в сините очи на баща ѝ не се промени — лека тревога, примесена с любопитна озадаченост. Наистина не можеше да види Джеси.

Джеси я погледна и крайно дразнещо сви рамене, сякаш искаше да каже: Нали ти казах.

— Не, татко. Всичко е наред.

Баща ѝ погледна към разпилените по килима страници на ръкописа.

— Писателски мъки, а, Лулу?

Джеси повдигна вежда. Лулу, оформиха въпросително устните му.

Люси се зачуди дали е възможно да умреш от унижение. Не смееше да погледне към Джеси. Вместо това се взираше право в баща си, който все още изглеждаше разтревожен.

— Да не би нещо да не е наред, татко?

Уил поклати глава. Люси не можеше да си спомни кога се бяха появили белите нишки на слепоочията му, посребрявайки чернотата на косата му.

— Много отдавна — каза той — аз бях този, който предупреждаваше Клейва, че се задава нещо ужасно. Заплаха, която не знаехме как да посрещнем. Сега аз съм Клейвът и все още не мога да убедя хората около мен, че трябва да бъде предприето нещо повече от патрули в парка.

— Наистина ли смятат да направят само това?

— Майка ти вярва, че отговорът се крие в библиотеката. — Уил прокара разсеяно пръсти през косата си. Опакото на дланите му беше белязано от демонско нападение, случило се преди години, когато Люси беше съвсем малка. — Чичо ти Джем вярва, че магьосниците може би разполагат с полезна информация, скрита в техния Спираловиден лабиринт.

— А ти какво смяташ? — попита Люси.

— Аз мисля, че винаги има такива, които остават бдителни и търсят истината, а не лесните отговори — отвърна той с усмивка, която Люси знаеше, че е повече заради нея. — Междувременно ще бъда заедно с майка ти в библиотеката. Все още сме на буквата А в сборника „Необикновени демони“. Кой да предположи, че в Шри Ланка се срещало подобно на червей създание, наричано ааардшарк?

— Корделия може би. Тя е била навсякъде. — Люси се намръщи. — Ужасно егоистично ли е да се тревожа, че всичко това може да забави парабатайската ни церемония? Струва ми се, че ще бъда по-добър ловец на сенки след нея. Не беше ли така и с теб, след като с чичо Джем станахте парабатаи?

— Станах по-добър ловец на сенки и по-добър човек — заяви Уил. — Най-доброто у мен съм научил от Джем и майка ти. Единственото, което искам за теб и Корделия, е да имате онова, което имах аз. Приятелство, което ще осмисли всичките ви дни. И никога да не се разделяте.

Люси знаеше, че родителите ѝ са извършили велики дела, които се бяха превърнали в прочути истории, но освен това бяха страдали твърде много. Люси отдавна бе решила, че да изживееш някоя история, би било ужасно некомфортно. Далеч по-добре бе да ги пишеш и да ръководиш разказа, така че никога да не бъде прекалено тъжен или прекалено страшен, само толкова, колкото да е интересно.

Уил въздъхна.

— Поспи, fy nghariad bach. Да се надяваме, че утре обитателите на лечебницата ни ще бъдат по-добре.

Вратата се затвори зад баща ѝ и Люси се огледа из потъналата в сенки стая. Къде се беше дянал нейният призрак?

— Е, това беше интересно — подхвърли Джеси замислено.

Люси се обърна рязко и го изгледа яростно. Седеше на перваза, блед, с тъмни вежди, които сякаш разсичаха лицето му. Нямаше отражение в стъклото на прозореца. То бе черно и празно зад него.

— Имаш късмет, че не му казах, че си тук — заяви тя. — Щеше да ми повярва. А ако разбереше, че в стаята ми има момче, щеше да измисли начин да те разкъса на парчета дори и без да е в състояние да те види.

Джеси не изглеждаше особено разтревожен.

— Как те нарече? Когато си тръгваше?

— Fy nghariad bach. Означава „миличката ми“ на уелски.

Люси впери предизвикателен поглед в Джеси, но той като че ли нямаше намерение да ѝ се подиграва.

— Майка ми често говори за баща ти — каза. — Не мислех, че ще е такъв.

— Какъв?

Погледът му се извърна от нейния.

— Моят баща умрял, преди да се родя. Мислех си, че може би ще го видя, когато умра, но не стана така. Мъртвите отиват нейде много далече. Аз не мога да ги последвам.

— Защо не?

Люси веднъж бе попитала Джесамин какво се случва, след като умреш. Джесамин бе отвърнала, че не знае, че междинната земя, която призраците обитават, не е земята на смъртта.

— Пленен съм тук — каза Джеси. — Когато слънцето изгрее, потъвам в мрак. Не се връщам в съзнание, преди отново да се спусне нощ. Ако има живот в отвъдното, аз не съм го виждал.

— Можеш обаче да разговаряш със сестра си и майка си. Те не може да не знаят колко странно е всичко това. И все пак го пазят в тайна? Грейс казала ли е на Джеймс?

— Не. Блекторновци са свикнали да пазят тайни. По чиста случайност открих, че Грейс има среща с брат ти тази вечер. Видях я да му пише, ала тя не знаеше, че съм там.

— А, да… тайната среща — каза Люси. — Тревожиш се, че Грейс ще бъде опозорена.

Беше плашещо лесно за една млада дама да бъде „опозорена“, репутацията ѝ — съсипана, ако бъдеше заварена насаме с някой мъж. Майката винаги се надяваше, че мъжът ще постъпи почтено и ще се ожени за дамата, за да не я обрече на живот в срам, дори и да не я обичаше, ала това изобщо не беше сигурно. А ако не го стореше, беше повече от сигурно, че никой мъж нямаше да се доближи до нея. Тя никога нямаше да се омъжи.

Люси си помисли за Юджиния.

— Не става дума за нищо толкова тривиално — отвърна Джеси. — Сигурен съм, че си чувала историите, които се разказват за дядо ми?

Люси повдигна вежди.

— Онзи, който се превърнал в гигантски червей заради демонска шарка и бил убит от баща ми и чичовците ми?

— Боях се, че родителите ти може да са сметнали, че не е подходяща за ушите на една млада дама — каза Джеси. — Виждам, че напразно съм се тревожил.

— Разказват я всяка Коледа — заяви Люси самодоволно.

Джеси се изправи и тя неволно погледна към огледалото над тоалетката, където можеше да види отражението на лицето си, но не и Джеси. Момиче в празна стая, което си говореше само.

— Дядо Бенедикт е бил забъркан в черни магии. А връзката му с демоните… — Джеси потрепери. — Преди да умре, оставил в оранжерията демон цербер, комуто възложил да брани семейството.

— Демонът, който Джеймс е видял в оранжерията? Но той го уби. А когато от Анклава претърсиха мястото, не откриха нищо.

— Церберът бил кръстосан с демонично растение — отвърна Джеси. — Когато бъде убит, той освобождава семенници, които на пръв поглед изглеждат безобидни. Няколко часа по-късно от тях се излюпват нови цербери. Досега вече трябва да са пораснали напълно.

Люси усети, че я побиват тръпки.

— От какво се страхуваш?

— Грейс излезе от къщи без знанието на майка ми… всъщност напук на изричната ѝ забрана. Новородените цербери със сигурност са го усетили. Дядо ми е насадил в тях заръката да защитават семейството ни. Те ще отидат да намерят Грейс и да я върнат.

— Но как можеш да си сигурен? Защо новите демони биха наследили заръката на старите?

— Прочетох го в писанията на дядо ми — отвърна Джеси. — Надявал се е да създаде послушен демон, който да ражда нови демони, когато бъде убит… демони, които да помнят всичко, което прародителят им е знаел. Вярвай ми, никога не съм си мислил, че планът му би могъл да подейства. Дядо ми е бил напълно откачен. Докато разбера какво става, беше твърде късно.

— Но… — заекна Люси. — Ще наранят ли Грейс?

— Не. Те гледат на нея като на един Блекторн. Но ако някой Херондейл… ако брат ти е с нея, ще го сметнат за враг. Той уби техния родител в оранжерията. Ще го нападнат и няма да бъде никак лесно да отблъсне група цербери сам.

Джеймс не само че щеше да бъде сам, но Люси дори не бе сигурна, че ще е въоръжен.

— Майка ти знае ли за това? Не мога да си представя, че би искала да има демон в имота си?

— Майка ми ненавижда ловците на сенки, и не без основание. Мисля, че винаги се е чувствала защитена от присъствието на церберите в оранжерията. — Джеси въздъхна. — Ако трябва да съм откровен, не съм сигурен дали изобщо знае за новите демони. Самият аз се досетих какво е станало, когато ги видях да напускат имението, и като призрак бях безсилен да ги спра. — Гласът му беше пропит с безсилно раздразнение. — Не успях дори да намеря майка ми, за да я предупредя какво се случва.

Клатейки глава, Люси се отпусна на колене пред сандъка в долната част на леглото, където държеше оръжията си, и го отвори. Вдигна се облаче прах; вътре имаше купчини ками, серафимски остриета, ножове, вериги, стрелички и други подобни, изящно увити в кадифе.

Джеси се появи безшумно до нея.

— Демоните цербери не са никак малки. Няма да е зле да вземеш още няколко души със себе си.

— Така и възнамерявах. — Люси извади малка секира от сандъка. — Какво ще правиш ти в това време?

— Ще се опитам да открия майка ми и да я изпратя да намери Грейс. Тя може да нареди на церберите да се отдръпнат, те ще я послушат. Имаш ли някаква представа къде биха могли да се срещнат Джеймс и Грейс?

Люси издърпа една чанта, в която имаше няколко ками и серафимски остриета, и я преметна през рамо.

— Искаш да кажеш, че ти не знаеш?

— Не, не можах да видя цялото писмо. Мислиш ли, че ще успееш да ги намериш?

— Със сигурност ще се опитам. — Люси се изправи със секира в ръка. — Нека ти кажа нещо, Джеси Блекторн. Майка ти може и да има причина да ненавижда ловците на сенки, но ако нейните нелепи демони наранят брат ми, няма да имам никаква милост. Ще я пребия до смърт със собствената ѝ тъпа шапка.

С тези думи тя отвори прозореца на спалнята си, изпълзя на издатината отвън и скочи безшумно в нощта.

9

Отровно вино

Тук не цъфтят поляни, дъбрави не шумят,

а макове умрели, преди да разцъфтят;

ни лист, ни цвят, а плевел, трънаци и бодли,

и гроздове зелени — от тях отровно вино

за мъртвите шурти.

Алджърнън Чарлс Суинбърн, „Градината на Прозерпина“

Корделия и Матю не бяха навлезли кой знае колко навътре в уличката, когато пред тях се издигна врата. Тя блещукаше в една занемарена на вид стена, Корделия подозираше, че е невидима за мунданите.

От другата страна се простираше тесен коридор, чиито стени бяха покрити с тежки червени гоблени, стигащи от тавана до пода. В края на коридора имаше друга, също така червена, врата.

— Когато не се използва като салон на изкуствата, това място е къща за хазарт — прошепна Матю на Корделия, докато се приближаваха до вратата. — Има дори капандура на тавана, та в случай на неочаквана полицейска проверка комарджиите да могат да избягат от там.

Вратата се отвори неочаквано. В помещението от другата ѝ страна завариха висок мъж в металносиви сако и панталон. В сумрака косата му изглеждаше съвършено бяла. Корделия си помисли, че трябва да е поне на шейсет години, ала когато се приближиха, осъзна, че лицето му бе младо и проницателно, очите му — тъмнолилави.

Това трябва да беше Малкълм Фейд, върховният магьосник на Лондон. Повечето магьосници имаха специфичен белег, който издаваше демонската им кръв: синя кожа, рога, каменни нокти. Очите на Малкълм определено имаха неземен цвят, като аметисти.

— Този път сте трима? — каза той на Анна.

Тя кимна.

— Трима.

— Опитваме се да ограничаваме броя на ловците на сенки в салона — каза Малкълм. — Предпочитам нефилимите да се чувстват малцинство сред долноземците, тъй като толкова често е обратното. — Иззад него долетя женски глас; Малкълм не се обърна, но се усмихна. — И все пак доста оживявате мястото, както Хипатия ми напомня. — Той отвори вратата широко и се отдръпна, за да ги пусне да влязат. — Заповядайте. Въоръжени ли сте? О, забравете, че попитах, естествено, че сте. Нали сте ловци на сенки.

Анна прекрачи прага, последвана от Матю и накрая Корделия. Докато минаваше покрай Малкълм, той я погледна изпитателно.

— В семейството ти не тече кръвта на Блекторновци, нали? — попита я неочаквано.

— Не… мисля, че не — отвърна Корделия изненадано.

— Добре.

Той ги въведе навътре. Салонът се оказа поредица от свързани помежду си стаи, украсени в искрящи като скъпоценни камъни багри — червено и зелено, синьо и златно. Минаха по боядисан в бронзово коридор и се озоваха в осмоъгълна стая, пълна с долноземци. Брътвеж и смях ги заляха като приливна вълна.

Корделия усети как сърцето ѝ запърха леко… нещо в тази нощ ѝ се струваше опасно, и то не защото се намираше в стая, пълна с долноземци. Никой от тях не се опитваше да го скрие и това като че ли го правеше по-малко притеснително. Вампири крачеха гордо из стаята, лицата им грееха на електрическата светлина; върколаци кръстосваха сенките, издокарани в елегантно вечерно облекло. В средата на помещението, върху издигната сцена от черешово дърво, свиреше струнен квартет. Корделия зърна красив цигулар със златнозелените очи на върколак и кларнетист с червеникавокафяви къдрици и прасци, завършващи с кози копита.

По тъмносините стени висяха големи картини в златни рамки, изобразяващи митологични сцени. Или поне Корделия мислеше, че са митологични сцени. Обикновено когато хората на някоя картина бяха голи, открила бе тя, то бе, защото художникът вярваше, че римляните и древните гърци не са имали нужда от дрехи. Което я озадачаваше, особено когато се биеха с минотаври или бяха вчепкани в двубой със змии. Всеки ловец на сенки знаеше, че в битка бойното облекло, покриващо тялото, е жизненоважно.

— Просто не разбирам защо някой би искал да си направи излет гол — подхвърли тя. — Та нали ще ги полазят мравки къде ли не.

Анна се засмя.

— Корделия, ти си истински полъх свеж въздух — каза тя, докато тъмнокоса жена се насочваше решително към тях със сребърна табличка в ръка.

Черната ѝ коса бе обвита около гребен от слонова кост, украсен с копринени божури, покритата ѝ с бродерия рокля бе тъмноалена. Върху табличната искряха кристални чаши, пълни с пенлива течност.

— Шампанско? — предложи тя и усмивката ѝ разкри блясъка на вампирски зъби.

— Благодаря ти, Лили.

Анна си взе чаша. Матю стори същото и след моментно колебание Корделия последва примера ѝ. Никога не бе опитвала шампанско, нито нещо подобно… Според майка ѝ дамите пиели единствено сладки ликьори като шери и ратафия.

Матю пресуши чашата си на един дъх, остави я върху подноса на Лили и си взе друга. Анна поднесе шампанското към устните си в същия миг, в който страшно докаран магьосник с обръч от бодли около врата мина покрай тях, уловен под ръка от русокоса жена вампир в гранатовочервена рокля. Тя бе прелестна и бледа като току-що паднал сняг; Корделия неволно си помисли за мунданските жени, които плащаха, за да избелват лицата си и да запазят модната си бледност.

Би трябвало просто да станат вампири, помисли си тя. Би било по-евтино.

— Каква е тази усмивчица? — полюбопитства Матю. — Изглеждаш така, сякаш ще се разсмееш.

Корделия отпи от шампанското, което имаше вкус на въздушни мехурчета, и го изгледа надменно.

— Е, и?

— Повечето момичета биха се уплашили — отвърна той. — Искам да кажа, не и Анна. Или пък Люси. Но повечето.

— Не се плаша лесно.

— Започвам да го разбирам. — Матю погледна към Анна и Лили, която се смееше, доближила глава до тази на Анна. — Анна е в състояние да съблазни всекиго — сподели той с Корделия, понижавайки глас. — Абсолютно всекиго. Това е нейният талант.

— Надявам се, че не е единственият ми талант — каза Анна, вдигайки поглед, когато Малкълм Фейд се появи и отпрати Лили с пренебрежително махване; тя се отдалечи във вихрушка от коприна.

— Хипатия иска да се види с теб, Анна — каза Малкълм. — Има гостенка отдалече, която настоява да се срещне с теб.

Устните на Анна се извиха в усмивка.

— И тази гостенка идва откъде?

— От крайбрежието — отвърна Малкълм. — Хайде, нали я знаеш каква е Хипатия.

Анна намигна на Корделия и Матю и се обърна, за да последва Малкълм по един коридор с тапети от жакард. Много скоро двамата изчезнаха от поглед.

— Толкова е красива — каза Корделия. — Анна, имам предвид.

— Анна притежава нещо особено. — Матю повдигна замислено вежди. — Французите го наричат jolie laide.

Корделия знаеше достатъчно френски, за да се намръщи.

— Красиво-грозна? Тя не е грозна!

— Не означава това — обясни Матю. — Означава необикновено красива. Странно красива. Някой, който притежава характерно лице. — Очите му се плъзнаха от косата до върховете на обувките ѝ. — Като теб.

Той се пресегна и взе чаша шампанско от един поднос наблизо, докато красивият върколак от струнния квартет минаваше покрай тях с усмивка. Незнайно как, Матю бе пресушил онази, която държеше допреди малко, и се бе отървал от нея с впечатляваща бързина и дискретност. Отпи от новата и срещна очите на Корделия над ръба ѝ.

Корделия не беше напълно сигурна дали ѝ харесва да я наричат „хубаво-грозна“, ала в момента имаше по-належащи въпроси. Не знаеше кога отново ще остане насаме с Матю.

— Спомняш ли си, че те попитах за майка ти на бала?

— Доставя ми истинско удоволствие да говоря за майка ми на подобни събития — отвърна той.

Корделия отпи още една глътка шампанско и се опита да не изхълца.

— Майка ти е консулът — продължи тя.

— Забелязал съм го, да.

— И в момента е в Идрис, където се готвят да съдят баща ми.

Матю присви очи.

— Мислех… — Той поклати глава. Групичка балерини вампири ги стрелнаха с поглед и се изкискаха. — Няма значение. Аз мисля твърде много и пия твърде много. Това открай време ми е проблем.

— Има нещо, което не разбирам — каза Корделия. — Защо все още не са изпитали баща ми с Меча на смъртните? Тогава ще имат доказателство, че е невинен.

Матю изглеждаше леко учуден.

— Действително. Няма особен смисъл да притежаваш магически предмет, който принуждава онзи, който го държи, да каже истината, ако не го използваш в криминални процеси.

Думата „криминален“ все още разтърсваше Корделия до мозъка на костите.

— Разполагаме със съвсем малко информация, но брат ми има приятели от училище в Идрис. Чул е, че нямат намерение да използват Меча на смъртните. Мислиш ли, че би могъл да убедиш майка си, че трябва да го направят?

Матю си беше взел още едно питие, може би от една саксия с растение. Гледаше я над ръба на чашата и Корделия се зачуди колко ли души го бяха виждали да се усмихва широко над питието си, пропускайки да забележат, че ги наблюдава с тъмнозелените си очи.

— Това те разстройва, нали? — попита той.

— Става дума за семейството ми. Ако баща ми бъде признат за виновен, не само ще го изгубим, но ни очаква съдбата на семейство Лайтууд след смъртта на Бенедикт. Всичко, което притежаваме, ще ни бъде отнето. Името ни ще се покрие с позор.

— Толкова много ли те е грижа? Да не бъдеш опозорена?

— Не — заяви Корделия. — Ала майка ми и брат ми ги е грижа и не знам дали ще го преживеят.

Матю остави чашата си върху една инкрустирана дървена масичка.

— Добре. Ще пиша на майка ми.

Облекчението беше почти болезнено.

— Благодаря ти — каза Корделия. — Но моля те, помоли я да пише на Люси, в Института. Не искам майка ми да види отговора преди мен, в случай че е отказ.

Матю се намръщи.

— Майка ми няма… — Той не довърши, загледан към другия край на стаята, където Лили им махаше. — Това е сигналът на Анна. Трябва да вървим.

Корделия усети лека тръпка на безпокойство.

— Да вървим къде?

— В сърцето на нещата — отвърна Матю, махвайки към коридора с жакардовите тапети, по който бе изчезнала Анна. — Приготви се. Магьосниците могат да бъдат по-лукави и от феи, стига да поискат.

Заинтригувана, Корделия го последва по коридора, осветяван от хартиени фенери. В самия му край имаше покрит с дърворезба шкаф от абанос, зад чието стъкло бяха наредени най-различни причудливи вещи. Матю почука леко по стъклото.

Шкафът се завъртя навътре, разкривайки златна изкуствена пещера. Цялата стая сияеше — от изрисувания таван до пода, застлан със светъл килим. Имаше масички от позлатено дърво, отрупани с най-различни съкровища: механични птички, инкрустирани с лапис лазули и злато, метални ръкавици и остриета с деликатна елфическа изработка, полирана дървена кутия, украсена с уроборос — змия, захапала собствената си опашка — и ябълка, изваяна от един-единствен рубин. В самия край на стаята имаше легло с колони, голямо колкото цялата спалня на Корделия у дома, инкрустирано с месинг и мед и отрупано с десетки възглавници от златна прежда. На ръба на леглото, сякаш то беше трон, седеше жена, магьосница, която изглеждаше умело изваяна от вълшебни материали: махагонова кожа, бронзова коса, рокля от блестящо злато.

Корделия се поколеба на прага. В стаята имаше и други хора, освен магьосницата: Малкълм Фейд и Анна Лайтууд, изтегната върху двуместно канапе от орехово дърво и позлатено кадифе, преметнала дългите си крака над изящните дървени облегалки.

Малкълм Фейд се усмихна.

— Добре дошли, малки ловци на сенки. Малцина от вашата раса биват допускани до покоите на Хипатия Векс.

— Дали тя наистина е добре дошла? — попита Хипатия с котешка усмивка. — Нека се приближи.

Корделия и Матю пристъпиха навътре заедно, Корделия — заобикаляйки предпазливо столове и маси в стил рококо, сияещи от позлата и перли. Отблизо видя, че зениците на Хипатия Векс имаха формата на звезди: нейният магьоснически белег.

— Не бих казала, че съм във възторг от идеята салонът ми да гъмжи от нефилими. Ти интересна ли си, Корделия Карстерс?

Корделия се поколеба.

— Ако трябва да го мислиш — заяви Хипатия, — значи не си.

— В това няма логика — каза Корделия. — Несъмнено, ако не мислиш, няма как да бъдеш интересен.

Хипатия примига, създавайки ефекта за звезди, угасващи и включващи се като лампи. След това се усмихна.

— Предполагам, че може да останеш за малко.

— Браво, Корделия. — Анна свали крака от облегалката на канапето. — Арабела, какво става с напитките?

Корделия се обърна и осъзна, че в стаята има още някой — фея с водопад от синя и зелена коса. Тя стоеше в една ниша, полускрита от бюфет, върху който приготвяше напитки. Ръцете ѝ се полюшваха във въздуха като филизи във вода, отпушвайки гарафи и кристални стъкленици, пълни с червена течност, която наливаше в най-различни чаши и бокали.

Корделия присви очи.

— Пристигат, миличка!

Арабела се приближи, за да раздаде напитките. Матю прие своята на драго сърце. Корделия забеляза, че Арабела се движи с нестабилна, полюшваща се походка, сякаш бе моряк, несвикнал с твърда почва под краката си.

Когато подаде чаша на Анна, тя я придърпа в скута си. Арабела се изкиска и изрита обувките си с високи токчета. Краката ѝ бяха шокиращо голи, покрити с пъстроцветни люспи, които блещукаха като дъга на златната светлина.

Русалка. Значи, това бе приятелката на Хипатия „от крайбрежието“. Русалките бяха феи, които рядко можеше да бъдат видени на сушата, тъй като човешките им крака им причиняваха болка.

Арабела забеляза погледа на Корделия и сви рамене с плавно движение, което раздвижи тежкия водопад от сини и зелени кичури на косата ѝ.

— От години не съм излизала на сушата. Последния път, когато посетих този грозен свят, долноземците и ловците на сенки се опитваха да сключат Съглашенията. Не останах впечатлена от нефилимите и оттогава отношението ми към тях не се е променило особено. Разбира се, винаги има изключения.

Преди сключването на Съглашенията. Тази жена не бе излизала на сушата от повече от трийсет години.

Докато говореше, Арабела се отпусна в Анна, която прокара белязаните си пръсти през вълните на косата ѝ. Миниатюрни рибки — яркосини и подобни на огнени искри — се раздвижиха, обезпокоени, и заподскачаха от кичур на кичур, следвайки движенията на Анна.

— Прекрасна моя, косата ти е като красив ручей — промълви Анна. — Защото в нея има рибки.

Очевидно Анна бе в състояние да съблазни няколко души за една вечер. Арабела се изчерви и скочи, за да вземе още напитки от бюфета.

— Знаем защо Анна доведе теб, Матю — каза Малкълм. — Ти си забавен. Има ли обаче причина това младо карстерско момиче да ви придружава тази вечер?

— Причината е, че се нуждаем от вашата помощ — заяви Корделия.

Всички в стаята се разсмяха. Малкълм се усмихна и вдигна празната си чаша в поздрав към нея, сякаш беше казала особено забавна шега; Арабела все още беше до бюфета с напитките и като си тананикаше, посипваше цветя в две високи чаши с вино.

Анна и Матю изглеждаха наранени.

— Магнус Бейн би им помогнал. — Звездите в очите на Хипатия искряха. — Ето защо са дошли. Магнус ги накара да повярват, че магьосниците винаги ще им помагат.

— Магнус не е тук. — Погледът на Малкълм беше далечен. — Не храня лоши чувства към теб, дете, ала някога обичах една от вас и то ми донесе единствено скръб.

— Тя стана Желязна сестра и разби сърцето му — обясни Хипатия.

— О!

Корделия беше изненадана. Железните сестри бяха още по-потайни и от Мълчаливите братя. Сурови и откъснати от всичко, те ковяха покрити с руни оръжия от адамас за нефилимите в скритата си крепост. Правеха го от хиляда години. Също като Мълчаливите братя, те не се омъжваха и носеха отговорността за полагането на защитни магии върху новородените нефилими. Никой, който не принадлежеше към тяхното сестринство, не бе допускан в Елмазената цитадела. Единствено жени можеха да изберат да станат Железни сестри, макар на Корделия техният живот да изглеждаше така самотен, както и този на Мълчаливите братя.

— Колко тъжно — каза тя.

— Действително — съгласи се Малкълм. — Каквото и да си приказва Бейн, най-добре е долноземци и нефилими да не се смесваме.

— Не съм срещала Бейн. — Хипатия чукна златните си нокти един в друг. — Преди да напусне Лондон, той помогна на нефилимите, ала нима те си спомнят добротата му или просто очакват помощ при първите признаци на неприятности? Позволявам ти да посещаваш моя салон, защото ме забавляваш, Матю Феърчайлд. Защото си дете… глупаво, красиво дете, което си играе с огъня, защото той е прелестен и забравя, че може да го изгори. Това не означава, както явно си въобразяваш, че можеш да искаш услуги.

— Може да се окаже забавно да откриете какво искат — подхвърли Анна.

— Сякаш ти вече не знаеш — каза Хипатия, ала погледът, който ѝ отправи, бе пълен с топлота и Анна се усмихна.

— Ами ако ние направим нещо за вас? — предложи Корделия. Арабела постави украсените с цветя напитки пред двамата магьосници. Малкълм вдигна своята и я изгледа така, сякаш се надяваше да открие утеха на дъното ѝ. Корделия побърза да добави: — Ами ако спася живота ви?

Този път никой не се засмя. Просто я зяпнаха.

— Очарователно — каза Хипатия. — Само че не се намираме в опасност.

— Не съм съгласна.

Корделия извади Кортана. Всички искрящи светлини в стаята лумнаха върху острието.

Корделия удари кристалната чаша на Хипатия с един замах и тя се пръсна, запращайки стъкла и вино във всички посоки. Арабела изписка възмутено, а Корделия размаха меча си и го насочи право към нея.

— Колко жалко — заяви. — Никога досега не бях срещала русалка. Ще ми се да не се беше оказала отровителка.

Матю, който вече бе пресушил чашата си, я остави на масата с трясък.

— Отрова?

— Само за магьосниците — обясни Корделия. — Тях се опитваше да убие.

— Може ли да попитам как стигна до това абсурдно заключение?

Хипатия звучеше възмутено.

— Майка ми много разбира от лековити растения и предаде знанието си и на мен. Има растение, отглеждано от русалките, водна разновидност на лудо биле, която не продават дори на Пазара на сенките. Дори едно вкусване означава сигурна смърт. Видях я да поръсва цветовете им в чашите ви.

Малкълм Фейд размаха ръка над чашата си. Лилави искри се пробудиха и затанцуваха в нея. Петното от червено вино върху килима се разтвори като цвете и се превърна в лилав дим. Хипатия погледна счупената си чаша така, сякаш се беше превърнала в плъх.

— Някога, много отдавна, бях дете в Корнуол, където Atropa belladonna расте дива — тихо каза Малкълм. — Експерт съм в употребата на лудото биле, виждал съм и водната му посестрима, морското биле. Госпожица Карстерс е права. Тя действително ни спаси живота.

— Хванете русалката — процеди Хипатия през зъби.

Анна вече беше скочила с кама в ръка, движенията ѝ бяха леки като на котка. Арабела бръкна в корсажа си, оголила зъби, но Анна стисна китката ѝ и я изви силно. Нещо падна от пръстите на русалката върху килима: рогът на морско създание, наточен до убийствена острота.

— Нека сложа край на живота си — изсъска Арабела, като се гърчеше, но Анна продължи да я държи здраво, обвила ръка около шията ѝ. Руни грееха върху голата й изящна ръка; камата в другата искреше като диаманти. — Нека умра достойно, както правят русалките.

— Достойнство? Няма достойнство в отровата. Тя е оръжието на страхливците — заяви Хипатия. — Възнамеряваше да ни отровиш, Малкълм и мен. С каква цел? До какво се домогваш?

— До отмъщение — каза Малкълм. — Чувал съм за теб, Арабела. Смяташ, че преди години си била обидена от нефилимите. Трябва да е било нещо много по-сериозно, отколкото който и да било от нас подозира, защото, когато Хипатия ти каза, че са тук тази вечер, ти реши да се разплатиш с тях. — Очите му се присвиха. — С Хипатия щяхме да бъдем намерени мъртви… Магьосници, отровени от ловци на сенки, така щеше да заявиш. Всички долноземци в Лондон щяха да се надигнат против нефилимите.

С каменно лице Хипатия взе малка златна камбанка и я разлюля; звънът отекна в стаята. Синьокожо елфическо момиче с разцъфтели напръстничета в косите подаде глава през вратата.

— Позвънихте, господарке?

Устните на Хипатия бяха свити в тънка линия.

— Хаясинт. Нареди на стражите да отведат тази русалка и да я затворят в избата.

— В името на следващите ми посещения, умолявам те, недей да затваряш една отровителка в избата — обади се Матю.

Хипатия махна с ръка.

— Сложете я в Стаята на шепота. Не би трябвало да е в състояние да създава неприятности там; много скоро ще я отведем в Спираловидния лабиринт.

— А после? — попита Корделия, когато двама тролове, облечени в палта със златна нишка, се появиха, откъснаха съскащата русалка от хватката на Анна и я изведоха от стаята. — Какво ще стане с нея?

— Съдебен процес — отвърна Хипатия. — Долноземски въпрос, който не представлява интерес за вас. Ще бъде справедлив. Долноземците винаги са справедливи.

— В такъв случай няма как да откажете да помогнете на Корделия — подхвърли Анна, отупвайки прашинка от ръкавелите си. — Като се има предвид, че ви спаси живота.

— Анна има право — обади се Малкълм. — Дългът си е дълг. С какво искаш да ти помогнем, нефилимско момиче?

Корделия остави Матю да разкаже историята: пикника, видението на Джеймс в царството на сенките, демоните, появили се посред бял ден, ранените ловци на сенки и отровата, която не знаеха как да излекуват.

— Приятелят ти е видял земя на сенките, която никой друг не е в състояние да види? — попита Хипатия. — Той да не е детето на магическото момиче, което се превъплътява, и ловеца на сенки, достатъчно луд, за да се ожени за нея? Знаех си, че от това ще излязат неприятности.

Матю изглеждаше бесен.

— Действително вижда неща, които другите не могат — отвърна Корделия. — Това е рядък талант.

— Значи, става дума за демон, който излиза посред бял ден — каза Малкълм. — И разнася отрова, каквато вашите учени не са виждали преди.

— Ако подобни демони върлуват из Лондон, това няма да е хубаво за никого — изтъкна Анна.

— Разбира се, всички демони идват от различни светове — каза Хипатия. — Но ако смятате, че като деца на демони, ние познаваме в най-големи подробности тяхната география и обитатели, дълбоко се заблуждавате.

— Не се опитваме да ви засегнем, госпожице Векс — рече Корделия. — Ала до вас достига информация за всичко, което става в света на долноземците. Нищо не се случва, без вие да научите. Ако се носи мълва за тези странни демони…

— Не се носи — отсече Хипатия. — Всъщност говори се единствено за пълното отсъствие на демони и колко странно е това.

— Рейгнър го нарече „затишие пред буря“, но той винаги си е бил черноглед — каза Малкълм.

— Е, като че ли са започнали да се връщат — обади се Анна. — Онзи ден в „Севън Даяълс“ се появиха цяла група демони шакс.

— А в града бяха срещнати демони дюмас — добави Матю. — Гадни, мръсни създания.

Хипатия и Малкълм се спогледаха. Демоните бяха проблем за всички — както за ловците на сенки, така и за долноземците. Изолирано нападение над нефилими от неизвестни създания беше едно, ала демоните шйкс и дюмас бяха убийци, които не подбираха жертвите си.

— Чух слух — каза Малкълм, — само слух, не забравяйте, че някакъв могъщ индивид, магьосник може би, е накарал да се разчуе сред демоните, че Лондон трябва да бъде избягван.

— Откога демоните се вслушват в когото и да било? — полюбопитства Анна.

Малкълм сви рамене.

— Както казах, просто слух. Освен това в подобна ситуация изглежда разумно да не си търсим белята.

— Вече е късно да не правим нищо — заяви Корделия. — Тези демони, които не се боят от слънцето, може би са предвестници на нещо по-лошо за всички ни; несъмнено би трябвало да работим заедно, за да открием дали е така.

— Ненавиждам, когато в думите на нефилимите има логика — въздъхна Хипатия. — Рейгнър Фел е в Лондон, в миналото той често е работил с ловци на сенки. Изучава магията на различните измерения, така че знае много за демонските светове. Ако съществува измерение, в което се раждат демони, способни да понесат слънчевата светлина, той ще знае за него.

— Струва ми се подходящо място, от което да започнем. Как да го намерим? — попита Матю.

— Ще му изпратя спешно съобщение — обеща Хипатия. — Той ще се свърже с вас. — Тя отново се отпусна в креслото си. — А сега си вървете — подкани ги, затваряйки очи. — Уморих се от ангели.

Като че ли нямаше какво друго да кажат. Матю, Анна и Корделия се върнаха в главното помещение на салона, където един вампир рецитираше поезия за кръв. Няколко мига по-късно вече бяха на Бъруик Стрийт. Корделия пое жадно хладния нощен въздух в дробовете си. Имаше вкус на пръст и град.

— Нефилими! — Беше синьокожото елфическо момиче, което Хипатия бе нарекла Хаясинт. То огледа града наоколо с отвращение и подаде на Матю нещо, увито в кадифе. — Малкълм настоя да го получите. Благодарен е за онова, което сторихте. Какво сторихте всъщност? — попита тя любопитно. — Никога досега не съм чувала магьосник да е благодарен.

Анна ѝ намигна.

— Ще ти разкажа след минутка.

Корделия и Матю я погледнаха с изненада. Хаясинт се изчерви и като се изкиска, се дръпна назад в уличката.

— Смятам да поостана още малко — заяви Анна, протягайки се като котка. — Вие двамата вземете каретата; аз ще намеря как да се прибера.

Матю повдигна крайчеца на кадифето. Увити грижливо, вътре имаше навярно половин дузина ками с изящна елфическа изработка.

Матю подсвирна.

— Истински дар. — Той погледна Корделия с възхищение, а бронзовата му коса искреше на светлината на газените фенери. — Никога не бих се досетил, че Арабела е замесена в отровителство.

— Нали ти казах по-рано — заяви Анна, докато махваше на каретата. — Никога не си харесвам скучни момичета.

Отминали дни:

Париж, 1902 г.

— Трябва да отидеш в Париж — заявил бе Матю ден преди Томас да замине за Мадрид. Той, Джеймс и Матю се бяха изтегнали в креслата си в „Дяволската таверна“ и чакаха Кристофър. — Ако най-сетне ще се махнеш от този скучен остров, за да го замениш с някое наистина културно място, първо трябва да отидеш в Париж. — Не е на път за Испания — отвърнал бе Томас. — А Испания ще бъде достатъчно вълнуваща.

— Глупости — казал бе Матю. — Нищо не може да се сравнява с Париж. И трябва да отседнеш в най-най-любимото ми място, хотел „Д’алзас“. На Левия бряг. Всички му казват L’Hotel.

— Това не означава ли просто „хотелът“ на френски? — попитал бе Джеймс, без да вдига поглед от книгата си.

— Защото това е хотелът, където отсяда всеки, който е някой.

— Аз не съм някой — възразил бе Томас.

— Оскар Уайлд е отсядал там — подхвърли Джеймс. — Когато Матю казва „някой“ обикновено има него предвид.

— Не само Оскар Уайлд. Но да, Оскар Уайлд. Починал е там.

— Вярвам, че ти ще си прекараш по-добре — казал бе Джеймс.

Томас действително бе възнамерявал да се ограничи с пътуване до Испания, ала думите на Матю се бяха запечатали в ума му и когато главата на Института в Мадрид му бе предложил да си вземе две седмици почивка, за да види още нещо от света, Томас си бе спомнил думите на Матю, че види ли веднъж Града на светлините, целият свят ще му се стори различен.

Да се настани в L’Hotel, бе като да е в нечий чужд дом… някой доста мърляв. Намираше се в шести арондисман, който като цяло имаше дружелюбна, но малко позапусната атмосфера. Беше пълен с мундани, които следваха в близката Сорбона, и на Томас му беше лесно да се чувства част от множеството, докато се разхождаше из улиците по залез-слънце, обмисляйки къде да вечеря. Беше отказал да се обади в Парижкия институт, видял бе само шепа долноземци и възнамеряваше просто да си изкара добре.

За съжаление, докато растеше, Томас бе свикнал най-близките му приятели да са му подръка и дори Институтът в Мадрид бе оживено място, където винаги имаше компания. Самотата бързо започна да му тежи. Тук не познаваше никого и на практика не говореше езика. Минаваха цели дни, в които разменяше няколко думи единствено с някой сервитьор, служител в музей или рецепциониста в L’Hotel.

Беше самотен и в самотата си започна да скучае. Чинно посети Лувъра и имаше мисли за нещата, които видя, но не и някой, с когото да ги сподели. Записа ги в бележник и се зачуди дали някога ще ги погледне отново. Броеше дните, докато дойде време да се върне в Испания, чудейки се как ще каже на Матю, че компанията само на града не му бе достатъчна.

И тогава, необяснимо, видя някого, когото познаваше.

Не приятел. Алистър Карстерс определено не беше приятел. Но със сигурност бе повече от познат. Бяха посещавали Академията заедно. Където Карстерс, да си го кажем направо, се беше държал отвратително. Беше едно от „гадните момчета“, онези, които погаждаха жестоки и опасни номера. Онези, които, зърнали някой да се отличава от другите с нещо, правеха всичко по силите си да го доведат до абсурд със силата на презрението и насмешката си. В случая на Томас това беше ръстът му. Той беше дребничък за възрастта си и стесни рамене и изглеждаше по-малък, отколкото беше.

Разбира се, това беше преди години. Сега Томас се извисяваше над повечето хора. Всъщност забеляза Алистър единствено защото можеше да види над главите на множеството между тях.

Матю му бе препоръчал книжарница „Галиняни“ на улица „Риволи“ като място, което на всяка цена трябва да посети:

„Това е най-старата книжарница с англоезична литература на целия континент!“. Томас се поспря над книгите с поезия, отделяйки доста дълго време, за да реши какво да купи. И тогава се появи Алистър.

Томас все още не беше решил дали да го поздрави, ала не му бе оставен избор. Алистър се взираше право в него. Пред очите му, върху лицето на Алистър се смениха поредица от изражения: бегло разпознаване, объркване, шок, раздразнение, многострадално снизхождение.

Томас му помаха леко.

Алистър си проправи път през хората между тях.

— В името на Ангела, Лайтууд. Станал си същински великан.

Томас повдигна вежди. Няколко души наоколо сториха същото.

— Това е отмъщението ти, предполагам — продължи Алистър, сякаш Томас го беше причинил лично на него, — за всички онези пъти, когато те наричах „дребничкия Томас“ или „дребосъка“, или… не си спомням, сигурен съм, че съм имал нещо язвително и остроумно да кажа.

— Какво правиш в Париж? — попита Томас.

— Какво правиш ти в Париж? — отвърна Алистър с въпрос и тон на превъзходство, сякаш беше заловил Томас да прави нещо нередно.

— На ваканция съм от годината си за пътуване в Испания.

Алистър кимна. Възцари се мълчание и Томас започна да изпада в паника. Двамата с Алистър не бяха приятели. Онова, което знаеше за Алистър, бе предимно отрицателно. Нямаше представа какви са задълженията му тук.

Тъкмо се опитваше да измисли учтив начин да се извини и да си тръгне, може би като избяга от книжарницата и се върне няколко часа по-късно, когато Алистър проговори:

— Искаш ли да отидем в Лувъра? Мисля да го посетя, след като си тръгна от тук.

Томас би могъл да отговори: Вече го разгледах, благодаря. Или пък: Всъщност имам важна среща за обяд. Само че не го направи. Беше сам от дни. Вместо това отвърна:

— Добре.

Така че отидоха в Лувъра. Беше претъпкано и Алистър мърмореше недоволно, но не си го изкара на Томас. Не се опита да омаловажи изкуството. Не се и възторгва. За учудване на Томас, Алистър изглеждаше напълно доволен да застане пред някое произведение на изкуството и просто да го съзерцава в продължение на един дълъг момент, оставяйки го да залее сетивата му. Лицето му беше сериозно, челото му — сбърчено, но Томас бе сигурен, че никога не го бе виждал по-доволен.

Що се отнасяше до него, той вече беше посетил тази част от музея и си беше направил немалко проницателни наблюдения за доста от произведенията. Сподели предпазливо няколко от тях с Алистър. Очакваше Алистър да реагира с насмешка, но той просто кимна. Томас нямаше причина да го харесва, всъщност имаше предостатъчно причини да изпитва антипатия към него, ала в тези кратки мигове, докато седяха един до друг в присъствието на някой красив предмет, Томас се радваше, че Алистър е тук, а компанията му, колкото и сдържана да беше, го караше да се чувства по-добре, отколкото когато и да било, откакто бе пристигнал в Париж.

Може би се беше променил, помисли си Томас. Може би всички, рано или късно, порастваха. Може би никога не е бил чак толкова лош.

Замисли се за времето в Академията и реши, не. Алистър определено беше ужасен. Ала сега изглеждаше по-спокоен, по-сериозен.

След като си тръгнаха от музея, Томас и Алистър отидоха да се поразходят покрай Сена. Алистър искаше да научи всичко за Мадрид, а Томас дори успя да измъкне някоя и друга история от него за времето, което бе прекарал в Дамаск и Мароко, и самия Париж. Израснал в Идрис и Лондон, Томас смяташе, че Алистър несъмнено бе видял много. И все пак не можеше да не се зачуди дали постоянните местения не правеха човек самотен.

Айфеловата кула се издигна пред тях и Алистър махна към нея.

— Качва ли се вече?

— Да — отвърна Томас. — Гледката е поразителна.

— Какво мислиш за гледката оттук? — попита Алистър.

Томас имаше силното чувство, че му залагат капан, ала не беше сигурен защо, нито как да го избегне.

— Мисля, че е впечатляваща конструкция. Няма друга като нея.

Алистър се засмя невесело.

— Наистина няма. В действителност много парижани са възмутени от нея. Намират я за грозна, дори отвратителна и я наричат „глупостта на Айфел“.

Томас отново вдигна очи към кулата. Слънцето залязваше, хвърляйки върху метала оранжево-розово сияние. За миг гледката му напомни извисяващите се кули от адамас, които защитаваха Аликанте, столицата на нефилимите, начина, по който те улавяха светлината на залязващото слънце и я задържаха мъничко по-дълго, отколкото очакваш.

— Не е грозна — заяви той. — Само необичайна.

Алистър изглеждаше доволен.

— Точно така. Густав Айфел е гений и съм сигурен, че един ден ще бъде оценен. Понякога трябва да се отдръпнеш и да оставиш хората да правят онова, в което ги бива, дори в този момент то да изглежда лудост.

Вечеряха заедно в едно близко бистро, което според Томас не беше лошо, а Алистър описа като „посредствено“. Приказваха до късно през нощта; останаха последни в ресторанта — дълго след като всички си отидоха, те все още говореха — за книги, за пътувания, за музика и история. Томас разказа на Алистър, че възнамерява да си татуира роза на компаса от вътрешната страна на ръката. Не го беше казвал на никого; Алистър изглеждаше заинтригуван.

— Къде на ръката? — попита и когато Томас му показа, той прокара пръсти по мястото непринудено, описвайки пътечка по чувствителната кожа от вътрешната страна на китката му до сгъвката на лакътя.

Томас седеше, поразен и разтърсван от тръпки, макар да му беше горещо. Алистър сякаш не забеляза; отдръпна ръка, помоли сервитьора за сметката и плати. Не поиска да каже на Томас къде е отседнал, но му даде адрес, на който да го чака следващия следобед за една изненада.

Петнайсет минути след уговорения час, Томас реши, че Алистър няма да дойде и че вероятно му се надсмива някъде, но Алистър се появи и дори се извини за закъснението. След това го поведе към вратите на театър „Робер-Уден“.

— Знам, че би трябвало да избягваме мунданските неща — каза той, — но трябва да видиш това. Нарича се филм. Изображения, които се движат! Този е най-новият. Нарича се „Le Voyage dans la Lune“[20].

Дори Томас можеше да си преведе заглавието и в продължение на седемнайсет минути те се удивяваха на онова, което мунданите бяха направили… накарали бяха изображения да се движат, като театър, ала с образи, прожектирани върху екран. Имаше разказвач, който, предполагаше Томас, обясняваше историята, само че той изобщо не можеше да я следва. Въпреки това наистина му хареса да гледа как онези мундани, облечени в странни костюми, се качват в голяма метална кутия, подобна на артилерийски снаряд, отиват на Луната и биват подгонени от странните създания, живеещи там.

— Мислиш ли, че е истина? — попита Томас, докато излизаха, примигвайки на ярката дневна светлина.

, — Какво? Не, не ставай глупав. — Алистър прибра кичур черна коса зад ухото си. Хората винаги се прехласваха по русата коса, като тази на Матю, сякаш бе нещо специално, ала тайничко Томас смяташе, че тъмните очи и коса са много по-поразителни. — Това е като пиеса или магьоснически трик. Това правят мунданите; не са способни на магия, така че правят номера, които изглеждат като магия, но не са.

В края на алеята Алистър се сбогува с него; каза, че си тръгва от Париж на следващия ден, и отново не поиска да му каже защо е там, къде отива, нито защо си заминава на следващия ден. Томас предполагаше, че двамата не са приятели, макар времето, което бяха прекарали заедно, да му беше харесало. Не беше напълно сигурен какво всъщност е приятел, ако не някой, с когото ти е приятно да прекарваш време.

Цялото пътуване му се бе сторило откъснато и подобно на сън. Алистър се бе появил от нищото и сега се връщаше в нищото и Томас нямаше представа кога ще се видят отново, нито как ще се държат, когато това стане. Бяха ли сега приятели? Бяха ли били приятели през последните няколко дни?

— Аз също се връщам в Испания много скоро — каза той.

Алистър се засмя.

— Странно е, че си дошъл тук от Мадрид. Като да си вземеш ваканция от ваканцията.

— Предполагам — отвърна Томас, а после се намръщи. — Не, не е странно. Годината за пътуване не е ваканция. Тя е назначение. Трябва ли да се заяждаш за всичко?

Алистър изглеждаше сепнат.

— Извинявай — каза след един дълъг момент. — Нямах нищо лошо предвид.

В този миг имаше толкова разтревожен, човешки и уязвим вид, че на Томас му се прииска… е, сам не беше сигурен какво, така че му протегна ръка. Алистър се взря в нея за миг, а после бавно я пое.

Дланта му беше топла и загрубяла до тази на Томас и той си спомни усещането от пръстите му от вътрешната страна на ръката си и се опита да не промени изражението си. Двамата се ръкуваха.

Алистър не го бе попитал за приятелите или семейството му. Томас не го беше попитал за неговите. През тези няколко дни на света сякаш не съществуваше никой друг, освен тях двамата.

— Е — каза Томас. — Довиждане, Карстерс.

— Довиждане, Лайтууд. Опитай се да не растеш повече. Започваш да залиташ в другата крайност.

Томас загледа как Алистър се отдалечава, очаквайки да се обърне за последен път, но Алистър не погледна нито веднъж назад, докато свиваше зад ъгъла и се изгубваше от очи.

10

Лоялността обвързва

Все заедно, един до друг, от сутрин чак до мрак,

в целувки и прегръдки те прекарват всеки ден,

а ти, побягнал надалеч от всякаква утеха,

от несподелена обич гаснеш съкрушен.

Низами Ганджеви, „Лейля и Меджнун“

Съдържателят на „Дяволската таверна“ отказа да пусне Люси в стаята на Веселите крадци, така че тя бе принудена да изпрати съобщение по Поли, прислужницата върколак. Седнала в неудобен дървен стол, тя беснееше, докато групичка долноземци и вълшебници я зяпаха любопитно: дребничко момиче с боне и нефилимски руни, и брадва в ръце. В ъгъла едно келпи, което сякаш се мариноваше в резервоар с джин, я гледаше с опулени очи.

— Искаш ли да си сръбнеш? — попита вампир с рошава коса, предлагайки ѝ изпита наполовина бутилка джин.

— Тя не пие.

Беше Томас, с яростно изражение. Вампирът се дръпна. Кристофър се показа зад рамото на Томас, като примигваше.

— Знаех си, че ще сте тук — заяви Люси триумфиращо.

— Замалко да не сме — каза Кристофър. — Решихме да използваме лабораторията на горния етаж вместо тази на „Гроувнър Скуеър“, тъй като Матю и Джеймс ги няма, за да им пречим или взривим…

Томас му изшътка да мълчи.

— Достатъчно, Кристофър. Люси, какво има? Да не е станало нещо?

След като ги издърпа навън, Люси направи всичко по силите си, за да им обясни ситуацията, без да споменава Джеси. Вместо това набеди Джесамин и клюкарската мрежа след призраците, която си измисли. За щастие/нито Кристофър, нито Томас бяха от подозрителните.

— Нуждаем се от Матю, а той отпраши при Анна — каза Томас, след като сподели с нея малкото, което знаеха — писмото до Джеймс, пристигнало в къщата на Матю, решимостта му да се види с Грейс и това, че срещата им бе насрочена за десет часа. — Той ще знае къде е отишъл Джеймс. Според Джеймс било място, където двамата са се упражнявали да пазят равновесие.

— Ами ако закъснеем?

Кристофър трепереше от притеснение.

Люси провери часовника, който висеше пред църквата „Сейнт Дънстан ин дъ Уест“ от другата страна на притъмнялата Флийт Стрийт. Бяха съвсем близо до Института — Люси виждаше характерната му кула да се извисява на покривите на Лондон.

— Девет часът — каза. — Един от вас все трябва да има карета. Ще отидем у Анна.

Ето как четвърт час по-късно бяха на Пърси Стрийт и Томас помагаше на Люси да слезе от семейната им карета. На улицата нямаше минувачи, но много от прозорците светеха. Люси различи очертанията на една фигура, седнала на стъпалата на Анна в мрака. Изобщо не се изненада — на прага на Анна винаги имаше дами, които сами се правеха за смях.

А после видя широките рамене на силуета и осъзна, че онзи, който седеше на прага на Анна, бе мъж.

Той скочи рязко и светлината от лампите го обля. Лампите на Пърси Стрийт бяха по-стари и ненадеждни, горящи с ярка жълта светлина, която придаваше на всичко сурови линии. Люси видя светла коса и навъсено лице.

— Алистър?

Томас звучеше слисано.

Кристофър простена, когато Алистър Карстерс се втурна към тях по улицата, вихрушка в незакопчано палто. Елекът под него беше накривен, а яката на ризата му стърчеше.

— Изгубил си си шапката, Алистър — отбеляза Люси.

— Изгубих сестра си!

Люси се вледени.

— Какво искаш да кажеш? Да не би нещо да се е случило с Корделия?

— Сякаш имам представа! Оставих я да пие чай с Анна Лайтууд, а когато се върнах, за да я взема в уречения час, и двете ги нямаше. Не биваше да я оставям сама с…

— Много внимавай какво ще кажеш за Анна — прекъсна го Кристофър.

Люси си помисли, че навярно би трябвало да ѝ се стори забавно: Кристофър, който никога не се ядосваше, да говори с такъв леден тон на Алистър. Само че изобщо не беше смешно.

Алистър се приближи заплашително към него, но Томас сграбчи ръката му. Люси видя с огромно задоволство как Алистър бе принуден да се закове на място, без Томас да положи кой знае какво усилие. Мускулите на Алистър се изопнаха под ръкава на палтото му, докато се мъчеше да се отскубне от хватката на Томас. Не беше нисък, изглеждаше и достатъчно силен, ала не можеше да помръдне.

— По-спокойно, Алистър — каза Томас. — Знам, че се тревожиш за сестра си. Ние пък се тревожим за Джеймс. По-добре да обсъдим как да разрешим проблема, вместо да се бием на улицата.

Алистър отметна глава, за да срещне очите на Томас, стиснал здраво челюсти.

— Пусни ме — изръмжа. — И престани постоянно да се обръщаш към мен на малко име. Вече не си недорасъл училищен хлапак, който върви по петите ми.

Томас, чиито бузи бяха пламнали, рязко дръпна ръка, сякаш се беше изгорил.

— Престанете! — изплющя гласът на Люси. Томас просто се бе опитвал да бъде мил. — Матю вероятно е с Анна и Корделия. Сигурно ги придружава…

Лицето на Алистър стана безизразно.

— Да не очакваш да изпитам облекчение, като чуя, че е с Матю? Мислиш ли, че не мога да различа един пияница, когато го видя? Вярвай ми, мога. Ако изложи Корделия на опасност…

Думите му бяха заглушени от неочакван и добре дошъл тропот на колелета по каменен път. Те всички се завъртяха и видяха каретата на консула да спира пред къщата на Анна.

Вратата се отвори и пусна навън Корделия и Матю, който държеше нещо, увито в кадифе.

При вида на посетителите, двамата замръзнаха.

— Какво правите тук? — попита Матю. — Да не се е случило нещо с Барбара и останалите?

— Не — побърза да каже Томас. — Нищо такова. Само че е спешно. Джеймс се намира в опасност.

* * *

Джеймс вървеше в нощта от „Кингс Роуд“ към Темза. Матю често го беше водил на импровизирани обиколки из Челси, покрай сградите в стил „Кралица Ан“ с великолепните им стъпала и теракотени панели, които слънцето превръщаше в злато, показвайки му жилищата на известни поети и художници, водили скандален живот. Сега прозорците на къщите светеха мътно в гъстата мъгла, която с всяка крачка към реката ставаше все по-гъста.

Покрай реката минаваше крайбрежен булевард, над който бяха надвиснали натежалите от листа клони на чинари, които Джеймс виждаше единствено като тъмни облаци над главата си, мокрите им дънери бяха огрени от призрачните глобуси на чугунените улични лампи. Отвъд речната стена, Темза едва се виждаше в гъстата мъгла: единствено звукът на задвижваната с нафта полицейска лодка и светлината на полицейски фенер, разливаща се след нея, издаваха присъствието ѝ.

Джеймс, който беше подранил, тръгна бавно към свода на моста „Батърсий“, мъчейки се да потисне нетърпението и тревогата си. Грейс. Спомни си целувката им в парка, наченките на агония, надигнали се в него. Сякаш го пронизваха с игла. Предчувствие за демони може би, неизвестната опасност беше така близо, царството на сенките — докосващо техния свят. Трудно бе да е сигурен, но разбира се, трудно бе да знае каквото и да било за Грейс. Понякога, когато мислеше за нея, изпитваше такава болка, че сякаш всичките му кости бяха нанизани на тел, и му се струваше, че ако телта бъде опъната, това ще го убие.

„Колко много се очаква да боли любовта?“ — попитал бе баща си веднъж.

„О, ужасно — отвърнал бе баща му с усмивка. — Ала ние страдаме заради любовта, защото любовта си заслужава.“

И ето че тя беше тук, сякаш се бе появила между два мига, застанала под изящна улична лампа с три глобуса в близкия край на моста: малка, неясна фигурка в мъглата, облечена както винаги в светли цветове, лицето ѝ представляваше бледа луна на светлината на уличната лампа. Джеймс се втурна към нея, а тя затича по стъпалата на моста към него.

Когато стигнаха един до друг, Грейс обви ръце около него. Те бяха хладни на тила му и Джеймс почувства, че му се завива свят от прилива на спомени: рушащите се стени на имението Блекторн, сенките в гората, където бяха седели и си бяха говорили, ръката ѝ — закопчаваща сребърната гривна около китката му.

Отдръпна се леко, за да види лицето ѝ.

— Какво стана? В писмото пишеше, че си в опасност.

Тя отпусна ръка и пръстите ѝ се обвиха около китката му, плъзнаха се по металната халка, сякаш за да се уверят, че все още е там. Докоснаха пулса му.

— Мама е побесняла от гняв. Не знам какво ще направи. Каза на Чарлс…

— Знам какво е казала на Чарлс. Моля те, кажи ми, че не се безпокоиш за мен, Грейс.

— Ти дойде в къщата, за да се видиш с мен. Знаеше ли, че Корделия е там?

Джеймс се поколеба. Как би могъл да каже, че не е отишъл в къщата, за да се види с нея? Имаше един миг, един ужасен миг, когато Корделия бе споменала, че Грейс е в къщата, и той бе осъзнал, че изобщо не се беше сетил за нея. Как бе възможно да изпитваш подобна агония само при споменаването на нечие име и все пак да го забравиш, когато си в тежко положение? Спомни си думите на Джем, че стресът може да причини ужасни неща на ума. Несъмнено това бе обяснението.

— Не знаех, докато не пристигнах и не ги видях с Люси. Разбирам, че са искали да се уверят, че си добре. Когато дойдох, чух шумовете в оранжерията и… — Той сви рамене, без да довърши. Ненавиждаше да лъже Грейс. — Видях демона.

— Проявил си истинска храброст, знам, но мама не го вижда по този начин. Според нея си дошъл единствено за да я унижиш и да напомниш на света за прегрешенията на баща ѝ.

На Джеймс страшно му се прииска да изрита някоя улична лампа.

— Нека да говоря с нея. Можем да седнем всички заедно, баща ми и ти, и майка ти…

— Джеймс! — За миг Грейс изглеждаше почти разярена. — Знаеш ли какво ще направи майка ми с мен, ако дори само предложа подобно нещо… — Тя поклати глава. — Не. Тя следи всичко, което правя. Едва успях да се измъкна днес. Мислех си, че идването ни в Лондон ще я накара да поомекне към теб, ала тя е по-корава от всякога. Казва, че последния път, когато Херондейловци са били в Чезуик Хаус, баща ѝ и съпругът ѝ загинали. Казва, че няма да допусне да ни унищожите.

Татяна е напълно луда, помисли си Джеймс безпомощно. Не беше осъзнал, че нещата са стигнали толкова далеч отвъд озлобление.

— Грейс, какво се опитваш да кажеш?

— Казва, че ще ме отведе обратно в Идрис. Че е допуснала грешка, позволявайки ми да посещавам партита и събития, на които присъствате ти и сестра ти, и Лайтуудовци… казва, че ще бъда покварена и съсипана. Ще ме държи под ключ, Джеймс, през следващите две години. Няма да те виждам, няма да съм в състояние да ти пиша…

— Тази опасност си имала предвид — тихо каза Джеймс. Разбираше. В очите на Грейс подобна самота би изглеждала като опасност. Би изглеждала като смърт. — Тогава ела при нас в Института. Той съществува именно за да предлага убежище на нефилими, изпаднали в беда. Родителите ми са мили хора. Ще те защитим от нея…

Грейс поклати глава толкова силно, че поръбената ѝ с цветя шапчица падна.

— Майка ми просто ще подаде молба до Клейва да ѝ бъда върната и те ще я уважат, защото още нямам осемнайсет години.

— Не можеш да си сигурна. Родителите ми имат влияние в Клейва…

— Ако наистина ме обичаш — заяви Грейс, а сивите ѝ очи лумнаха, — ще се ожениш за мен. Сега. Трябва да избягаме заедно. Ако бяхме мундани, бихме могли да отидем в Гретна Грийн и да се оженим, и нищо не би могло да ни раздели. Ще принадлежа на теб, а не на нея.

Джеймс беше поразен.

— Но ние не сме мундани. Клейвът няма да признае тяхната брачна церемония за валидна. Ожени се за мен в нефилимска церемония, Грейс. Не се нуждаеш от позволението ѝ…

— Не можем да го направим — възрази Грейс. — Не можем да останем в света на нефилимите, където майка ми може да ни достигне. Трябва да избягаме от нейното влияние, от способността ѝ да ни накаже. Трябва да се оженим в Гретна и ако се наложи, ще оставим да ни отнемат знаците.

— Да оставим да ни отнемат знаците?

Джеймс се вледени. Отнемането на знаците бе най-суровото наказание, което един ловец на сенки би могъл да получи. То означаваше изгнание и живот като мундан.

Джеймс опита да си представи какво би било никога вече да не види родителите си и Люси, Кристофър и Томас. Връзката, която го свързваше с Матю, да бъде прерязана беше като да му отрежат дясната ръка. Да стане мундан и да изгуби всичко, което го правеше ловец на сенки.

— Грейс, не. Това не е отговорът.

— Не е отговорът за теб — хладно каза тя, — защото ти винаги си бил ловец на сенки. Аз никога не съм се обучавала, носила съм само няколко знака. Не познавам нефилимската история, нямам партньор в битките, нито приятели… спокойно бих могла да съм отгледана като мундан.

— С други думи, ти няма да изгубиш нищо, а аз ще загубя всичко.

Грейс се освободи от прегръдката му. Болка зае нейното място, болката да бъде без нея. Беше физическа, неизразима и необяснима. Отсъствието ѝ бе като рана.

— Няма да изгубиш мен.

— Не искам да те изгубя — отвърна Джеймс, опитвайки се да говори овладяно през болката. — Ала трябва само да изчакаме още мъничко и можем да бъдем заедно, без да изгубим всичко останало.

— Ти не разбираш — извика Грейс. — Не можеш. Не знаеш…

— Тогава ми кажи. Какво има? Какво не знам?

Гласът ѝ беше хриплив.

— Трябва да те накарам да направиш това за мен, Джеймс. Трябва. Толкова е важно. Повече, отколкото подозираш. Просто кажи, че ще го направиш. Просто го кажи.

Звучеше почти така, сякаш го умоляваше да го каже, дори и да не го мисли наистина, ала какъв би бил смисълът? Не. Несъмнено искаше той да го мисли наистина. Да бъде готов да го направи: да рискува да изгуби единствения живот, който познаваше, да рискува никога вече да не види онези, които обича. Джеймс затвори очи и видя, сякаш отпечатани от вътрешната страна на клепачите му, лицата на родителите си. Сестра си. Джем. Томас… Кристофър. Матю. Матю, когото щеше да нарани по начин, който никога не можеше да бъде поправен.

Мъчеше се да изрече думите, да ги оформи. Когато най-сетне проговори, гласът му бе прегракнал така, сякаш бе крещял.

— Не. Не мога да го направя.

Видя как тя потръпна.

— Това е, защото не дойде в Идрис — каза, а устните ѝ трепереха. — В началото на това лято. Ти… ти ме забрави.

— Никога не бих могъл да те забравя. Нито след седмици, нито след месеци, нито след години, Грейс.

— Всеки мъж би се омъжил за мен — продължи тя. — Всеки мъж би сторил това, ако го помоля. Но не и ти. Ти просто трябва да бъдеш различен. — Устните ѝ се разкривиха. — Замесен си от различно тесто от останалите мъже.

Джеймс разпери ръце в знак на протест.

— Грейс, аз искам да се оженя за теб…

— Но не достатъчно силно.

Грейс направи крачка назад… а после очите ѝ се разшириха и тя изпищя.

Тялото на Джеймс реагира по-бързо от мисълта му. Хвърли се върху Грейс и двамата се строполиха тежко на тротоара. Грейс ахна и се притисна плътно до речната стена, докато един демон профуча на косъм от тях.

И наистина беше демон. Тъмно и разкривено като осакатен корен на дърво, безоко и безносо, създанието имаше остри като бодили кафяви зъби, а тялото му беше покрито с черна слуз. Нямаше крила, но имаше дълги, присвити крака като на жаба; отново скочи към тях и този път Джеймс извади нож от колана си и го хвърли. Руни лумнаха по острието като огън, когато оръжието полетя във въздуха и се заби в гърдите на демона, като едва не ги разкъса. Плисна демонска кръв и създанието изчезна обратно в своето измерение.

Грейс бе скочила на крака; Джеймс я издърпа по стъпалата и те се качиха на моста, за да виждат по-надалече.

— Демон цербер — каза Грейс, примигвайки. — Но той беше мъртъв… онзи в оранжерията… беше мъртъв… ето защо си помислих, че мога да изляза… — Тя си пое рязко дъх. — О, господи. Идват още.

Тя протегна ръце напред, сякаш можеше да ги отблъсне. А те наистина идваха: тъмни силуети изникваха от мъглата насред моста, пълзейки и скачайки като пъклени чудовищни жаби, тътрузеха се и лазеха по мокрия път. Докато подскачаше към тях, едно от създанията протегна дълъг, черен, лепкав език, сграбчи един нещастен гълъб и го пъхна в пълната си с остри зъби уста.

Джеймс започна да хвърля метателните си ножове: веднъж, два, три пъти. Всеки път един от демоните падаше. Тикна нож в ръката на Грейс с умоляващи очи… тя се притисна до парапета на моста, стиснала оръжието с разтреперана ръка. Един демон посегна към нея и тя замахна с ножа, от рамото на създанието рукна червено-черна кръв и то нададе зловещ вой. Отскочи назад със съскане и отново ѝ се нахвърли. Грейс се наведе рязко. Джеймс метна един от ножовете си и го довърши, ала знаеше, че ножовете му бяха на свършване. Когато хвърлеше и последния, щеше да му остане единствено серафимската кама.

Тя нямаше да е достатъчна, за да защити себе си и Грейс. Не можеха и да избягат. Демоните лесно щяха да ги настигнат.

Две от създанията се хвърлиха към тях. Джеймс метна последния си нож и един от церберите беше сразен в дъжд от кръв. Другият падна до него, посечен на две от изящна метателна секира.

Джеймс замръзна. Познаваше тази секира.

Обърна се рязко и видя Люси да тича с всичка сила към него откъм пътя. И не беше сама.

Корделия също беше там, а Кортана грееше в ръката ѝ. Матю беше до нея, въоръжен с индийски чакрами: кръгли метателни ножове от остра като бръснач стомана. След тях идваха Кристофър, стиснал две искрящи серафимски ками, и Томас със своите болеадорас. Едно мятане на въжето, едно движение на силната ръка на Томас и един от демоните политна от моста в реката.

Алистър Карстерс също беше с тях. Пред изумения поглед на Джеймс той скочи върху металните перила на моста, балансирайки досущ така, както Джеймс и Матю се бяха упражнявали да правят някога. В ръката си стискаше копие с дълго острие. Две замахвания посякоха едно от създанията. То се изпари с взрив, обливайки Алистър с демонска кръв, което според Джеймс беше отличен резултат в повече от едно отношение. Алистър скочи от перилата с отвратено възклицание и се хвърли в битката.

Докато ловците на сенки се пръсваха, за да ги обградят, от демоните се изтръгна вик… плътен, леплив звук. Ако един труп, разлагащ се в пръстта, притежаваше звук, помисли си Джеймс, щеше да звучи точно така. Отскочи назад, завъртя се и посрещна един връхлитащ демон с мощен ритник. Проблесна размазано златно петно и демонът изчезна; Джеймс вдигна очи и видя Корделия да стои изправена над него с Кортана в ръка. Мечът беше изцапан с демонска кръв.

Нямаше време да ѝ благодари. Друг демон се хвърли в атака; Джеймс извади серафимската си кама.

— Захариел! — изкрещя и острието лумна.

Приятелите му бяха в сърцето на битката… с изключение на Грейс, която бе отстъпила назад, стискайки камата. Джеймс си позволи миг на неприязън към Татяна, която не бе дала възможност на Грейс да се научи да се бие, преди да се обърне рязко, за да отблъсне посегналия към него демон. Преди да успее да го направи, една пращяща серафимска кама се вряза косо в плътта на създанието. То отскочи назад, съскайки като кипнала тенджера, и Джеймс видя Кристофър, стиснал оръжие, което цвърчеше като пържещ се картоф.

— Кристофър, какво е това нещо?

— Серафимска кама! Опитах се да я подсиля с електричество!

— Действа ли?

— Ни най-малко — призна Кристофър тъкмо когато един демон се хвърли с пронизителен писък в лицето му.

Той замахна, ала серафимската кама отскочи неконтролируемо. Преди демонът да успее да докосне Кристофър, Люси и Томас вече бяха там; секирата на Люси и метателните топки на Томас почти се срещнаха в плътта на създанието. То се изпари, но друго зае мястото му начаса, надигайки се над тях като заплашителен облак.

Изоставяйки серафимската кама, Кристофър извади кинжал от вътрешността на елека си и го заби в създанието. То политна назад в същия миг, в който едно дълго копие проряза мъглата и потъна в него. Съществото се сгъна като лист хартия и изчезна, оставяйки петно от демонска кръв след себе си.

Джеймс се огледа трескаво и видя Алистър Карстерс, стиснал друго такова копие в лявата си ръка, да се взира замислено в мястото, откъдето демонът се беше изпарил току-що.

— Носиш копия? — попита Джеймс.

— Никога не излизам от къщи без копията си! — извика Алистър, карайки всички да го зяпнат, дори Грейс.

Джеймс имаше още въпроси, но не и възможност да ги зададе. Чу как сестра му извика и се втурна натам, където откри Люси и Корделия да се бият, опрели гръб в гръб; в ръката на Люси имаше кама, Корделия стискаше Кортана. Прочутият меч описваше широки златни дъги. Всяко създание, успяло да се промъкне покрай тях, биваше пронизвано от Люси. Матю се беше покачил върху перилата и мяташе чакрам след чакрам, осигурявайки прикритие на момичетата.

Внезапно един демон изникна зад Томас, чиито болеадорас се бяха увили около друго от чудовищата, може би около врата му, макар че с тези създания бе трудно да се прецени.

— Лайтууд! — изкрещя Алистър. — Зад теб!

Джеймс знаеше, че е Алистър, защото никой друг не би проявил глупостта да извика това в разгара на битката. Естествено, Кристофър се обърна и естествено, Томас, към когото беше насочен викът, не го направи. Джеймс се хвърли към Томас, премятайки се презглава, за да стигне по-бързо, в същия миг, в който демонът нападна. Зъбите и ноктите му раздраха ръката на Томас, извличайки кръв. Томас нямаше достатъчно място, за да използва своите болеадорас; той изкрещя и удари демона с юмрук: създанието политна назад и Джеймс, изправяйки се на крака, го прониза в гърба.

Нямаше обаче време да си отдъхнат: дошли бяха още демони. Матю скочи от перилата и се втурна към тях. Хвърли се на земята и последните няколко крачки се хързулна по мокрия паваж (голяма саможертва за Матю, който страшно обичаше дрехите си), запращайки един чакрам към тълпата демони. Един от тях падна, но като че ли имаше още цяла дузина. Алистър мяташе копия със смъртоносна точност, Корделия посичаше всичко около себе си с Кортана като богиня воин. Всички се биеха добре и все пак…

Най-едрият от демоните се изправи срещу Джеймс. Без да се поколебае за миг, той заби серафимската си кама в създанието. Демонска кръв окъпа ръката му в черно, плисвайки върху земята в краката му. Демонът изхъхри и се сгърчи, жабешките му крака поддадоха под него. Джеймс замахна, за да го довърши, и в същия миг създанието го погледна с убийствените си черни очи.

Джеймс видя отражението си в тях, сякаш бяха огледала. Видя черната си коса и бледото лице, златните си очи. Видя същото изражение, което бе зърнал върху лицето на демона дюмас в уличката край Флийт Стрийт.

Разпознаване.

— Херондейлско момче. — Гласът на демона бе като последния съсък на угасващ огън. — Познавам те. Знам всичко за теб. Във вените ти гори кръв на демони. Защо убиваш онези, които се прекланят пред бащата на твоята майка? Защо погубваш събратята си?

Джеймс се вкамени. Видя, че неколцина от другите се обърнаха, за да го погледнат: Матю изглеждаше бесен, останалите — ужасени. Люси бе затиснала устата си с ръка. Алистър, който бе най-близо, се взираше в него с широко отворени тъмни очи.

Джеймс изпусна дъха си на пресекулки.

— Аз не съм ваш събрат.

— Нямаш представа какво си.

Достатъчно — помисли си Джеймс. — Това е достатъчно.

— Ако се прекланяте пред моя дядо — заяви яростно, — тогава си вървете, в неговото име. Не обратно в Чезуик Хаус… обратно в измерението, от което сте дошли.

Демонът се поколеба и когато го направи, останалите демони застинаха. Всички на моста се бяха обърнали към Джеймс.

— Ще си отидем, както ни нареди, за да покажем, че зачитаме твоята кръв — каза демонът. — Има обаче едно условие. Ако ти или някой от твоите приятели споменат и дума за станалото тук тази нощ пред някой член на Клейва, ще се върнем. И семействата ви ще платят с кръв и смърт за вашата измяна.

— Да не си посмял… — започна Джеймс.

Демонът се ухили.

— В името на най-лукавия принц на Ада — каза той толкова тихо, че само Джеймс го чу.

А после изчезна… те всички изчезнаха. Толкова светкавично, колкото бе изригнал в експлозия от движение и шум, светът утихна. Джеймс чуваше плисъка на водата, хрипливото дишане на Алистър наблизо, туптенето на собственото си сърце.

Пусна все още горящата кама на земята. Видя Люси и Корделия да свалят оръжията си. Томас и Матю се изправиха на крака със залитане; върху лицето на Матю зееше порязване, ризата на Томас беше скъсана, а от ръката му бликаше кръв.

Всички се взираха в Джеймс. Той беше вцепенен.

Знаел бе, че дядо му е велик демон. Ала принцовете на Ада бяха нещо съвсем друго. Те бяха паднали ангели. Също толкова могъщи, колкото Разиел, ала изцяло зли и порочни.

Най-лукавият принц на Ада. Неволно погледна към Люси, ала тя очевидно не беше чула последните думи на демона: усмихваше се и казваше нещо на Корделия.

Демоните лъжеха. Защо Люси да се тормози заради нещо, което може би дори не бе вярно? Мислите му препускаха: трябваше да говори с чичо Джем възможно най-скоро. Джем бе този, който се опитваше да издири дядо им. Джем щеше да знае какво да правят.

Кристофър бе този, който наруши тишината.

— Какво се случи току-що?

— Демоните изчезнаха — отвърна Матю, попивайки кръвта от лицето си. — Водачът им сякаш смяташе, че е стар приятел на дядото на Джеймс.

— О, демонският дядо?

— Много ясно, че демонският, Кристофър — отвърна Джеймс.

— Другият е уелсец — добави Томас, сякаш това обясняваше нещата.

Забележката му бе насочена към Алистър и Корделия.

— Не е нужно да ни обясняваш за Херондейл — каза Алистър с неприятна усмивка. — Предполагам/че подобни неща често му се случват.

Корделия го настъпи по крака.

Грейс излезе от сенките. Приближи се до останалите, сключила ръце пред себе си, лицето ѝ беше пребледняло и сковано.

— Съжалявам, не умея да се бия…

— Всичко е наред — каза Джеймс. — Всичко е наред, ще се погрижим да получиш необходимата подготовка…

— Джеймс! Грейс!

Беше Люси, махаща към пътя; миг по-късно Джеймс дочу звън и видя старовремска двуколка да изниква от мъглата, теглена от два мършави кафяви коня. В двуколката седеше Татяна Блекторн.

Тя спря и скочи на земята. Както винаги, представляваше причудлива гледка: носеше рокля с издути поли и изобилие от дантела, рокля от друга епоха, ушита за много по-младо и по-пухкаво момиче. Шапката на главата ѝ, отрупана с изкуствени плодове и препарирани птици, трепереше от гнева ѝ, докато тя обхождаше групичката с яростен поглед. Най-сетне очите ѝ се спряха върху дъщеря ѝ.

— Грейс — сопна се тя. — Качвай се в двуколката. Веднага.

Грейс се обърна към Джеймс; лицето ѝ беше пребледняло.

— Не е нужно да ѝ се подчиняваш — тихо каза той. — Върни се в Института заедно с мен. Умолявам те.

Макар все още да бе мокро от сълзи, лицето на Грейс бе станало непроницаемо.

— Джеймс. Не мога. Моля те, ела с мен до каретата.

Джеймс се поколеба.

— Моля те. Наистина го мисля.

Макар и неохотно, Джеймс ѝ протегна ръка. Видя как устните на Татяна се свиха в тънка линия. Очакваше да избухне, но тя остана мълчалива: очевидно не беше очаквала да завари толкова много ловци на сенки. И то от родове, които ненавиждаше — Херондейл, Лайтууд, Карстерс… Джеймс подозираше, че иска да приключат с това възможно най-бързо.

Яростният ѝ поглед не се откъсваше от него, докато той придружаваше Грейс до каретата. Помогна ѝ да се качи и тя се отпусна в седалката, затваряйки уморено очи. Искаше му се да може да каже нещо за спора им по-рано. Двамата с Грейс никога досега не се бяха карали. Искаше му се да я умолява да не се връща в Чезуик Хаус, ала подозираше, че ако го направи, само още повече ще влоши нещата за нея.

— Ще ти пиша утре.

— Не — каза Грейс с побелели устни. — Не. Нужно ми е време, Джеймс. Аз ще ти пиша.

— Достатъчно — изсъска Татяна, отпращайки го от каретата. — Остави дъщеря ми на мира, Херондейл. Не искам да я въвличаш в неприятности…

— Единствените неприятности, на които се натъкнахме, бяха церберите на вашето семейство — отвърна Джеймс с нисък, яростен глас. — Съветвам ви да престанете със заплахите, освен ако не искате да кажа на Клейва за тях.

Не можеше да каже на никого, разбира се, като се имаше предвид заплахата на демона, ала Татяна не го знаеше. Не че имаше значение. Нисък смях се надигна в гърлото ѝ.

— Моите демони? — повтори. — И къде са те сега, Херондейл?

— Мъртви са — заяви Джеймс кратко. — Убихме ги.

— Колко впечатляващо. Приказвай колкото си искаш, момче. Ще кажа на Клейва, че Грейс лично ги е отгледала. Ще им кажа, че е затънала в черна магия до хубавите си малки уши. Ще я прогоня и ще я оставя на тяхната милост, името ѝ ще бъде опетнено завинаги. Ще съсипя живота ѝ, щом искаш да играем така. — Тя размаха пръст към гърдите му. — Грижа те е, Херондейл. Там ти е слабото място.

Джеймс отстъпи назад, отвратен, а Татяна се качи в двуколката. Миг по-късно, съпроводена от пръхтенето на конете и подрънкването на юздите, тя се отдалечи с трополене по пътя.

* * *

Възцари се дълго и неловко мълчание, докато групичката ловци на сенки гледаха как каретата на Блекторн се изгубва в мъглата.

— Е, добре — заяви Алистър най-сетне. — Смятам, че е време с Корделия да си вървим.

— Все още не мога да си тръгна. — Корделия протегна ръка и видя как очите на брат ѝ се разшириха. От лакътя до китката ѝ се бе проточила дълга кървава резка. Почти не го бе усетила по време на битката, ала сега започваше да смъди. — Нуждая се от целителна руна. Прибера ли се вкъщи в подобно състояние, мама ще припадне.

— Има и други ранени — каза Кристофър. — Освен ако не искаме да обясняваме какво се случи току-що, а това ми се струва лоша идея, вероятно би трябвало да си сложим иратцета. — Той се обърна към Томас. — Аз ще направя твоето.

— Моля те, недей — отвърна Томас.

На Кристофър невинаги му вървеше с руните.

— О, по дяволите, аз ще го направя.

Алистър се приближи решително до Томас, който загледа сякаш в шок как вади етили и започва да рисува върху голата кожа на ръката му там, където ризата беше скъсана.

Застанала до Корделия, Люси извади стилито си със замах.

— Първата ни целителна руна! — оповести тя, допирайки върха на стилито до китката ѝ. — Исторически момент за двама парабатаи, които много скоро ще се прочуят.

— Неприятно ми е да изглеждам неблагодарен за помощта — каза Джеймс, — но какво, за бога, ви доведе тук? Откъде разбрахте какво ще се случи?

— Научих за церберите от Джес… Джесамин — обясни Люси, докато довършваше руната на Корделия. И двете се бяха облегнали на ниската стена, която минаваше по протежение на крайбрежната улица. — Призраците, те страшно обичат да клюкарстват. — И тя повтори пред Джеймс историята, която бе поднесла на останалите, докато отиваха към Челси, довършвайки с: — Така че най-вероятно демонът, който си убил в оранжерията, е имал време да се размножи и новите демони дойдоха, търсейки Грейс, когато тя е излязла от Чезуик.

— Определено бяха доста на брой — каза Корделия. — Много по-зле, отколкото в оранжерията.

— Може би те всички са имали тайна любовна среща с Грейс — подхвърли Люси.

Алистър изсумтя.

— Онази жена трябва да е луда да остави демони цербер да върлуват из градината ѝ.

Той прибра стилито си. Томас докосна ръката си с удивено изражение; раната вече се затваряше. Алистър може и да беше дръпнат, но си го биваше със стилито.

Джеймс и Матю седнаха на земята, така че Джеймс да може да задържи лицето на Матю неподвижно. Нарисува иратце върху бузата му, докато Матю шаваше и мърмореше.

— Трудно е да се каже колко точно знае — каза Джеймс. — Сигурен съм, че е знаела за първия демон в оранжерията, но вероятно не и за отмъстителното му потомство.

— Знаела е достатъчно, за да дойде тук — изтъкна Кристофър. — Макар че е възможно просто да е проследила Грейс.

Джеймс имаше замислен вид; Корделия нямаше как да не се зачуди какво ли му бе казала Татяна до каретата. Изглеждал бе зашеметен, сякаш го беше зашлевила през лицето.

— Изчезнаха, защото ти им каза, нали? — попита тя.

— Така изглежда. — Джеймс огледа бузата на Матю, очевидно преценявайки руната си, и се облегна доволен назад. Матю извади плоско шише от джоба с облекчено изражение, развинти капачката и отпи голяма глътка. — Върнаха се в каквото и измерение да е домът на демоните цербери. В името на дядо ми.

В гласа му имаше горчилка.

— Колко удобно за теб да си сроден с толкова важен демон — подхвърли Алистър сухо.

— Ако го беше грижа, че Джеймс е сроден с „важен демон“, би трябвало да каже нещо и на мен — обади се Люси. — Аз съм му сестра. Не ми харесва да ме пренебрегват.

Джеймс се усмихна, което, предположи Корделия, бе и целта на Люси. Той имаше направо убийствена трапчинка, когато се усмихнеше. Подобни неща би трябвало да са незаконни.

— Те са верни на рода Блекторн по своя ужасен начин — замислено отбеляза Люси. — Ето защо не искаха да казваме нищо за станалото тази нощ.

— А — каза Алистър. — Защото от Клейва надали биха погледнали с добро око на това Блекторновци да отглеждат глутница цербери и да ги насъскат срещу един Херондейл, дори и той да е ужасно дразнещ.

— Нали ти казах, Бенедикт Лайтууд ги е отгледал — сопна се Люси сърдито.

— Колкото и неприятно да беше станалото — обади се Матю, — има нещо успокояващо в това да се бием с обикновени демони под прикритието на нощта, а не с отровни чудовища, които се появяват посред бял ден.

— О! — възкликна Корделия. — Това ми напомня. Трябва да им кажем какво ни посъветва Хипатия, Матю. Че можем да говорим с Рейгнър Фел за демоните в парка.

От всички страни заваляха въпроси. Матю вдигна ръка.

— Да, говорихме с Хипатия Векс в „Хел Рюел“. Тя обеща да изпрати съобщение на Рейгнър. Не е нещо сигурно.

— Може би, но Анна беше права — каза Корделия. — Трябва да разговаряме с повече долноземци. Доста се приказва за Магнус Бейн.

— А, Магнус Бейн — заяви Матю. — Моят идол.

— Да, веднъж го описа като „Оскар Уайлд, ако той притежаваше магически умения“.

— В Испания бях на парти, дадено от Магнус Бейн — обади се Томас. — Беше малко трудно, защото не познавах никого. Доста се понапих.

Матю прибра шишето с усмивка.

— Оттогава ли ти е татуировката?

Люси плесна с ръце.

— Момчетата все се шегуват за татуировката, която Томас си е направил в Испания, но той така и не иска да ми я покаже. Това не е ли най-гадното нещо, което си чувала някога, Корделия? Аз съм писателка. Вярвам, че би трябвало да имам възможността да разгледам една татуировка отблизо.

— Аз пък вярвам, че не би трябвало — отвърна Томас категорично.

— Да не би да е, защото се намира на някое деликатно място?

— Не, Люси.

Томас имаше измъчен вид.

— Бих искал да я видя — обади се Алистър необичайно тихо.

Томас се поколеба, но после разкопча ръкава на здравата си ръка и го запретна до лакътя. Всички се приведоха напред. Върху бледата кожа от вътрешната страна на мускулестата му ръка се виждаха сиво-черните очертания на компаса. Север, юг, изток и запад, наподобяващи върховете на ками, а в сърцето на компаса, разтворила тъмни листа — роза.

Корделия бе очаквала татуировката да прилича повече на техните знаци, но тя ѝ напомни на нещо друго. Беше нарисувана с мастило, така както книгите и поемите бяха написани с мастило, и то разказваше завинаги една история.

Люси изръкопляска. Алистър издаде странен звук. Беше извърнал очи, сякаш видът на Томас го смущаваше.

— Според мен е прекрасна, Томас — каза Корделия. — Север сочи нагоре по ръката ти, по протежение на вените, които стигат до сърцето ти.

— Означава ли това, че си близък с Магнус Бейн? — попита Люси. — Можеш ли да го помолиш за помощ?

— Той дори не се появи на партито — отвърна Томас и свали ръкава си. — Но да се свържем с Рейгнър Фел е добра идея.

— Стига само да го запази в тайна. — Кристофър побутна очилата си нагоре. — Не можем да кажем на никой от нефилимите за станалото тази вечер. Всички чухме думите на онзи демон.

Останалите измърмориха в знак на съгласие, а после Алистър заяви:

— С Корделия трябва да си вървим. Що се отнася до малките ви тайни, не може да имате доверие на демоните. Няма значение какво твърдят.

Корделия знаеше какво означава тонът му.

— Алистър, трябва да обещаеш, че ще запазиш всичко, което се случи тук, в тайна.

— И защо да обещавам?

— Защото дори и демоните да лъжат, рискът е прекалено голям. — В гласа на Корделия се промъкна отчаяние. — Демонът каза, че ще нападнат семействата ни, ако който и да било от нас проговори за станалото тази вечер. Помисли за мама и татко.

Алистър имаше бунтовнически вид.

— Ако не обещаеш, няма да се прибера вкъщи с теб. Ще остана навън цяла нощ и ще бъда напълно опозорена. Ще се наложи да се омъжа за Томас или Кристофър.

— Хей!

Кристофър придоби изненадано изражение. Томас се усмихна.

— Ако те е грижа за семейството ни, трябва да обещаеш — не отстъпваше Корделия. — Моля те, Алистър.

Наоколо се разнесе тихо мърморене. Люси изглеждаше притеснена; Джеймс се взираше в Корделия с изражение, което тя не можеше да разчете.

Алистър присви очи.

— Е, добре, обещавам — измърмори. — А сега идвай. Имаме да обсъждаме много неща, когато се приберем у дома.

* * *

Наближаваше полунощ, когато петимата — Люси, Джеймс, Матю, Томас и Кристофър — най-сетне се върнаха в Института. Люси погледна с любопитство ярко осветените прозорци, докато влизаха в двора. Не беше обичайно всички лампи да светят по това време.

Джеймс долепи пръст до устните си, преди да бутне широката входна врата (тя се отваряше под допира на всеки ловец на сенки), и ги поведе вътре и нагоре по стълбите.

Фоайето на първия етаж грееше от магически светлини. Вратата на гостната беше отворена и отвътре се носеха звуците на уелска песен.

Nid wy’n gofyn bywyd moethus,

Aur y byd na’i berlau mân:

Gofyn wyf am galon hapus,

Galon onest, colon Iân.

Джеймс и Люси се спогледаха разтревожено. Ако Уил пееше, това означаваше, че е в общително настроение и в мига, в който ги зърнеше, щеше да ги извика да му правят компания и да се отдаде на спомени за Уелс.

— Може би — прошепна Джеймс — ще е най-добре да излезем възможно най-бързо и да се покатерим до някоя стая на горния етаж с помощта на отворен прозорец и абордажна кука.

Теса се появи на прага на гостната. При вида на петимата, едната ѝ вежда подскочи. Люси и Джеймс се спогледаха — твърде късно бе за абордажна кука.

Люси пристъпи напред и обви ръка около кръста на майка си.

— Извинявай, мамо. Направихме си късен излет край реката. Ще си имаме ли неприятности?

Теса се усмихна.

— Вие всички сте големи калпазани, но се надявам, че сте си прекарали добре. Можем да го обсъдим по-късно. Баща ви има гостенин. Вървете да се представите. Аз ще се отбия за малко в лечебницата и ще се върна.

Джеймс поведе малката им експедиция към гостната. Томас, Матю и Кристофър смотолевиха поздрав към Теса, докато минаваха покрай нея. В гостната, в еднакви кресла с широки облегалки и тапицерия от сиво кадифе, седяха Уил и висок зеленокож магьосник, от чиято снежнобяла коса се подаваха извити рога. Лицето му имаше намусено изражение.

Уил ги представи:

— Рейгнър Фел, това са моите обични син и дъщеря. Както и шайка безобразни натрапници. Мисля, че всички познавате Рейгнър Фел, бившия върховен магьосник на Лондон?

— Той ни преподаваше в Академията — обади се Кристофър.

Рейгнър Фел го изгледа яростно.

— В името на Лилит — каза провлечено, — скрийте всичко чупливо. Скрийте цялата къща. Кристофър Лайтууд е тук.

— Кристофър често е тук — изтъкна Джеймс. — А къщата си е, общо взето, невредима.

Уил се ухили.

— Господин Фел се отби на гости. Не е ли прекрасно?

Уил се бе постарал на всички да е ясно, че вратите на Института са отворени и за долноземците, ала малцина се бяха възползвали от гостоприемството му. Уил и Хенри често говореха за Магнус Бейн, но той бе в Америка, откакто Люси се беше родила.

— Господин Фел прояви голям интерес към уелската музика, така че изпях няколко песни — обясни Уил. — Освен това изпихме няколко чаши портвайн. Изкарваме си чудесно.

— Тук съм от няколко часа — каза Рейгнър опечалено. — Имаше много песни.

— Сигурен съм, че наистина ти харесаха.

Очите на Уил грееха. Далеч над тях Люси долови странен шум: сякаш нещо в къщата бе паднало и се бе строшило. Може би някоя лампа.

— Действително имам чувството, че съм отишъл в Уелс и съм се върнал — каза Рейгнър. Очите му се впиха в Матю. — Синът на консула. Спомням си те. Майка ти е мила жена… оправи ли се напълно от болестта си?

— Това беше преди няколко години.

Матю опита да се усмихне, но не успя; Люси прехапа устни. Малцина знаеха, че когато Матю беше на петнайсет години, Шарлот се бе разболяла сериозно и бе изгубила бебето, което носеше. Горкият Матю, да му напомнят по този начин.

Матю се приближи до полицата над камината и си наля чаша шери с разтреперани ръце. Люси видя, че Джеймс го проследи с поглед, но преди да бе успял да проговори, вратата на гостната се отвори и Теса се появи със запалена свещ в ръка. Лицето ѝ бе в сянка.

— Уил, bach — каза тихо. — Ела с мен за минутка; трябва да те попитам нещо.

Уил начаса скочи на крака. Винаги го правеше, когато Теса го повикаше. Люси знаеше, че любовта между родителите ѝ бе необикновена. Онази любов, която тя се опитваше да пресъздаде на страниците на собствените си произведения, ала никога не успяваше да намери правилните думи.

В мига, в който вратата се затвори зад родителите ѝ, Рейгнър Фел се обърна към Джеймс.

— Виждам, че това поколение ловци на сенки има също толкова малко разум, колкото и предишното — заяви рязко. — Защо скитосваш из улиците на Лондон по това време на нощта, когато трябва да говоря с теб?

— Какво? И да прекъсна гостуването ви? — Джеймс се ухили. — Татко каза, че от часове слушате уелски песни.

— За мое съжаление. — Рейгнър направи нетърпелив жест. — От приятелката си Хипатия научих, че някакви млади ловци на сенки са дошли в салона ѝ тази вечер, задавайки въпроси за необикновени демони и намеквайки, че се задават трудни времена за всички ни. Спомена твоето име. — Магьосникът насочи пръст към Матю. — Каза, че имала някакъв дълг към вас, и попита дали бих могъл да помогна.

— Ще го направите ли? — Томас проговори за пръв път, откакто бяха влезли в гостната. — Сестра ми е една от ранените.

Рейгнър изглеждаше поразен.

— Томас Лайтууд? Господи, та ти си огромен. С какво са те хранили нефилимите?

— Действително поизраснах малко — отвърна Томас нетърпеливо. — Можете ли да помогнете на Барбара? Мълчаливите братя потопиха всички пострадали в сън, ала досега не са открили лек.

Томас стисна дървената облегалка на един стол, изваяна във формата на кръстосани серафимски ками. Кожата му беше загоряла, ала ръцете му се бяха вкопчили в стола толкова силно, че бяха побелели. Рейгнър Фел обходи стаята с поглед, повдигнал белите си вежди.

— Липсата на демони в Лондон през последните години не убягна от вниманието ми — каза той. — Освен това чух слухове, че зад нея стои могъщ магьосник.

— Вярвате ли, че е така? — попита Люси.

— Не. Ако ние, магьосниците, бяхме в състояние толкова лесно да държим демоните настрани от градовете си, щяхме да го правим. За да си играе с подобна магия, ще е нужен не толкова могъщ, колкото покварен магьосник.

— Какво искате да кажете? — попита Джеймс. — Несъмнено да държиш демоните настрани е нещо хубаво, не лошо.

Рейгнър поклати бавно рошавата си глава.

— На пръв поглед може би. И все пак това, което виждаме, е, че някой е прочистил Лондон от нисшите демони, за да освободи пътя за други, по-опасни. — Рейгнър се поколеба. — Сред магьосниците името ми често се споменава, когато става дума за магия, свързана с измеренията… най-трудната и нестабилна магия, онази, в която са замесени други светове. Заех се да я изучавам отдавна и никой не знае за нея повече от мен. Демони не могат да се появяват посред бял ден. Това е природен закон. И все пак. Съществуват ли начини да бъдат доведени на този свят демони, които биха ги направили неуязвими за дневната светлина?

— Да — предположи Люси.

Рейгнър ги изгледа сърдито.

— Не очаквайте да ви кажа какви са те. Знайте само, че са забранени от Спираловидния лабиринт, защото включват сложна магия на измеренията, която представлява заплаха за самата материя на света. — Той тръсна бялата си грива. — Не разполагам със солидна информация, единствено слухове и предположения. Няма да предам едни от събратята си на член на Клейва, преди да съм напълно сигурен, че са извършили престъпление, защото Клейвът първо ще ги арестува и едва тогава ще разгледа доказателствата. Ала вие… вие сте деца. Все още не сте част от Клейва. Ако вие проучите това…

— Няма да кажем на татко нищо, което не искате да му казваме — обеща Джеймс. — Няма да кажем на никого. Заклеваме се в Разиел.

— С изключение на Корделия — побърза да се намеси Люси. — Двете ще бъдем парабатаи. Не мога да имам тайни от нея. Ала тя няма да каже на никого и определено не и на някой възрастен.

Останалите също обещаха; за ловците на сенки обещанието беше нещо сериозно, да се закълнат в Ангела — още повече.

Рейгнър се обърна към Джеймс.

— Малцина магьосници са в състояние да извършат тази магия, още по-малко са тези, които биха го направили. Всъщност сещам се само за един, който е толкова покварен. Еманюел Гаст. Сред магьосниците се говори, че ако цената е достатъчно висока, няма задача, която да е прекалено низка за него. Не знам дали мълвата е вярна, но знам адреса му.

Рейгнър отиде до писалището в ъгъла на стаята и надраска адреса върху лист хартия. Люси се взря в позлатената писалка в тежките ръце на магьосника; от допълнителната става, която имаше на всеки пръст, сянката на дланта му върху хартията приличаше на хищен нокът.

— Благодаря — каза Джеймс, когато магьосникът приключи.

— Предполагам, не е нужно да ви предупреждавам да не казвате на Гаст кой ви е изпратил. — Рейгнър Фел се изправи. — Ако открия, че сте го сторили, ще ви превърна в сервиз от чаени чаши. Що се отнася до мен, аз отивам в Капри. Нервите ми са в ужасно състояние. Ако Лондон е на път да бъде залян от демони, не желая да присъствам на това събитие. Късмет.

Странно отношение за един бивш върховен магьосник, но Люси не каза нищо, докато Фел се отправяше към вратата. Помисли си, че ще си тръгне, без да каже и дума повече, но той поспря за миг.

— Не съм сигурен как да се държа с вас, Херондейловци — призна. — Никога досега магьосник не е имал дете. Не мога да не се зачудя: какво ли ще излезе от вас?

Той изгледа с нетрепващ поглед първо Джеймс, а после Люси. Огънят пращеше в камината, ала никой от тях не проговори. Люси си спомни демона на моста, казващ на Джеймс, че ще зачете кръвта му. Нейната кръв.

Рейгнър сви рамене.

— Така да бъде — заяви и си тръгна.

Люси се втурна към писалището и грабна листа, след което се обърна усмихната. Томас и Джеймс отвърнаха на усмивката ѝ; Томас — с надежда, Джеймс — уморено. Матю се взираше мрачно в чашата в ръката си.

А после вратата се отвори и Уил и Теса влязоха в стаята.

Люси, разтревожена за миг, че е възможно да са чули нещо от думите на Рейгнър Фел, натъпка листа в джоба на роклята си. А после зърна лицата им и всичко друго бе забравено.

Беше като края на лятото в Идрис. Един ден двамата с Джеймс си играеха в гората сред зелени дървета и долчинки, обрасли в мъх и цветя. А после във въздуха се появяваше едва доловима промяна и тя знаеше: на сутринта щеше да има скреж.

Томас отстъпи назад, лицето му пребледня под загара. Рамото му се бутна в това на Матю и чашата падна от ръката му. Пръсна се на парчета, разпилявайки късчета стъкло в огнището.

Повече нямаше да чакат скреж да смрази земята, помисли си Люси. Мразът вече беше попарил всичко.

— Томас, толкова съжаляваме. — Теса протегна ръце. — Родителите ти идват насам. Барбара почина.

11

Талисмани и магии

Знанието се гордее, че е научило толкова много;

мъдростта е скромна, че не знае повече.

Книгите нерядко са талисмани и магии.

Уилям Купър, „Задачата, книга четвърта: Зимна разходка по обяд“

— Тадигът[21] изстина. — Сона стоеше на прага на къщата, скръстила ръце, и се взираше ядосано в децата си. — Риса поднесе вечерята преди повече от два часа. Къде бяхте?

— Отидохме в лечебницата на Института — излъга Алистър с широко отворени, невинни очи. Действително беше син на персийка с избухлив характер, помисли си Корделия развеселено. В каретата тя бе отупала полата и косата си, доколкото ѝ беше възможно, но прекрасно си даваше сметка, че изглежда ужасно. — Решихме да занесем цветя, за да изразим съпричастността си като част от лондонската общност.

Част от гнева върху лицето на Сона се стопи.

— Онези злочести деца в болничната стая. — Тя се отдръпна и ги вкара вътре. — Хайде, влизайте. И си събуйте обувките, преди да сте разнесли кал по килимите!

Докато се навечерят набързо (студен тадиг и хореш бадемджан[22]), Сона вече беше убедена, че идеята да помогнат в лечебницата е била нейна.

— Ти си добро момче, Алистър джан[23]. — Тя го целуна по върха на главата, докато се надигаше от масата. — Ти също, Корделия. Макар че не е трябвало сама да береш цветята. Роклята ти е съсипана. Толкова много кал! — каза Сона и поклати глава.

— Радвам се — отговори Корделия. — Това е ужасна рокля.

Майка ѝ изглеждаше наранена.

— Когато бях на твоите години… — започна тя, предисловие, както Корделия прекрасно знаеше, към разказ за това как, когато била момиче, Сона се подчинявала безусловно на родителите си, изпълнявала нефилимския си дълг и винаги пазила дрехите си съвършено чисти.

Алистър хвърли салфетката си на масата.

— Лейля изглежда изтощена. Да помагаш на болните, е много изморително. Ще я придружа до горния етаж.

Къщата беше на три етажа, на последния от които се намираха спалните на Алистър и Корделия и един малък кабинет. Прозорци с ромбоидни стъкла гледаха към тъмното небе над Кенсингтън. Алистър поспря на върха на стълбището и се облегна на тапета от жакард.

— Нека никога вече не говорим с онези ужасни хора.

Въртеше едно от китайските си копия между пръстите; острието с формата на листо улавяше светлината, идваща от долния етаж. Алистър имаше колекция от копия, някои от които се сгъваха и можеха да се поберат в джоба му, други носеше в подплатата на палтото си.

— Аз ги харесвам — отвърна Корделия троснато. — Всичките.

Чуваше майка им да пее в спалнята си; много отдавна Алистър също често пееше и свиреше на пианото. Някога те бяха музикално семейство. Някога всичко беше съвсем различно. Тази вечер бе напомнила на Корделия за времето, когато двамата с брат ѝ бяха деца и съучастници, както често ставаше с братя и сестри, които живееха откъснати от всички. Времето, преди Алистър да отиде в Академията и да се върне отчужден.

— Сериозно ли? Кого намираш за толкова приятен? Ако е Херондейл, той никога няма да те харесва повече от госпожица Блекторн, а ако е Феърчайлд, той никога няма да те харесва повече от бутилката.

Устните на Корделия се свиха.

— Независимо дали ги харесваш, или не, те са влиятелни хора и бих предпочела да вярвам, че добруването на баща ни е на водещо място в ума ти.

Алистър изпръхтя.

— Планът ти е да спасиш баща ни, като накараш хората да те харесват?

— Очевидно ти никога не си смятал, че да накараш хората да те харесват е важно, Алистър, но с мен не е така.

Алистър изглеждаше сепнат, но бързо се съвзе.

— Би трябвало да мислиш по-малко за това как да накараш хората да те харесват и повече за това как да ги накараш да ти бъдат задължени.

— Алистър…

Само че някой тропаше на вратата на долния етаж. Звукът отекна в тишината. Който и да стоеше отвън, почука бързо три пъти и спря.

Изражението на Алистър се промени.

— Достатъчно говорихме за това. Лека нощ, Корделия.

Вече не беше Лейля. Корделия. Лицето му, когато се обърна и пое надолу, бе строго.

Корделия посегна и го улови за палтото.

— Кой може да идва толкова късно? Мислиш ли, че е лоша новина?

Алистър се сепна, сякаш учуден, че Корделия все още е тук. Палтото се изплъзна между пръстите ѝ.

— Знам кой е. Аз ще се оправя. Лягай си, Корделия — нареди Алистър, избягвайки очите ѝ. — Ако мама види, че не си си легнала, ще вдигне страшна врява.

Той затича по стъпалата.

Корделия се наведе над перилата. Два етажа по-долу можеше да различи енкаустичните[24] плочки в преддверието, чиито новобоядисани повърхности изобразяваха жълти звезди, греещи сред лабиринт от мечове. Видя брат си да отваря вратата, видя и сянката, паднала върху мечове и звезди, когато посетителят пристъпи навътре. Свали си шапката и Корделия с изненада разпозна Чарлс Феърчайлд.

Алистър се огледа разтревожено наоколо, но беше очевидно, че и майка им, и Риса си бяха легнали. Пое шапката и палтото на Чарлс и двамата се отправиха към гостната.

Сърцето на Корделия думкаше в гърдите ѝ. Чарлс Феърчайлд. Чарлс, който бе казал на Джеймс да не припарва до Грейс. Чарлс, на когото Матю очевидно нямаше доверие… а Алистър очевидно имаше.

Беше ѝ обещал, че няма да издаде тайните на Джеймс. Беше обещал.

Само че не бе искал да дава подобно обещание. Корделия прехапа устни, изруга под носа си и тръгна надолу. Стълбището в новия им дом беше дъбово, боядисано в сиво, с жълта пътека в средата и парапет от ковано желязо, също боядисан в сиво. Корделия се бореше със съвестта си, докато слизаше на бегом по стъпалата, безшумна с обутите си само в чорапи крака.

Гостната имаше задна врата. Корделия се шмугна през трапезарията, където чиниите все още бяха на масата, и пое по коридора за прислугата. Вратата на гостната се намираше в края му. Беше открехната и като се притисна до нея, Корделия надникна през отвора, достатъчен, за да види Чарлс, който топлеше ръце на огъня в бялото хоросаново огнище.

Червената му коса изглеждаше тъмна на слабата светлина и грижливо сресана. Пред погледа на Корделия, Алистър дойде по-близо до Чарлс и ето че вече можеше да види и него. Брат ѝ прокарваше пръсти през разрешената си коса в обречен опит да я приглади.

— Алистър. — Чарлс се обърна с гръб към огъня. — Защо изглеждаш по този начин? Какво е станало?

— По-рано днес ходих да те търся. — Алистър звучеше нацупено, което учуди Корделия. — Сестра ми беше с Анна… отидох в къщата ти, отбих се дори и в клуба ти. Къде беше?

— В Института, разбира се. В случай че си забравил, годеницата ми все още е болна.

— Малко вероятно е — отвърна Алистър студено — да забравя за годеницата ти.

В сенките Корделия примига объркано. Да не би Алистър да не харесваше Ариадна? Не помнеше някога да я е споменавал.

— Алистър. — Гласът на Чарлс звучеше предупредително. — Вече сме го обсъждали.

— Каза, че ще бъде временно. Временно политическо обвързване. Само че аз разговарях с Ариадна, Чарлс. Тя е напълно убедена, че този брак ще бъде сключен.

До този миг Алистър бе стоял съвсем близо до Чарлс, толкова близо, че сенките им се докосваха. Сега му обърна гръб и се приближи до етажерките с книги. Корделия понечи да се дръпне назад и едва не настъпи роклята си. За щастие, Алистър спря, преди да я забележи, и се взря с невиждащ поглед в книгите. Корделия рядко бе виждала подобно нещастие върху лицето му.

— Не е справедливо спрямо нея, Чарлс. Нито спрямо мен.

— Ариадна не я е грижа какво правя. Интересите ѝ са насочени другаде. — Чарлс замълча за частица от секундата. — Ще удовлетвори родителите си, като сключи добър брак, а за мен ще бъде полезно да се сродя с инквизитора. Ако стана консул, бих могъл да сторя толкова много добро за Клейва, както и за теб. Майка ми е прекалено сантиментална, но аз ще се погрижа хората ни отново да станат силни. Цял живот съм искал това. Споделих всичките си надежди с теб в Париж.

Алистър затвори очи, сякаш думата „Париж“ му причиняваше болка.

— Да — отвърна. — Само че ти каза… мислех си…

— Какво казах? Не съм давал неверни обещания. Знаеш как трябва да бъде. И двамата знаем какъв е светът.

— Така е. — Алистър отвори очи и се обърна да го погледне. — Просто… обичам те.

Корделия си пое рязко дъх. О, Алистър.

Гласът на Алистър се прекърши. Гласът на Чарлс също, ала това не бе звукът на нещо, което се троши. Това бе плющенето на камшик.

— Абсолютно не можеш да кажеш това — заяви Чарлс. — Не и там, където някой би могъл да те чуе. Знаеш го, Алистър.

— Никой не може да ни чуе. А аз те обичам още от Париж. Мислех, че ти също ме обичаш.

Чарлс не каза нищо и в продължение на един миг единствената мисъл в главата на Корделия бе, че ненавижда Чарлс Феърчайлд, задето причинява болка на брат ѝ. А после видя едва забележимото потрепване на ръката му, докато я пъхаше в джоба си, и осъзна, че Чарлс може би също се страхува.

Той си пое дълбоко дъх и прекоси покрития с килим под, за да отиде при Алистър. Корделия ги виждаше съвсем ясно. Прекалено ясно може би, помисли си, когато Чарлс извади ръце от джобовете си и ги сложи върху раменете на брат ѝ. Устните на Алистър се отвориха леко.

— Обичам те — каза Чарлс. — Знаеш, че те обичам.

Ръцете му се заровиха в косата на Алистър. Все още носеше ръкавици и пръстите му бяха тъмни на фона на светлата коса на Алистър; притегли го към себе си и устните им се срещнаха. Тих звук се изтръгна от Алистър, сякаш се предаваше. Обви ръка около врата на Чарлс и го притегли върху себе си на дивана.

Ред бе на Алистър да зарови пръсти в косата му, да се притисне в тялото му, да се залови да разкопчае елека му. Ръцете на Чарлс лежаха върху гърдите на Алистър и той го целуваше жадно, отново и отново…

Корделия стисна очи. Това беше нещо лично, нещо много лично. Господи, изобщо не беше дошла за това. Чуваше тихи стонове, чуваше Алистър да шепне на Чарлс на персийски гальовни думи, които никога не би могла да си представи брат ѝ да изрече.

Някой ахна. Щеше да рискува, реши Корделия. Щеше да побегне, с надеждата, че те са прекалено погълнати един от друг, за да я чуят.

А после до ушите ѝ достигна гласът на Чарлс.

— Алистър. Не мога… не мога.

Нещо изтрополи и когато отвори очи, Корделия видя Алистър да седи раздърпан на дивана. Чарлс се беше изправил и опъваше елека си. Сакото на Алистър бе преметнато през облегалката на дивана.

— Не сега.

Алистър вече не свиреше на пиано, ала все още имаше ръцете на музикант. Корделия видя как тези ръце се вдигнаха, сплетени за миг в пристъп на болка, и застинаха.

— Какво не е наред, Чарлс? — Гласът му беше дрезгав и хриплив. — Ако не си дошъл за това, тогава защо си тук?

— Мислех, че си приел ситуацията с Ариадна — каза Чарлс. — Няма да те изоставя, Алистър. С теб все така ще бъдем… това, което сме. Освен това мислех, че ти също ще се съгласиш да се ожениш.

— Аз да се оженя? — Алистър скочи на крака. — Казвал съм ти го, отново и отново, Чарлс, че дори ако не мога да те имам, никога не бих се оженил за някоя нещастна жена и да я лъжа, че я обичам. Убедих майка ми, че ще бъда по-полезен на семейството, ако участвам в политиката…

— Ще откриеш, че е трудно да успееш в политиката без съпруга — каза Чарлс. — И не е нужно да лъжеш никоя жена.

— Ариадна е необикновен случай. Ако не предпочиташе жени, едва ли щеше да се съгласи да се омъжи за теб.

Чарлс стоеше съвършено неподвижен, приковал очи в лицето на Алистър.

— А ако не беше Ариадна?

Алистър изглеждаше озадачен.

— Не говори празни приказки, Чарлс. Какво се опитваш да кажеш?

Чарлс поклати глава, сякаш отръскваше паяжини.

— Нищо — отвърна. — Просто… не съм сигурен. Много неща се случиха тази нощ, до едно лоши.

Корделия настръхна. За какво говореше? Невъзможно бе да е научил за сблъсъка им с демоните на моста „Батърсий“. Да не би още някой да се бе разболял?

Когато проговори отново, гласът на Чарлс бе натежал.

— Барбара Лайтууд е мъртва.

Корделия имаше чувството, че са я ударили в стомаха. Чу Алистър да проговаря, сякаш от много далече; звучеше потресен.

— Сестрата на Томас е мъртва?

— Не очаквах да те е грижа. Мислех, че мразиш онези типове.

— Не — отвърна Алистър, за изненада на Корделия. — Но… Ариадна е добре?

— Все още е жива. Ала един Разиел знае какво ще се случи. С всички тях.

Алистър отново седна.

— Може би ще е най-добре да напуснем Лондон. Може би тук не е безопасно за Корделия, за майка ми…

Корделия усети как я жегва изненада от това, че брат ѝ мисли за нея.

Алистър зарови глава в ръцете си.

— Nemidoonam — прошепна.

Чарлс имаше объркано изражение, но Корделия го разбра: Не знам. Не знам какво да правя.

— Ние сме ловци на сенки — заяви Чарлс и Корделия се почуди… нима не се тревожеше, че Матю може да се разболее? Хенри? — Не бягаме, нито прекарваме времето си в траур. Сега е време да се бием и да победим. Анклавът се нуждае от лидер, а с майка ми в Идрис, сега е моментът да им покажа най-добрите си качества.

Той докосна леко Алистър по рамото. Алистър вдигна глава и Корделия затвори очи. Имаше нещо твърде интимно в начина, по който Алистър го гледаше, цялата му отбранителност се бе стопила.

— Трябва да вървя — каза Чарлс. — Ала не забравяй, Алистър, че каквото и да правя, мисълта за теб е неизменно в ума ми.

* * *

— Хвърли това обратно тук, Александър — тихо каза Люси.

„Това“ беше малка червена гумена топка. Малкият братовчед на Люси запълзя по мраморния под на библиотеката, но топката отскочи от него и се приземи в скута на Люси.

Александър придоби бунтовническо изражение.

— Не е честно.

Беше уморен и раздразнен, тъй като отдавна би трябвало да си е легнал. Люси нямаше представа колко е часът — сигурна бе, че са минали часове, откакто бе научила за смъртта на Барбара, ала всичко ѝ се струваше като лош сън, безвременен и неясен.

Люси вдигна очи и се намръщи.

— Джесамин. Не вземай топката на детето.

— Просто исках да бъда включена.

Джесамин се рееше между етажерките, където Люси беше завела Александър, за да го развлича, докато неговите и нейните родители разговаряха. В един момент се беше появила Джесамин, доловила напрегнатата атмосфера в Института. Тя се полюшваше до Люси; разпусната, дългата ѝ руса коса се развяваше.

— Може би ще е най-добре да напуснат Лондон — тъкмо казваше Теса. Двамата с Уил седяха заедно с леля Сесили и чичо Гейбриъл на една дълга маса в средата на голямата стая. Зелени настолни лампи обливаха стаята в меко сияние. — За Софи и Гидеон ще бъде хубаво да се присъединят към Хенри и Шарлот в Идрис, те винаги са имали успокояващо присъствие. А да бъдат тук само ще им напомня за Барбара.

Люси бе зърнала чичо Гидеон и леля Софи само за малко, когато те пристигнаха, за да видят тялото на Барбара и да приберат Томас. И двамата изглеждаха изпразнени, като марионетки, правейки на автопилот онова, което беше нужно. И все пак бяха опитали да утешат Оливър, който седеше, ридаейки, до неподвижното тяло на Барбара. Тя се бе мятала и крещяла накрая, малко преди Теса да пристигне и да я открие мъртва; беше издрала ръцете на Оливър, кръв бе изцапала белите маншети на ризата му и се смесваше със сълзите му.

Съсипан, Оливър щеше да се върне при родителите си в Йорк; Гидеон и Софи, изглежда, щяха да заминат за Идрис, където Юджиния се беше сринала при новината за смъртта на сестра си и не бе достатъчно добре, за да пътува с Портал. Томас обаче нямаше да отиде с тях. Беше настоял да остане в Лондон и щеше да отседне при Сесили и Гейбриъл, в дома им на „Бедфърд Скуеър“.

— Ще се грижим прекрасно за Томас — каза Сесили. — Кристофър страшно ще се радва той да живее с нас. Само че не мога да не се зачудя дали Томас няма да съжали, че не е отишъл в Идрис. Несъмнено ще бъде болезнено да е далече от семейството си в момент като този.

— Ние също сме негово семейство — напомни Уил. — Кристофър и Томас са като братя, Сиси.

— Не мисля, че ще съжалява — обади се Гейбриъл. Той беше наистина мил, ала орловите му черти (като тези на Анна и Кристофър) го правеха да изглежда по-строг, отколкото беше. — Томас много прилича на Гидеон. И двамата са от онези, които се нуждаят от нещо, което да правят, когато ги сполети трагедия. Кристофър иска помощта му в измислянето на противоотрова…

— Но Кит е още момче — каза Сесили. — Едва ли би трябвало да очакваме от него да постигне нещо толкова монументално.

— Откъде можем да сме сигурни, че усилията на Кристофър и Томас ще се окажат напразни? — отвърна Уил. — Да не забравяме, че имаше време, когато Клейвът се съмняваше в нас и в Хенри, а ние надделяхме.

— Горката Софи — обади се Джесамин неочаквано. — Винаги е била толкова мило момиче. Освен онзи път, когато ме удари по главата с едно огледало и ме завърза за леглото.

Люси не ѝ зададе никакви въпроси. Историите на Джесамин можеха да бъдат от несвързани до смущаващи. Вместо това взе Александър в скута си и опря брадичка на върха на главата му.

— Изглежда, че участта на живите е върху тях да се стоварват трагедии — замислено отбеляза Джесамин.

Люси не изтъкна, че алтернативата ѝ се струваше по-лоша. Джесамин никога не изглеждаше така, сякаш би искала да е жива; изглеждаше доволна в ролята си на призрачен пазител. Толкова различна от Джеси, помисли си Люси. Джеси, който я беше помолил да го запази в тайна, така че странният му полуживот да не бъде разкрит и прекъснат от Клейва. Джеси, който сякаш отчаяно искаше да живее.

— Тогава всички бяхме толкова храбри — каза Теса. — Понякога се чудя дали не е по-лесно да си смел, когато си млад, преди да научиш колко много можеш да изгубиш.

Сесили промълви нещо в отговор, а Люси още по-силно прегърна Александър, който беше полузаспал в ръцете ѝ. Той беше утеха, макар да беше на три години и хленчещ. Някъде дълбоко в сърцето си почувства истината в думите на майка си. И макар че човек трябва да влага истина в книгите, това никога нямаше да бъде от нещата, за които тя щеше да пише на страниците на „Красивата Корделия“. Книгите трябва да носят радост. Това тук бе суровата, ужасната действителност на живота.

Беше твърде отвратително.

* * *

Джеймс седеше на писалището си, опитвайки се да чете, ала очите му се плъзгаха по думите върху страницата. Не можеше да престане да мисли за Барбара. Никога не бе бил особено близък с братовчедка си (разликата във възрастта им означаваше, че тя бе гледала на него с благосклонно снизхождение, като на дете, така както правеше и с Томас), но тя бе в живота му, откакто се помнеше, мила и весела, без острия език на сестра си, винаги очакваща най-доброто от всички. Той никога не бе живял в един свят, в който Барбара я нямаше.

Люси беше в библиотеката, знаеше Джеймс, попивайки компанията на другите. Ала Джеймс винаги бе откривал утеха в книгите. Е, не и в книги като тази, която четеше в момента.

Беше останал изненадан от това колко малко материали имаше в библиотеката за принцовете на Ада. Това не бяха демоните, с които ловците на сенки се биеха… в митологията за тях те бяха огледални образи, на ангели като Разиел. Интересите им се простираха по-далече от човеците, които бяха като мравки за тях. Техните битки бяха с ангели и владетелите на други светове, измерения, които принцовете като че ли събираха като шахматни фигури. Не можеха да бъдат убити, макар че понякога успяваха да се ранят един друг по начин, който оставяше пострадалия отслабен в продължение на години.

Бяха общо девет. Самаил — първият, отприщил демони на земята. Азазел — ковачът на оръжия, който бе отпаднал от благодатта, когато дал на човеците инструментите на насилие; Белиал — който „не ходи сред хората“, бе описан като принц на некромантите и магьосниците, крадец на царства. Мамон — принцът на алчността и богатството, можеше да бъде подкупен с пари и богатства. Астарот, който изкушаваше хората да лъжесвидетелстват и който се възползваше от онези, които скърбяха. Асмодей — демонът на похотта, за когото се говореше, че е генерал в армията на Ада. Белфегор — принцът на леността и колкото и да бе странно, на измамниците и шарлатаните. Левиатан — демонът на завистта, хаоса и морето, който бе чудовищен и рядко бе призоваван. И разбира се — Луцифер, предводителят на въстанието срещу Рая.

На Джеймс му се струваше невъзможно който и да било от тях да е негов дядо. То бе като да имаш планина за дядо или пък експлодираща звезда. Нищо зло не бе по-могъщо от принцовете на Ада, освен може би Лилит, майката на демони.

Джеймс въздъхна и остави книгата, опитвайки се да потисне една натрапчива мисъл за Грейс. Не му бе харесало как се бяха разделили край реката: беше казала, че се нуждае от време, и той знаеше, че трябва да ѝ го даде. И все пак мисълта за нея го изгаряше отвътре, сякаш бе глътнал запалена кибритена клечка.

Почукване на вратата го изтръгна от унеса му. Когато се изправи на крака, мускулите му изпротестираха.

— Влез.

Беше баща му, но не беше сам: чичо Джем бе с него, безшумно присъствие в одежди с цвят на пергамент. Беше си свалил качулката, както правеше често, когато беше в Института. Преди много години Уил бе казал на сина си, че когато станал Мълчалив брат, на Джем не му било приятно хората да виждат белезите му. Странно бе да мисли, че чичо Джем бе изпитвал подобни чувства.

— Някой е тук, за да се види с теб.

Уил се дръпна настрани, за да направи място на Джем. Погледът му се местеше между сина му и някогашния му парабатай. Джеймс знаеше, че зад песните и шегите, зад грижливото отклоняване баща му бе човек, който чувства нещата дълбоко. В това отношение Джеймс бе същият: и двамата обичаха дълбоко и можеше да бъдат наранени дълбоко.

Ако го притесняваше това, че Джеймс и Джем имат тайни от него, Уил с нищо не го показа. Джеймс бе нещастен, докато Джем не му показа как да контролира умението си със сенките. Единственото, за което Уил го беше грижа, бе, че след уроците си с Джем, Джеймс изглеждаше по-щастлив.

Под сините очи на Уил имаше дълбоки сенки; Джеймс знаеше, че двамата с Теса са будни от часове, първо в лечебницата, а после в библиотеката. Джеймс и Люси бяха останали с Томас, докато той не се прибра в къщата на Кристофър, притихнал от скръб и изтощение. Тогава Люси бе отишла в библиотеката, за да наглежда Александър, а Джеймс се бе качил в стаята си. Открай време беше от хората, които понасят болката си насаме.

Уил разроши косата му и като подхвърли, че имали нужда от него другаде, излезе от стаята. Когато останаха сами, Джеймс седна отново на бюрото си и вдигна очи към чичо си Джем.

— Изпрати да ме повикат?

— Да. Трябва да ти кажа нещо. Или може би да те попитам. Не съм сигурен кое.

— За Барбара ли става въпрос? Или за останалите — попита Джем. — Не знаем каква е причината за смъртта ѝ, Джеймс. Смятаме, че отровата е стигнала до сърцето ѝ. Състоянието на Пиърс и Ариадна е стабилно, ала нуждата да открием лек стана още по-належаща.

Джеймс си помисли за кръвта, която Кристофър бе взел от лечебницата, за лабораторията в къщата на „Гроувнър Скуеър“. Знаеше, че Кристофър прави всичко по силите си, за да открие лек за демонската отрова, но не можеше да не се надява Хенри да се върне по-скоро от Идрис и да помогне. Да не говорим за пръстта, която бе донесъл от царството на сенките…

— Изпратих ти съобщение, преди да науча за Барбара — отвърна Джеймс, заповядвайки на мислите си да се върнат към настоящето. — Сега се чувствам глупаво. Проблемите ми не могат да се сравняват с тези…

— Кажи ми защо ме повика. Аз ще преценя дали е важно, или не.

Джеймс се поколеба.

— Не мога да ти разкажа всичко по причини, които не мога да обясня напълно. Знай само, че се натъкнах на демон, който ми каза, че дядо ми е принц на Ада. — Той вдигна поглед към лицето на чичо си. — Знаеше ли това?

Белият кичур в косата на Джем се люшна, когато той поклати глава.

— В опитите си да открия името на дядо ти, чух много истории от най-различни източници. Един от тях, жена магьосница, ми каза, че е бил принц на Ада. Други назоваха различни демони. Тъй като не знаех на кого да вярвам, реших, че е най-добре да не товаря семейството ти, докато не съм сигурен каква е истината.

— Навярно би могло да се открият улики в царството на сенките. Виждам все повече и повече от него, докато демоните в Лондон сякаш се увеличават. Ако съществува някаква връзка…

— Да не би демоните от езерото да са говорили с теб? Те ли споменаха дядо ти?

Джеймс поклати глава.

— Предполагам, че демонът, който е назовал дядо ти, е бил церберът в оранжерията на Чезуик — каза Джем. Джеймс не го опроверга; предположението му беше достатъчно близо. — Възможно е този демон, свързан с Бенедикт и Татяна, да е чул името ти и да е казал онова, което според него ще те нарани най-много. Демоните са измамни. Може и да не е истина.

— Ала какво би означавало, ако е вярно? — прошепна Джеймс. — Ако действително съм потомък на принц на Ада?

— Не означава нищо за това кой си наистина. Погледни майка си, сестра си. Нима виждаш някакъв недостатък у тях? Ти си син на майка си и баща си, Джеймс. Ето какво има значение. Ето какво е имало значение винаги.

— Ти си прекалено добър — каза Джеймс. — По-добър, отколкото ще бъде Клейвът, ако се окаже, че това е истина.

Джем взе лицето му в шепи. Допирът му беше хладен, както винаги, лицето му — едновременно младо и старо. Как бе възможно да изглежда не по-голям от Джеймс и в същото време — без възраст?

— Ако можеше да видиш човечеството така, както го виждам аз — каза чичо Джем. — На света има твърде малко светлина и топлина за мен. В целия свят има само четирима, Джеймс, които горят достатъчно ярко, за да почувствам нещо като човека, който бях някога. Майка ти, баща ти, Люси и ти. Вие обичате, трептите и горите. Не позволявай на онези, които не са в състояние да видят истината, да ти казват кой си. Ти си пламъкът, който не може да бъде угасен. Ти си звездата, която не може да бъде изгубена. Ти си онзи, който си бил винаги, и това е достатъчно и повече от достатъчно. Всеки, който те погледне и види тъмнина, е сляп.

Пусна го рязко, сякаш беше казал твърде много.

— Не е достатъчно, нали? — Безмълвният му глас звучеше някак примирено. — Съмнението вече е посято. Чувстваш, че трябва да знаеш.

— Да — отвърна Джеймс. — Съжалявам.

— Много добре. Ще се обърна към мой стар приятел при едно условие. Няма да споменаваш това отново пред когото и да било, докато той не ни отговори.

Джеймс се поколеба. И така вече пазеше твърде много тайни — за Грейс, за нападението в Челси, за Еманюел Гаст. Преди да успее да отговори, отвън долетя трополене на колела; разнесе се трясък и Джеймс чу портата на Института да се отваря.

Той се хвърли към прозореца. Джем се озова до него за миг, безшумен като призрак.

В двора имаше няколко карети: на хладната светлина на луната Джеймс различи гербовете на семейство Бейбрук и Грийнмантъл, но не и останалите. Чу викове… Уил и Гейбриъл слизаха на бегом по предните стъпала. Каретата на семейство Грийнмантъл се отвори и две жени слязоха, крепейки помежду си тялото на един мъж. Предницата на бялата му риза беше подгизнала от кръв, главата му беше клюмнала на една страна под странен ъгъл, като главата на счупена кукла.

Джеймс почувства, че до него чичо му се беше вкаменил. Върху лицето му имаше далечно изражение; Джеймс знаеше, че може да разговаря в ума си с останалите Мълчаливи братя, събирайки информация от тях.

— Случи се — каза Джем. — Имало е ново нападение.

* * *

Жълта като масло, светлината на късното утро пареше очите на Корделия, докато тя крачеше по плочките със звезди и мечове във вестибюла на „Корнуол Гардънс“. Сона и Алистър спяха дълбоко. Риса беше в кухнята и си тананикаше, докато приготвяше нан-е-барбари, плоска питка, която беше неин специалитет.

Корделия изобщо не бе успяла да мигне. Покрай отчаяното притеснение за баща ѝ, новината за Барбара и новата тревога за Алистър не бе могла дори да легне, камо ли да затвори очи.

Горкият Томас, мислеше си. И горката Барбара, така щастлива, докато танцуваше с Оливър, докато се разхождаше с него в Риджънтс Парк.

Ловците на сенки познаваха смъртта. Приемаха, че смъртта идва — в битка, от нож, зъб или меч. Ала една непозната отрова да отнеме нечий живот, докато жертвата спи, като призрак или крадец, не беше част от нефилимския живот. Струваше ѝ се нередно, като ботуш, обут наопаки. Също като възможността да изгуби баща си заради несправедливостта на Клейва.

Почукването на входната врата едва не я накара да подскочи. Домашната прислужница на семейство Лайтууд имаше почивен ден. Корделия погледна към кухнята, ала Риса явно не беше чула. Нямаше кой да отвори освен нея. Корделия се стегна и отиде до вратата.

На стъпалата отвън стоеше Джеймс Херондейл. Дъхът на Корделия секна. Досега не го беше виждала в бойно облекло — от тъмните дрехи косата му изглеждаше още по-черна, очите му бяха горящото злато на лъвски очи. Над лакътя на лявата му ръка бе завързана бяла копринена лента за траур.

Срещна очите ѝ, без да трепне. Както винаги, черната му коса бе разрошена, сякаш бе уловен в буря, която никой друг не можеше да види.

— Дейзи. Имам… наистина лоша новина.

Би могла да се престори, че не знае, но изведнъж почувства, че не е в състояние да го понесе.

— Барбара — прошепна. — Знам. Толкова съжалявам, Джеймс. Чарлс се отби снощи, приятел е на Алистър и…

— Имам чувството, че би трябвало да знам, че са приятели… и двамата бяха в Париж по едно и също време, нали? — Джеймс прокара ръка през разчорлената си коса. — Но защо би дошъл толкова късно, за да се види с брат ти? Невъзможно е вече да е знаел за нападението…

— Нападение? — Корделия настръхна. — Какво нападение?

— Снощи е имало малко събиране у семейство Бейбрук. Когато гостите си тръгнали, били нападнати от група от същите демони, които ни нападнаха в парка.

Мислите на Корделия препускаха.

— Има ли убити?

— Рандолф Таунсенд. Не го познавах добре, но видях да внасят тялото му. Веспасия Грийнмантъл и Джералд Хайсмит са били ранени и отровени.

Джеймс отново прокара ръце през бездруго щръкналата корона на черната си коса.

— Клейвът призна ли най-сетне, че не става дума за проблем, ограничен до пределите на Риджънтс Парк?

— Да — отвърна Джеймс жлъчно, — и ще организират още патрули на по-широка територия, макар че родителите ми ги умоляват да потърсят помощта на магьосниците и Спираловидния лабиринт. Поне нападението се е състояло през нощта, така че не се паникьосват колкото преди, но… не съм сигурен дали не би трябвало да го правят. Става дума за група възрастни ловци на сенки. Били са въоръжени. От пикника насам всички ходят въоръжени. Ала според семейство Бейбрук били покосени само за миг. Единствено Рандолф успял да вдигне серафимската си кама, преди демоните да забият зъби в плътта му.

— И този път ли са изчезнали неочаквано, както стана край езерото?

— Според семейство Бейбрук изчезнали почти толкова светкавично, колкото се появили.

— Струва ми се — каза Корделия, — че целта им не е просто да убиват. Целта им е да хапят. Да разболяват.

Джеймс се намръщи.

— Но Рандолф е бил убит.

— Той бил единственият, който е опитал да се бие. Струва ми се, че демоните са готови да убиват. Барбара или Пиърс спокойно можеха да умрат от загуба на кръв. Но заповедта им е да разпространят тази… тази зараза.

— Значи, смяташ, че някой ги контролира — каза Джеймс. — Много добре. Аз също мисля така. Да се надяваме, че ще научим кой от Гаст.

— Гаст? — повтори Корделия.

Очите на Джеймс искряха като тъмно злато.

— Снощи се случи поне едно хубаво нещо. Изглежда, че посещението ви в „Хел Рюел“ е било успешно. Хипатия Векс изпрати Рейгнър Фел да ни помогне с името на магьосник, който може би е призовал тези демони. Еманюел Гаст. — Той погледна към прозорците на къщата. — Рейгнър настоя да запазим тази информация в тайна.

— Още една тайна — каза Корделия. — Напоследък като че ли станаха толкова много. А горкият Томас… той знае ли…?

— За Гаст? Да. Рейгнър дойде точно преди да научим за Барбара. — По лицето на Джеймс пробяга болка. — Томас вини себе си за смъртта ѝ, макар че не би могъл да стори нищо.

Изглеждаше изтощен, осъзна Корделия. Беше дошъл чак дотук, за да ѝ съобщи новината, така че тя да не трябва да я научи от хора, които не познаваха Томас, нито ги беше грижа за него и приятелите му.

Сигурно отчаяно иска да си тръгне, помисли си тя. Не биваше да го задържа тук в приказки, когато той несъмнено искаше да е със семейството си или с Грейс.

— Много мило от твоя страна да дойдеш и да ми кажеш — каза, облягайки се на касата на вратата. — Бих те поканила на чай, но знам, че нямаш търпение да се върнеш при семейството си.

— Всъщност не отивам в Института. С Матю и Люси съставихме план да се изправим срещу Гаст в апартамента му. Имам среща с тях там. Дойдох да видя дали искаш да се присъединиш към нас.

— О, Люси ли те помоли да ме вземеш с вас? — учуди се Корделия.

Джеймс се поколеба.

— Да. Тя ме помоли.

— Разбира се, ще направя всичко за бъдещия ми парабатай — каза Корделия. И наистина го мислеше. Толкова отчаяно искаше да види Люси, а още повече — да може да направи нещо полезно. Някакъв начин да помогне. Цяла нощ бе мислила за Барбара, която почти не познаваше, но която бе толкова млада и бе изглеждала толкова добра.

— Съмнявам се, че този магьосник ще се зарадва да ни види — каза Джеймс. — Сложи си бойно облекло и вземи Кортана; трябва да сме готови да се бием.

* * *

Жилището на Еманюел Гаст се намираше над един цех за кърпички, недалече от кръстопътя между „Чийпсайд“ и Фрайдей Стрийт. Матю посочи нагоре по Фрайдей Стрийт, докато минаваха покрай нея.

— Някога на тази улица е имало кръчма, на име „Таверната на русалката“, където Шекспир идвал да пийне.

Мнението на Люси като писателка бе, че това не беше артистично вдъхновяваща улица. От двете ѝ страни се издигаха неприветливи кафяви сгради с тесни прозорци и проядени от червеи фронтони. Сенниците, които бяха опънати пред няколко от постройките, бяха боядисани в мърляв кафяв цвят, не нарочно, а благодарение на прахоляка по улиците и смога на града. „Чийпсайд“ бе една от най-оживените улици в Лондон, тълпи се струпваха около сергиите на продавачите на риба чак до бялата камбанария на „Сейнт Мери ле Боу“.

Люси сбърчи нос.

— Изобщо не съм във възторг от вкуса на Шекспир.

Матю се усмихна, макар да изглеждаше толкова уморен, колкото се чувстваше и Люси. Носеше тъмна бойна униформа, също като нея, с бяла траурна лента над китката и бяло цвете в бутониерата. Цяла сутрин се шегуваше и Люси правеше всичко по силите си да не му отстъпва. Трудно бе да попречи на мислите си да се връщат към Барбара, към това колко пълна бе лечебницата в Института. Към въпроса кога ли ще дойде следващото нападение и кой ли ще пострада или ще бъде убит в него.

— Лус. — Матю я докосна леко по ръката. Двамата бяха скрити с магически прах и минувачите ги заобикаляха, разделяха се като река, срещнала остров по пътя си. Вестникарчета, продаващи „Ивнинг Стандард“, тичаха нагоре-надолу по улиците: Матю беше поздравил едно от тях по-рано, обяснявайки на Люси, че е нередовен, едно от многобройните улични долноземски деца, които изпълняваха различни поръчки за „Дяволската таверна“. — Има нещо странно, за което ми се искаше да поговорим. Чарлс… е, Чарлс винаги си е странен, но Чарлс и Грейс…

— Джеймс! Корделия!

Люси се повдигна на пръсти, махайки през тълпата.

Брат ѝ и Корделия бяха слезли от каретата си недалече от там и идваха към тях. Очевидно бяха потънали в разговор, доближили глави, сякаш си разменяха тайни.

Люси се отпусна на пети, мъничко озадачена. Рядко виждаше Джеймс потънал в разговор с някой друг, освен с тримата си най-близки приятели.

— Интересно.

Зелените очи на Матю се присвиха.

Той вдигна ръка и помаха и този път Джеймс ги видя. Двамата с Корделия си проправиха път сред тълпата и се присъединиха към тях на ъгъла. Люси зяпна леко: Корделия изглеждаше толкова различно, когато не беше облечена в някоя от отвратителните дрехи, които майка ѝ я караше да носи. Беше в бойно облекло: дълга туника над панталон и високи обувки; червената ѝ коса бе прибрана в плитка, през рамото ѝ бе преметната кожена чанта. Изглеждаше още по-млада и хубава, отколкото на бала в Института.

— Това е пансион — съобщи Матю в мига, в който Джеймс и Корделия стигнаха при тях. — Вече бяхме вътре. Съдържателната каза, че нашият приятел Еманюел Гаст „отсъства за неопределен период“.

— Матю не можа да я омае — обясни Люси. — Жената е парче цимент в човешка форма. Все пак успяхме да открием, че апартаментът му е този на третия етаж.

По лицето на Джеймс се разля усмивка. Едно от нещата, които харесваше най-много в патрулирането, бе да се разхожда по покривите.

— В такъв случай ще се покатерим по сградата.

— От това се страхувах — измърмори Матю, докато следваше Джеймс в тясна, потънала в боклуци уличка. — Обувките ми са нови.

— Стегни мишци, Матю — насърчи го Джеймс. — И викни: за свети Георги, Англия и Хари.

— Шекспир — каза Люси. — „Хенри V“.

— Точно така. — Джеймс извади абордажна кука, завърза едно въже за нея и се отдръпна назад, за да я хвърли. Както винаги, прицелването му беше отлично: куката се заби в перваза на един прозорец на третия етаж и въжето се спусна покрай стената. — Към пробива отново, храбри мои[25], Матю — заяви той и се закатери.

Корделия се качи след него, следвана от Люси и накрая Матю, който все още ругаеше мръсотията по обувките си. Люси бе изкачила половината от стената, когато чу вик. Погледна надолу и видя Матю на четири крака на уличката. Очевидно беше паднал.

— Добре ли си? — попита тя със силен шепот.

Когато Матю се изправи, ръцете му трепереха. Улови въжето, като нарочно избягваше погледа ѝ.

— Нали ти казах, нови обувки.

Люси отново се закатери. Джеймс беше стигнал: балансирайки на перваза, той се огледа наоколо и ритна прозореца. Рамка, стъкло и всичко останало се срутиха навътре. Той изчезна в стаята, последван от Корделия. Люси и Матю се покатериха след тях.

Апартаментът беше тъмен и изпълнен с вонята на разлагащи се отпадъци. Имаше кафяви тапети, изцапани с мазнина. По стените бяха залепени рисунки, откъснати от списания. Нямаше почти никаква светлина, но Люси все пак успя да различи изтърбушен стар диван и лекьосан ориенталски килим. Висока етажерка беше отрупана с опърпани на вид книги; Джеймс ги изгледа любопитно.

— Струва ми се, че Рейгнър беше прав. Тук се води сериозно изучаване на магията на измеренията.

— И през ум да не ти минава да задигнеш книгите и да ги занесеш в „Дяволската таверна“ — предупреди го Матю. — Няма да е първият път, в който книжната ти клептомания ни е навличала неприятности.

Джеймс разпери невинно ръце и се залови да претърси под мебелите. Корделия последва примера му и надникна зад евтината дървена рамка на малка картина с маслени бои, изобразяваща кралица Елизабет с алена коса, бяла пудра и адски неприятно изражение.

— Погледнете. — Косата на Джеймс беше покрита с прах, лицето му беше намръщено. — Чудя се дали са някакви оръжия?

Той посочи нещо, което приличаше на парчета натрошено дърво, пръснато по пода зад дивана.

— Ужасно са прашни — каза Корделия. — Сякаш никой не ги е докосвал от цяла вечност.

Сбърчил вежди, Джеймс се наведе, за да вдигне едно от парчетата. Матю, който претърсваше неголямо паянтово писалище, отрупано с листове, погледна натам. В ръката си държеше нахвърляна набързо скица.

— Джеймс, виж това.

Джеймс присви очи.

— Кутия. Заобиколена от драсканици.

— Не е кутия — уточни Матю услужливо. — А рисунка на кутия.

— Благодаря ти, Матю — отвърна Джеймс сухо, а после наклони глава на една страна. — Има нещо познато в нея.

— Може би ти напомня за кутии, които си познавал преди? Разгледай драскулките по-отблизо. Не ти ли приличат на руни?

Джеймс пое листа от своя парабатай.

— Да — съгласи се изненадано, — и то доста… не са руни, които ние използваме, но страшно приличат…

— Тук действително има руни — обади се Корделия, която беше коленичила, за да разгледа парчетата дърво, — нашите руни, но изглеждат така, сякаш са били наполовина разядени от някакви киселина.

— Вижте тези драскотини по дървото. — Джеймс, който се беше присъединил към нея, погледна към рисунката на Гаст и отново към треските. — Изглежда така, сякаш…

Люси чу смътно как Матю каза нещо в отговор, ала вече се бе възползвала от това, че вниманието им бе отвлечено, за да се шмугне през една полуотворена врата в малката спалня от другата страна.

Ръката ѝ се вдигна пред устата и тя се задави. Захапа силно палеца си и болката се вряза в призляването като нож.

Стаята беше почти празна, с изключение на легло с железни колони, един-единствен прозорец и онова, което бе останало от Еманюел Гаст върху дъските на пода. Плътта бе отделена от костите, строшените ребра разкриваха червена пещера. Черни бразди от кръв се бяха просмукали в дървения под. Най-човешката част, останала от него, бяха ръцете му, разперени с разтворени длани, сякаш се молеше за милост, която не бе получил.

Беше мъртъв отдавна. Вонята беше неописуема.

Люси направи крачка назад. Вратата зад гърба ѝ се затръшна рязко, блъскайки се със сила, от която стената се разтресе. Тя отпусна ръка, усещайки вкуса на кръв в устата си, докато нещото на пода се раздвижи и измежду натрошените бели ребра се изля черна сянка.

Призрак. Ала не беше призрак като Джесамин или Джеси Блекторн, които имаха солиден, човешки вид. Въздухът около него блещукаше ужасяващо, сякаш страшният му край бе съдрал дупка в материята на света. То/той беше нащърбен по краищата, а лицето му — череповобяло насред гнездо от провиснала кестенява коса. Люси можеше да различи десена на тапетите през прозрачното му тяло.

Призракът на Еманюел Гаст примига с воднисти сини очи насреща ѝ.

— Защо ме призова, глупачке? — попита с глас, който прозвуча като тръба, изпускаща пара.

— Не съм те призовавала — отвърна Люси. — До този отблъскващ момент дори не знаех, че си мъртъв.

— Защо ме върна обратно в това място на агония? — изсъска Гаст. — Какво искаш, нефилимско момиче?

Люси улови бравата на вратата зад себе си и я разтърси, но тя не помръдна. Смътно чуваше как в гостната останалите викат името ѝ.

Пое си дълбоко дъх, при което едва не се задави от зловонието. Въпреки че беше мъртъв, Гаст все още бе единствената им несигурна връзка с демоните, убили Барбара.

Тя се изпъна в цял ръст.

— Ти ли призова демоните? Онези, които нападат нефилимите посред бял ден?

Призракът мълчеше, Люси можеше да види мястото, където гърлото му бе прерязано, гръбнакът му стърчеше през дупката, зейнала на врата му. Който и да бе убил Еманюел Гаст, очевидно бе искал да е сигурен, че наистина е мъртъв.

— Отговори ми! — кресна Люси.

За нейно изумление, потрепващите очертания на магьосника станаха по-плътни. Очите му горяха с червен гняв, но когато проговори, гласът му беше глух:

— Аз го призовах. Аз, Еманюел Гаст, най-презреният от магьосниците. Преди години Спираловидният лабиринт се обърна против мен. Изхвърлиха ме от магьосническото общество. Златната ми награда ми беше отнета. Принуден бях да приемам най-долни поръчки, за да се изхранвам и обличам. И все пак през всичкото това време, аз се обучавах. Учех. Бях по-мъдър, отколкото си мислеха.

Мъдър? Ако се съдеше по резултата, наскорошните решения на Гаст се бяха оказали всичко друго, но не и мъдри.

— Виждам начина, по който ме гледаш. — Кръв се процеждаше от раните му, безшумно трополеше на черни петна по голия под. — Презираш ме, защото призовах подобен демон… раздаващ смърт, тровещ животи. Само че се нуждаех от златото. А демонът ще убива единствено ловци на сенки.

— Някой ти е платил, за да го направиш — прошепна Люси. — Кой? Кой го е направил?

Призракът изсъска.

— Какво си ти? Ловец на сенки и все пак не си ловец на сенки. Върна ме обратно от ръба? — Безплътната ръка на Гаст се протегна, с пръсти, извити като хищни нокти. — Какво е това чудовищно могъщество…?

— Чудовищно? — сопна се Люси. — Чудовищно е това, че си призовал тези създания в света ни, знаейки каква разруха ще посеят…

— Нищо не знаеш за мен. Отидох на моста, за да призова демона. Доведох го на този свят, а после го улових, държах го на безопасно място, дар за онзи, който ми даде злато. Ала когато се върнах тук, бях предаден. Не можах да го спра. Кръвта и животът ми оплискаха пода, докато убиецът ми изтръгваше демона от скривалището му.

Люси не можеше да понесе повече.

— Кой го направи? Кой те нае?

За миг си помисли, че Гаст просто ще изчезне в сенките и лондонския пушек. Той затрепери като пеперуда, пронизана с игла, но все още жива.

— Няма да кажа…

— Ще го направиш! — изкрещя Люси; беше протегнала ръка и почувства как нещо премина през нея, като електричество по жица, като усещането от руна, горяща върху кожата ѝ…

Призракът на Гаст отметна глава назад и изрева, разкривайки магьосническия си белег — няколко реда зъби, като на акула. Нещо се блъсна в стената зад Люси и тя се дръпна настрани миг преди Джеймс да нахлуе в стаята сред облак прах от мазилка: беше изкъртил вратата от пантите. Корделия влезе след него с чанта през рамото и накрая Матю. Корделия и Матю се взряха с ужас в трупа на пода.

Люси погледна към Джеймс, който кимна: като всички Херондейловци, той също можеше да види призрака. Беше най-обикновен призрак, каза си Люси. Това не беше Джеси.

— Онзи, който ме нае, дойде маскиран, с лице, увито с плат, облечен с няколко наметала — отвърна Еманюел Гаст бавно, почти неохотно. — Не знам дали беше мъж, или жена, стар или млад.

— Какво друго знаеш? — попита Джеймс и призракът се затърчи. — Кой контролира демоните сега?

— Някой по-могъщ от вас, хилави нефилими — озъби се призракът. — Някой, който срина магическите ми бариери, разкъса тялото ми на парчета… — Гласът му се извиси до вой. — Няма да мисля за това! Няма отново да преживея смъртта си! Вие наистина сте чудовища, въпреки ангелската си кръв.

Люси не бе в състояние да изтърпи и миг повече.

— Върви си! — изкрещя. — Остави ни!

Призракът примига и угасна в миг. Корделия вече беше отишла до леглото, за да смъкне мръсната му завивка и да я метне върху останките на Гаст. Въздухът вонеше. Люси се давеше и Джеймс посегна към нея.

— Трябва да изляза навън — прошепна тя, извръщайки се от брат си. — Трябва да дишам.

Изтича покрай приятелите си и излезе в дневната. Вратата на апартамента не беше заключена и тя се втурна по тесните стъпала, вкопчена в перилата.

На улицата я посрещнаха гласове, говорещи с кокни акцент, мъже с кръгли шапки бързаха насам-натам с пакети под мишница, докато тя се мъчеше да си поеме дъх. Призраците никога не я бяха плашили — те бяха просто мъртъвци, които не можеха да намерят покой, скърбящи и неспокойни, рядко виждани. Ала у Гаст имаше нещо различно.

Палто, бутилковозелено и топло, с дъх на скъп одеколон, обви раменете ѝ. Вдигна очи и видя лицето на Матю над своето; от слънцето косата му грееше. Изглеждаше сериозен като никога, докато закопчаваше грижливо палтото около тялото ѝ. Ръцете му, обикновено бързи и искрящи от пръстени, жестикулиращи разпалено, когато говореше, сега се движеха с огромна предпазливост в една толкова дребна задача. Чу го как си пое рязко дъх.

— Лус. Какво се случи там горе? Добре ли си?

Люси потрепери.

— Нищо ми няма. Рядко съм виждала призрак в… в подобно състояние.

— Люси!

Джеймс и Корделия се присъединиха към тях на улицата. Корделия улови ръката на Люси и я стисна, Джеймс разроши косата ѝ.

— Смъртта на Гаст не е била лека — каза той. — Справи се отлично, Люси. Знам, че не може да е било лесно.

Той ме нарече чудовище. Само че не го изрече на глас.

— Намерихте ли нещо в апартамента, след като аз влязох в спалнята? — попита тя.

Джеймс кимна.

— Взехме няколко неща, рисунки, а Корделия прибра дървените парчета в чантата си.

— Което ме подсеща — заяви Матю и като взе чантата на Корделия, се приближи до мърлявото вестникарче, което беше показал на Люси по-рано.

След оживено обсъждане той най-сетне му даде чантата.

— Матю да не би да продава чантата ми на едно вестникарче? — полюбопитства Корделия.

Джеймс се усмихна леко.

— Виждам, че май трябва да ти обясним за Нередовните, защото току-виж си решила, че си прекарваме времето, въвеждайки лондонските деца в поквара и престъпления.

Матю се върна, а вятърът разрошваше златната му коса.

— Казах на Неди да занесе торбата на Кристофър — обясни. — Може би ще ни бъде от полза да разберем какви са тези трески. — Той погледна към Корделия, която изглеждаше озадачена. — Съмнявам се, че Кристофър се е отделил от Томас от снощи… Може би това ще отвлече мислите и на двамата.

— Възможно е — каза Люси. — Ако може да се приберем в Института, бих искала да си запиша казаното от Гаст, така че да не забравя и най-малката подробност.

Това бе само половината от истинската причина. Беше излъгала останалите, че Джесамин е част от мрежа призраци, които си разменят клюки. Джесамин никога не напускаше Института и избягваше компанията на другите призраци. Ала Люси знаеше, че не всички духове са такива. Мнозина бродеха. Изведнъж ѝ се прииска да узнае дали някой друг призрак е научил за смъртта на Еманюел Гаст. Искаше да говори с Джеси.

12

Краят

Тя ме обича колкото ѝ е възможно, с дух и тяло,

прекланя волята си винаги пред мен;

ала не е създадена на никой мъж сърцето ѝ да бъде в плен

и никога не ще ми принадлежи изцяло.

Една Сейнт Винсънт Милей, „Съпругата вещица“

Когато каретата влезе през портата на Института, Джеймс видя родителите си на двора. Баща му носеше фрак и синя сапфирена игла за вратовръзка, която Теса му беше подарила за двайсетата годишнина от сватбата им. Майка му беше облечена в официална дневна рокля. Очевидно се готвеха да излязат.

— Къде бяхте? — попита Уил, когато Джеймс слезе от каретата. Останалите скочиха след него; тъй като бяха в бойно облекло, момичетата не се нуждаеха от помощ, за да слязат. — Задигнахте каретата ни.

На Джеймс му се искаше да може да каже истината на баща си, но така щеше да наруши обещанието, което бяха дали на Рейгнър.

— Не взехме най-хубавата — оправда се той.

— Нали сте чували как татко откраднал каретата на чичо Гейбриъл? Това е достойна семейна традиция — каза Люси, когато се приближиха до стъпалата на Института.

— Не съм ви възпитал да бъдете крадци на коне и нехранимайковци — заяви Уил. — И съвсем ясно си спомням, че ви казах…

— Благодаря ви, че им позволихте да заемат каретата и да дойдат да ме вземат — обади се Корделия. Очите ѝ бяха широко отворени, лицето ѝ имаше съвършено невинно изражение. Джеймс почувства как го жегва развеселено учудване: тя бе интересно умела лъжкиня. Поне родителите му нямаше да се чудят защо са с бойно облекло: когато двамата с Люси излязоха от къщата по-рано, Уил им каза, че в продължение на години им бе имал доверие да патрулират в мрака, но сега трябва да носят оръжие по всяко време на денонощието и да гледат на деня така, сякаш бе нощ. Освен това беше посъветвал Джеймс да вземе Матю със себе си, което Джеймс, така или иначе, възнамеряваше да стори. — Много исках да дойда в Института и да видя с какво бих могла да помогна.

Уил начаса омекна.

— Разбира се. Винаги си добре дошла тук, Корделия. Макар че, както виждаш, ние тъкмо излизаме… Чарлс се позова на властта на консула и свика среща в „Гроувнър Скуеър“, за да обсъдим снощното нападение. Очевидно са поканени само високопоставени членове на Анклава.

Матю направи физиономия.

— Ангелът ми е свидетел, звучи ужасно. Надявам се, че нямате нищо против да остана тук тази вечер.

Теса се усмихна.

— Вече ти приготвихме една от стаите за гости.

— Понеже познавам Чарлс, откакто се е родил, ми е малко трудно да го приема сериозно като фигура на властта — отбеляза Уил замислено. — Предполагам, че ако каже нещо, което не ми харесва, бих могъл да поискам да бъде нашляпан.

— О, да, моля те — каза Матю. — Ще му се отрази наистина добре.

— Уил… — започна Теса укорително в същия миг, в който Бриджет се появи на входа, понесла средновековно копие: дръжката му беше изтъркана, дългото желязно острие — изцапано с ръжда, и се настани на капрата с мрачно изражение, очевидно чакайки Теса и Уил.

— Силно се надявам, че ще използвате магически прах за каретата — подхвърли Джеймс. — В противен случай хората ще си помислят, че римляните се връщат, за да завладеят наново Британските острови.

Теса и Уил се качиха в каретата. Бриджет взе юздите в ръце, а Теса се наведе през прозореца.

— Чичо Джем е в лечебницата, заедно с още неколцина Мълчаливи братя се грижат за болните. Моля ви, опитайте се да не им създавате неприятности и се погрижете да имат всичко, от което се нуждаят.

Джеймс кимна, докато каретата излизаше от двора. Знаеше, че Институтът е поставен под охрана; докато се връщаха, беше видял неколцина стражи, облечени в черни бойни дрехи, да стоят пред портата. Родителите му бяха преживели твърде много, за да оставят Института без защита.

Хвърли поглед към сестра си, чудейки се дали и тя си мисли същото. Люси беше вдигнала очи към горните нива на Института… може би към лечебницата? Джеймс бе свикнал да я вижда в движение, не да стои на едно място, бледа и затворена в себе си, очевидно потънала в мисли.

— Хайде, Лус. Да влизаме вътре.

Тя се смръщи насреща му.

— Не е нужно да използваш загрижения си глас. Съвсем добре съм, Джеймс.

Той обви ръка около раменете ѝ.

— Не всеки ден виждаш един магьосник, пръснат на парчета из собствената си спалня. Нормално е да се нуждаеш от малко време, за да се съвземеш. Разиел ни е свидетел, че никой от нас не е имал кой знае колко време, за да се възстанови от каквото и да било напоследък.

Всъщност, осъзна Джеймс, докато четиримата отиваха към Института, през целия ден почти не бе имал време да мисли за Грейс. Майка му често казваше, че лекът за тревогите бе да се хвърлиш в някаква дейност, и той определено го беше направил, ала не можеше завинаги да остави нещата с Грейс по този начин. Не си беше давал сметка колко ужасна бе ситуацията с Грейс наистина. Несъмнено Татяна щеше да потърси помощ и заедно, те щяха да я отведат на сигурно място.

Несъмнено това щеше да се случи скоро.

* * *

— Е, Джесамин — попита Люси. — Призраците могат ли да лъжат?

Всички бяха в нейната стая: Матю и Джеймс я бяха настанили на канапето и я бяха увили в одеяла въпреки протестите ѝ, че нищо ѝ няма и не се нуждае от помощ. Джеймс бе настоял, че не му се нрави колко бе пребледняла, когато бе излязла от апартамента на Гаст.

Корделия седеше до нея на дивана, а Джеймс и Матю се бяха разположили на двете кресла така, както само младите мъже могат да го направят: ръце и крака разперени на всички страни, бойни якета, метнати небрежно на леглото, кални обувки — цапащи килима. И двамата се взираха в Джесамин, макар че само Джеймс бе в състояние да я види.

— Определено не! — Джесамин имаше доста съмнително изражение. — Призраците са напълно честни. Нали ви казвам, мишките събориха сребърното ти огледало зад бюрото и го счупиха.

— Изглежда повече от ясно, че ако призраците могат да лъжат, изобщо не ги бива в лъжите — каза Джеймс.

Матю въздъхна.

— Толкова е странно да ви гледам как говорите с невидимите.

— Хъмпф.

Очертанията на Джесамин потрепнаха за миг, но после отново станаха ясни, докато тя се спускаше на пода. Ловците на сенки, които бяха надарени със Зрението, обикновено можеха да видят призраците, които искаха да бъдат видени, ала Люси знаеше, че Джесамин трябваше да положи усилие да стане видима за всички очи.

— О! — каза Корделия. — Много ми е приятно да се запознаем, Джесамин. Люси често говори за теб.

Джесамин грейна.

— Ти си много привлекателен призрак. — Матю докосна гърдите си с искрящи от пръстени пръсти. — Надявам се, че Люси и Джеймс са ти го казали.

— Не са — заяви Джесамин.

— Какъв пропуск от тяхна страна.

Очите на Матю блещукаха.

— Изобщо не приличаш на Хенри. — Джесамин го изгледа замислено. — Той постоянно подпалваше какво ли не и изобщо не знаеше какво е това комплимент.

— Джесамин — обади се Люси. — Важно е! Моля те, кажи ни дали призраците могат да лъжат? Разбира се, не ти, скъпа.

— Призраците могат да лъжат — призна Джесамин. — Съществуват обаче някои форми на черна магия, които са в състояние да ги принудят да кажат истината и дори да позволят на живите да ги контролират. — Тя потрепери. — Ето защо черната магия е толкова отвратителна и забранена.

— Това ли е причината? — Корделия не звучеше особено убедена. — Тревожиш се, че Гаст е излъгал? — обърна се тя към Люси.

Люси се поколеба. Част от нея се надяваше да бе излъгал, тъй като твърдеше, че демонът е бил доведен, за да убива единствено ловци на сенки. Плашеща мисъл.

— Просто не искам да се впуснем в някакво безплодно търсене. Гаст настояваше, че е бил нает от някой невероятно могъщ, за да призове тези демони. Трябва да открием кой е бил.

— Също така трябва да разберем какви са тези демони — каза Корделия. — Не можем да застанем пред Анклава просто за да им съобщим, че Гаст е призовал някакви отровни демони: вече знаем, че са отровни. Онова, което не знаем, е защо отровата им е толкова смъртоносна, нито какво е сторил Гаст, та да могат да се появяват посред бял ден.

— Всичко това ми се струва крайно отегчително — заяви Джесамин. — Ако нямате нужда от мен, смятам да си вървя.

И тя изчезна с въздишка на облекчение, че вече не трябва да полага усилие да бъде видима.

Люси посегна да вземе една от тетрадките си от ръба на писалището. Може би бе време да започнат да записват мислите си.

— Има и още нещо странно. Знаем, че Гаст е призовал много демони, но през цялото време говореше само за един. Каза, че е призовал него, не тях.

— Може би демонът е имал потомство — предположи Джеймс. — Някои демони могат да създадат дузини потомци, като паяци…

Навън се разнесе трополене на колела и цвилене на коне, а миг по-късно откъм двора долетяха викове. Джеймс и Люси се втурнаха към прозореца.

Карета без кочияш бе спряла пред стъпалата на Института. Люси начаса разпозна герба ѝ с инициалите на консула. Каретата на Чарлс Феърчайлд.

Вратата се отвори и отвътре излезе Грейс с разпиляна по раменете коса и изцапана с кръв рокля. Тя пищеше.

Люси почувства как тялото на Джеймс се напрегна до нея.

Входната врата на Института се отвори и брат Енох се втурна по стъпалата. Посегна към каретата зад Грейс и извади гърчещото се тяло на жена, облечена в мръсна цикламена рокля. Ръката ѝ бе окървавена, увита в импровизирана превръзка.

Татяна Блекторн.

Корделия и Матю също бяха дошли до прозореца. Корделия запуши устата си с ръка.

— Ангелът да ни е на помощ — прошепна Матю. — Още едно нападение.

Люси се обърна, за да каже на Джеймс бързо да отиде при Грейс, ала не беше нужно. Него вече го нямаше.

* * *

Джеймс нахълта в лечебницата, където го посрещна ужасяваща сцена. Между леглата покрай западната стена, където болните лежаха в отровения си сън, бяха издигнати паравани. Джеймс можеше да различи само очертанията им — тъмни силуети под завивките, неподвижни като трупове. В другия край на стаята две легла бяха избутани едно до друго: Татяна Блекторн лежеше напряко върху тях и се гърчеше конвулсивно, а върху пода на стаята се бе проточила кървава диря, там, откъдето я бяха пренесли. Рамото ѝ беше раздрано, ръката — също; шапката ѝ беше паднала, тънката ѝ посивяваща коса бе залепнала за черепа.

Брат Енох се бе привел над нея и капеше тъмносиня течност от една стъкленица в устата ѝ, докато тя се бореше за въздух. Нелепата мисъл за птиче, хранено от майка си, пробяга през главата на Джеймс. Джем стоеше наблизо и сгъваше превръзки, напоени с антисептик. Грейс бе коленичила в сенките в долната част на леглото на майка си, стиснала здраво ръце.

Джеймс се приближи, минавайки покрай леглата, където останалите пациенти лежаха в неспокойното си упоено състояние. Ариадна, Веспасия и Джералд спокойно можеше просто да спят, стига да не беше тъмната плетеница от черни вени под кожата им. С всеки изминал ден те като че ли ставаха все по-видими.

— Здравей, Джеймс.

Беше гласът на Джем, тих в главата му. На Джеймс му се искаше да можеше да разкаже на чичо си нещо друго, освен дразнещите нишки на една мистерия, които отказваха да се сплетат. Ала Джем вече издирваше самоличността на дядо му. Джеймс не можеше да го натовари с още въпроси, които може би нямаха отговор.

— Ще оцелеели — попита безмълвно, посочвайки Татяна.

Гласът на Джем бе необичайно напрегнат.

— Ако умре, няма да бъде заради раните, които виждаш.

Отровата. Раздаващ смърт, тровещ животи, така беше казал Гаст. Какво, в името на Ангела, бе призовал?

— Джеймс. — Една ръка улови неговата и когато сведе поглед, той видя Грейс, с пепеливо лице и мъртвешки бели устни. Стискаше го с две ръце. — Отведи ме от тук.

Той се извърна леко, за да скрие и двамата от поглед.

— Къде да те заведа? От какво се нуждаеш?

Трепереше толкова силно, че ръката му подскачаше в нейните.

— Трябва да говоря с теб, Джеймс. Заведи ме някъде, където можем да бъдем сами.

* * *

— Джеймс го няма вече цяла вечност. — Люси пишеше в тетрадката си, ала бе започнала да изглежда притеснена. — Ще отидеш ли да го потърсиш, Корделия?

Корделия не искаше да търси Джеймс. Беше видяла изражението му, когато Грейс изскочи от каретата на Чарлс в двора. Копнежа, който така бързо се бе превърнал в страх за Грейс; бързия неосъзнат начин, по който бе докоснал гривната на китката си. Ненавиждаше Татяна, знаеше Корделия, и то с основание. Ала би сторил всичко, за да я защити, за да спести болката на Грейс.

Зачуди се какво ли бе да те обичат по този начин. Дори в скръбта си изпитваше странно възхищение към всепоглъщащия начин, по който Джеймс обичаше Грейс.

Това не означаваше, че иска да се натрапи на Джеймс и неговата любима. Само че Люси я беше помолила и Корделия не виждаше причина да ѝ откаже. Усмихна се едва-едва.

— Не съм сигурна дали би трябвало да те оставям насаме с един мъж. Струва ми се скандално.

Люси се изкиска.

— Матю не е мъж. Като малки се биехме с черпаци.

Корделия очакваше Матю също да се засмее, но той извърна поглед, внезапно зает с някакво петънце върху ръкава си. С безмълвна въздишка Корделия разроши косата на Люси и излезе в коридора.

Все още опознаваше Института. Навсякъде имаше символи на различни нефилимски семейства и докато Корделия минаваше покрай тях, магическа светлина докосваше очертанията на крила и извивките на кули. Откри каменни стъпала, пое по тях и изведнъж подскочи от изненада, когато Анна Лайтууд се появи иззад мраморен фриз на ангел над зелен хълм. На заден план бе изобразен драконът на Уелс.

Анна носеше панталон и сако с френска кройка. По-тъмни от тези на Люси, сините ѝ очи имаха съвсем същия цвят като очите на Уил и бяха в тон с жилетката ѝ и главата от лапис лазули на бастунчето ѝ.

— Виждала ли си Джеймс? — попита Корделия без никакво предисловие.

— Не — отвърна Анна кратко. — Боя се, че нямам представа къде е.

Корделия сбърчи вежди, но не заради Джеймс, а заради изражението на Анна.

— Какво не е наред?

Анна се намръщи.

— Дошла съм, за да наложа Чарлс с камшика си, но изглежда, че той не е тук.

— Чарлс Феърчайлд? — попита Корделия объркано. — Вярвам, че си е у дома. Свикал е събиране за най-високопоставените членове на Анклава. Би могла да отидеш да го наложиш с камшика си там, но мисля, че ще се получи доста странна среща.

— Високопоставени членове на Анклава? — Анна направи физиономия. — Е, нищо чудно, че не знам за нея. В такъв случай предполагам, че ще се наложи да почакам, преди да мога да го спукам като гнойния цирей, какъвто е. — Тя закрачи напред-назад в тясното пространство на стълбището. — Чарлс. Проклетият Чарлс, винаги в служба на амбициите си… — Обърна се и удари едно стъпало с бастунчето си. — Направил е нещо ужасно, наистина ужасно. Трябва да отида в лечебницата. Тя не бива да е сама. Трябва да я видя.

— Да видиш кого? — не разбираше Корделия.

— Ариадна — отвърна Анна. — Корделия… ще ме придружиш ли до болничната стая?

Корделия я погледна изненадано. Елегантната, овладяната Анна. В този момент косата ѝ беше разрошена, бузите ѝ бяха зачервени. Изглеждаше по-млада от обикновено.

— Разбира се — отвърна Корделия.

За щастие, Анна знаеше как да стигне до лечебницата. Потънали в мисли, двете поеха нагоре по стълбището, без да говорят. В лечебницата беше много по-тихо, отколкото предишния път, когато Корделия бе тук, повечето от онези, които лежаха неподвижни и трескави в леглата, ѝ бяха непознати. В дъното на стаята бе придърпан голям параван, за да скрие пациентката там, по всяка вероятност — Татяна Блекторн. Корделия виждаше силуетите на брат Енох и Джем, очертани върху паравана, докато се движеха край леглото на Татяна.

Вниманието на Анна беше погълнато от един-единствен пациент. Ариадна Бриджсток лежеше безмълвно върху белите възглавници. Очите ѝ бяха затворени, прекрасната ѝ мургава кожа бе пепелива, изопната върху разклоняващите се черни вени под нея. Върху малка масичка до леглото ѝ имаше превръзки, както и няколко запушени бурканчета с различни на цвят отвари.

Анна се мушна между параваните, които ограждаха леглото на Ариадна, и Корделия я последва, чувствайки се малко неловко. Дали не се натрапваше? Ала Анна вдигна очи, сякаш за да се увери, че Корделия е там, преди да коленичи до леглото на Ариадна, оставяйки бастунчето си на пода.

Приведените ѝ рамене имаха странно уязвим вид. Едната ѝ ръка висеше до тялото; другата се протегна, пръстите се плъзнаха бавно по белите ленени чаршафи, докато почти не докоснаха дланта на Ариадна.

Ала не я уловиха. В последния момент пръстите на Анна се свиха и се отпуснаха близо Ариадна, но без да я докосват.

— Ариадна — проговори Анна с нисък, равен глас. — Когато се събудиш, а ти ще се събудиш, искам да си спомниш едно. Това, че Чарлс Феърчайлд искаше да се ожени за теб, никога не е било мерило за това колко струваш. Да развали годежи ви по този начин, показва единствено колко малко струва той.

— Развалил е годежа? — прошепна Корделия, поразена.

Развалянето на годеж бе нещо сериозно, до което обикновено се стигаше само когато един от двамата бе извършил сериозно престъпление или бе заловен в изневяра. Да развали годежа си с Ариадна, докато тя лежеше в безсъзнание, бе отвратително от страна на Чарлс. Хората щяха да предположат, че е научил нещо ужасно за нея. Когато се събудеше, репутацията ѝ може би щеше да е съсипана.

Анна не ѝ отговори. Просто вдигна ръка и се вгледа в лицето на Ариадна, продължителен поглед, подобен на милувка.

— Моля те, недей да умираш — каза тихо, а после се изправи, взе бастунчето си от пода и излезе от лечебницата, оставяйки Корделия да се взира слисано след нея.

* * *

Люси остави тетрадката си настрани. Матю, който се беше преместил на дивана до нея, описваше кръгове във въздуха с показалец, мръщейки се лениво, сякаш беше паша, който инспектираше своите придворни и ги намираше невъзпитани и неподготвени за проверка.

— Как си, Лус? Кажи ми истината.

— Ти как си, Матю? — отвърна тя. — Кажи ми истината.

— Не съм аз този, който видя призрака на Гаст. — Матю се ухили. — Звучи като недовършен роман на Дикенс, нали? „Призракът на Гаст“.

— Не съм аз тази, която падна от въже, което би трябвало да мога да изкатеря без проблем — тихичко каза Люси.

Очите на Матю се присвиха. Бяха необикновени очи, толкова тъмни, че можеше да видиш, че са зелени, само ако си застанал близо до него. Така както Люси бе стояла толкова много пъти. Бяха близо и сега, достатъчно близо, та да види едва наболата златна брада по линията на челюстта му и сенките под очите му.

— Това ми напомня. — Матю нави единия си ръкав. Под лакътя му се беше проточила дълга драскотина. — Не бих отказал едно иратце. — Той ѝ отправи подкупваща усмивка. Усмивките на Матю винаги бяха подкупващи. — Ето — добави, подавайки ѝ стилито си. — Използвай моето.

Люси посегна да го вземе и за миг пръстите му се обвиха около нейните.

— Люси — промълви и тя едва не затвори очи, спомняйки си как бе обвил палтото си около нея на улицата, топлината на допира му, слабия му мирис на бренди и сухи листа.

Но най-вече бренди.

Тя наведе поглед към сключените им ръце — неговата беше покрита с повече белези от нейната. Погледна пръстените му. Той понечи да обърне ръката ѝ в своята, сякаш се канеше да целуне дланта ѝ.

— Ти си ловец на сенки, Матю — заяви Люси. — Би трябвало да можеш да се изкатериш по една стена.

Матю се облегна назад.

— Мога. Новите ми обувки се хлъзгат.

— Не беше заради обувките ти — каза Люси. — Беше пиян. Пиян си и сега. Матю, пиян си през повечето време.

Той пусна ръката ѝ, сякаш го беше зашлевила. В очите му имаше объркване и неприкрита болка.

— Не съм…

— Си. Мислиш ли, че не мога да го разпозная.

Устните на Матю изтъняха.

— Пиенето ме прави забавен.

— На мен не ми е забавно да гледам как се нараняваш. Ти си ми като брат, Мат…

Той потръпна.

— Така ли? Никой друг не се оплаква от това, което правя, нито от желанието ми да се подкрепя.

— Мнозина се боят да го споменат — каза Люси. — Други, като брат ми и родителите ми, не виждат онова, което не искат да видят. Ала аз го виждам и се тревожа.

Крайчетата на устните му се извиха.

— Тревожиш се за мен? Поласкан съм.

— Тревожа се — отвърна Люси, — че ще докараш смъртта на брат ми.

Матю не помръдваше, сякаш вкаменен от Горгоната от древните истории. От баща си знаеше, че Горгоната бе демон, макар че в онези дни не бе имало ловци на сенки. Вместо това богове и полубогове бяха бродили по земята, а чудеса валели от небесата като листа от дърветата наесен. Ала тук нямаше никакво чудо. Единствено факта, че спокойно можеше да е пронизала Матю в сърцето.

— Ти си неговият парабатай. — Гласът ѝ трепереше леко. — Той ти има доверие… да му пазиш гърба в битка, да бъдеш неговият щит и меч и ако не си на себе си…

Матю се изправи толкова рязко, че едва не обърна стола. Очите му бяха потъмнели от ярост.

— Ако някой друг освен теб, Люси, ми наговореше нещо подобно…

— Какво? — Люси също се изправи. Едва стигаше до рамото му, но въпреки това го изгледа яростно. В детските им битки с черпаци тя никога не му беше отстъпвала. — Какво би сторил?

Матю излезе от стаята, затръшвайки вратата след себе си, без да каже и дума.

* * *

В крайна сметка Джеймс отведе Грейс в гостната.

Тя беше тиха и празна; в камината гореше огън и той я настани в един стол близо до него, навеждайки се, за да свали ръкавиците ѝ. Искаше му се да целуне голите ѝ ръце — така уязвими, така познати от дните и нощите им в гората, — но вместо това се отдръпна и я остави да се стопли на огъня. Денят не беше студен, ала шокът можеше да накара човек да трепери до мозъка на костите.

Светлината на пламъците танцуваше по тапетите и наситените цветове на килима, който покриваше дървения под. Най-сетне Грейс се изправи и закрачи напред-назад пред огъня. Беше извадила и последните фиби от косата си и тя се разливаше по раменете ѝ като ледена вода.

— Грейс? — Сега, в тази стая, където единствено тиктакането на часовника нарушаваше тишината, Джеймс се поколеба така, както не бе имал възможност да го направи в лечебницата. — Можеш ли да говориш за станалото? Къде се случи нападението? Как успяхте да избягате?

— Мама беше нападната в имението — отвърна Грейс глухо. — Не знам как е станало. Открих я в безсъзнание в подножието на стъпалата пред къщата. Върху рамото и ръката ѝ имаше рани от зъби.

— Толкова съжалявам.

— Не е нужно да го казваш. — Грейс отново закрачи. — Има неща, които не знаеш, Джеймс. Както и неща, които трябва да сторя сега, когато тя е болна. Преди да се е събудила.

— Радвам се, че смяташ, че ще се оправи. — Джеймс дойде по-близо до нея. Не беше сигурен дали би трябвало да я докосне, дори когато тя спря да крачи и вдигна очи към неговите. Не мислеше, че някога я беше виждал такава. — Важно е да имаш надежда.

— Не е надежда, а увереност. Майка ми няма да умре. През всички тези години е живяла, подкрепяна от озлобление, и сега озлоблението ѝ ще я запази жива. То е по-силно от смъртта.

Тя посегна, за да помилва лицето му. Джеймс затвори очи, докато връхчетата на пръстите ѝ проследяваха очертанията на скулата му, леки като крилата на водно конче.

— Джеймс. О, Джеймс. Отвори очи. Нека те погледам, докато все още ме обичаш.

Джеймс отвори рязко очи.

— Обичам те от години. Винаги ще те обичам.

— Не. — Грейс отпусна ръка. Върху лицето ѝ, в движенията ѝ имаше огромна умора. — Много скоро ще ме намразиш.

— Никога не бих могъл да те намразя.

— Омъжвам се.

Шокът бе толкова огромен, че той сякаш не го усети. Допуснала е някаква грешка — помисли си. — Объркана е. Аз ще оправя нещата.

— Омъжвам се за Чарлс — продължи тя. — Чарлс Феърчайлд. Прекарваме доста време заедно, откакто съм в Лондон, макар да знам, че ти не си забелязал.

Зад очите на Джеймс се беше появило туптене в ритъм с тиктакането на големия часовник.

— Това е лудост, Грейс. Едва снощи помоли мен да се оженим.

— И ти ми отказа. Беше съвсем ясен. — Тя сви леко рамене. — Чарлс обаче прие.

— Чарлс е сгоден за Ариадна Бриджсток.

— Този годеж беше развален. Тази сутрин Чарлс съобщи на инквизитор Бриджсток, че слага край. Ариадна не го обича; няма да я е грижа дали ще се оженят, или не.

— Наистина ли? Тя ли ти каза? — попита Джеймс яростно и Грейс потръпна. — В това няма никакъв смисъл, Грейс. Не е минала и седмица, откакто си в Лондон…

Очите ѝ припламнаха.

— Мога да постигна много за по-малко от седмица.

— Очевидно. Включително и да нараниш Ариадна Бриджсток, която никога не ти е сторила нищо лошо. Чарлс е студен човек. Има студено сърце. Ала от теб очаквах повече от това да участваш в нещо такова.

Грейс се изчерви.

— Мислиш, че Ариадна е отчаяна? Тя е красива и богата и Чарлс е готов да каже на всички, че тя е развалила годежа им.

— Докато е била в безсъзнание?

— Очевидно ще каже, че го е направила, преди да се разболее — сопна се Грейс.

— А ако тя умре, колко удобно за вас.

В очите на Джеймс болката гореше като бял пламък.

— Казах ти, че ще ме намразиш — рече Грейс и в очите ѝ имаше нещо почти свирепо. — Нали ти казах, тя не иска Чарлс и ако умре, да, ще се нуждае от него още по-малко, отколкото се нуждае сега! — Грейс си пое рязко дъх. — Ти не си в състояние да го видиш. Аз съм по-отчаяна, отколкото Ариадна би могла да бъде някога.

— Не мога да видя онова, което не искаш да ми кажеш — отвърна Джеймс ниско. — Ако си отчаяна, нека ти помогна…

— Дадох ти възможност да ми помогнеш. Помолих те да се ожениш за мен, но ти отказа. Това, което имаш тук, е по-важно за теб, отколкото съм аз.

— Не е вярно…

Грейс се изсмя рязко.

— За да ме обичаш, Джеймс, трябва да ме обичаш повече от всичко друго. Ако се оженим, винаги ще бъдем на прицела на майка ми… а после и децата ни… Как е възможно нещо такова да си заслужава според теб? Вече знам, че не си заслужава. Когато те помолих да се ожениш за мен снощи, то беше, за да те изпитам. Исках да видя дали ме обичаш достатъчно. Достатъчно, за да сториш всичко, за да ме защитиш. Очевидно не ме обичаш.

— Но Чарлс те обича? — Гласът на Джеймс беше нисък. — Та ти почти не го познаваш.

— Това няма значение. Чарлс притежава влияние. Един ден ще бъде консул. Не е нужно да ме обича. — Тя го гледаше над износения десен на килима. — Трябва да го направя сега, преди майка ми да се е събудила. Тя ще го забрани. Но ако се събуди и то е факт, няма да се опълчи на Клейва и консула. Не разбираш ли? Това между нас е невъзможно, Джеймс.

— Невъзможно е единствено ако ти го направиш такова.

Грейс придърпа шала около раменете си, сякаш ѝ беше студено.

— Не ме обичаш достатъчно. Скоро ще го осъзнаеш и тогава ще бъдеш благодарен, че направих това. — Тя протегна ръка. — Моля те, върни ми гривната.

Беше като изплющяването на камшик. Джеймс посегна бавно към закопчалката на сребърната халка. Беше стояла около китката му толкова дълго, че когато я свали, видя ивица по-бледа кожа, каквато остава след свалянето на венчална халка.

— Грейс — каза, докато ѝ я подаваше. — Не е нужно да го правиш.

Грейс пое гривната; Джеймс чувстваше китката си неестествено гола.

— Онова, което имахме, беше детска мечта. Тя ще се стопи като сняг през лятото. Ще го забравиш.

Джеймс имаше чувството, че черепът му се пръска; трудно му беше да диша. Собственият му глас сякаш долетя от много далече.

— Аз съм Херондейл. Ние обичаме само веднъж.

— Това е просто мит.

— Не си ли чула? — попита той горчиво. — Всички митове са истина.

Отвори рязко вратата, отчаяно копнеещ да се махне от нея. Докато тичаше по коридора, непознати лица прелитаха покрай него в размазано петно; чу да викат името му, а после вече се спускаше по стълбите, вземаше палтото си от преддверието. Небето навън бе облачно, гъсти сенки се бяха събрали в двора, почиващи между клоните на дърветата като гарвани.

— Джейми…

Матю се появи от сумрака, косата му беше ярка в тъмното преддверие, изражението му — загрижено.

— Джейми, какво не е наред?

— Грейс се омъжва за Чарлс. Остави ме, Мат. Искам да бъда сам.

Преди Матю да успее да каже каквото и да било, Джеймс изскочи навън и изчезна под извитата порта, която бележеше входа на Института. Думите над нея искряха на мътната слънчева светлина.

Ние сме сенки и прах.

* * *

Матю изруга, борейки се с копчетата на палтото си. Джеймс току-що бе изчезнал в сенките извън Института, без никакво оръжие у себе, но той бе сигурен, че ще успее да го настигне. Познаваше местата, където Джеймс би могъл да отиде, толкова добре, колкото и самият Джеймс: всички места в града, където би отишъл, ако е разстроен.

Ръцете му трепереха твърде силно, за да се справи с копчетата. Отново изруга и посегна към бутилката във вътрешния си джоб. Само една глътка, та да овладее треперенето на ръцете си и да се стегне…

— Джеймс… изглеждаше ли добре? — разнесе се глас зад него.

Матю се обърна, отпускайки ръка. Грейс стоеше в подножието на стъпалата, увила сив шал около слабичките си рамене. Матю знаеше, че повечето хора я смятат за поразително красива, ала на него тя винаги му се бе струвала като сянка на сянка, лишена от жизненост и цвят.

— Естествено, че не е добре — заяви той. — Нито пък аз. Ти се омъжваш за Чарлс и никой от нас не го иска.

Грейс придърпа по-плътно шала около себе си.

— Ти не разбираш. Всички правим онова, което се налага. Аз също.

— Джеймс те обича искрено, още от дете. А ти разби сърцето му на късчета. И за какво? Чарлс никога няма да изпитва и наполовина от чувствата, които Джеймс изпитва към теб.

— Чувства — повтори Грейс с презрение. — Това е всичко, което мъжете си мислят, че искаме? Състрадание… чувства… глупости. Никога не съм изпитвала и капка нежност към нищо и никой жив…

— Наистина ли никога не си изпитвала нищо към когото и да било? — попита Матю, наполовина ядосан, наполовина любопитен.

Грейс дълго мълча.

— Брат ми — отвърна най-сетне със странна усмивчица. — Но разбира се, сега той не е жив.

— Значи, никога не те е било грижа за Джеймс. — Матю бавно започваше да осъзнава какво му казва тя. — Да не би Джеймс да те е разочаровал по някакъв начин? Или просто си се отегчила от него още преди да дойдеш в Лондон? Всичкото онова време, което прекарваше с Чарлс, проклетите разходки с каретата, шепотът по ъглите… господи, планирала си го като военна кампания, нали? Ако първият полк падне, винаги трябва да имаш с кого да го замениш. — Той се изсмя горчиво. — А аз си казвах, че съм глупак, задето се усъмних, че правиш нещо зад гърба на Джеймс. Не съм и подозирал каква е истината.

Грейс изглеждаше по-бледа от обикновено.

— Не те съветвам да разпространяваш подобни слухове. Остави нещата такива, каквито са, Матю.

— Не мога. — Матю отново се залови с палтото си; странно, ръцете му бяха станали сигурни, сякаш гневът беше успокоил нервите му. — Чарлс е копеле, но дори той не заслужава…

— Матю.

Грейс дойде по-близо и сложи ръка на лакътя му. Матю спря, изненадан, и погледна лицето ѝ, вдигнато към неговото. Можеше да види, че формата му действително е прелестна, почти кукленска в съвършенството си.

Тя прокара длан по ръкава му. Матю си каза, че може да се отдръпне, ала краката му сякаш бяха залепнали за пода. Струваше му се, че нещо го тегли към нея, макар в същото време да я мразеше.

— Сега и ти изпитваш същото към мен, нали? — каза Грейс. — Целуни ме. Заповядвам ти да го направиш.

Като насън, Матю посегна към нея. Улови тънкия ѝ кръст в ръцете си. Притисна жадни устни в нейните и я целуна, отново и отново. Тя имаше вкус на сладък чай и забрава. Не изпитваше нищо, никакво желание, никакъв копнеж, единствено празна, отчаяна принуда. Целуваше я по устните, по бузата и тя се обърна в ръцете му, без да пуска китката му, тялото ѝ се притискаше в неговото…

А после го освободи и се отдръпна. Беше като да се събуди от сън.

Матю потрепери от ужас и отстъпи, препъвайки се назад. В погледа на Грейс нямаше нищо срамежливо, нищо от момичето с наведено лице на бала. Цветът на очите ѝ се бе превърнал в стомана.

— Ти… — започна той и спря.

Не можеше да изрече онова, което искаше: Ти ме накара да го направя. Беше нелепо, странно отказване от лична отговорност за една още по-странна постъпка.

Когато Грейс проговори отново, в гласа ѝ нямаше и помен от емоция. Устните ѝ бяха червени от целувките му; Матю усети, че му се повдига.

— Ако след случилото се току-що се изпречиш на пътя ми, ако по какъвто и да е начин се опиташ да попречиш на брака ми с Чарлс, ще кажа на Джеймс, че си ме целунал. Ще кажа и на брат ти.

— Сякаш те и така не знаят, че съм ужасен човек — отвърна Матю с дързост, каквато не изпитваше.

— О, Матю. — Гласът ѝ, докато се извръщаше от него, беше студен. — Нямаш идея какво представляват ужасните хора.

13

Съсипан

От Кулата до Кю, дванайсет моста над водата

поискаха да чуят наученото на реката,

защото бяха млади, а тя бе там от памтивек,

ето какво разказа Темза с ромон мек.

Ръдиард Киплинг, „Историята на реката“

Джеймс стоеше на ръба на едно каменно укрепление на моста „Блекфрайърс“, провесил крака над ръба. Тъмнонефритените води на Темза се носеха под него. Малки гребни лодки и лихтери пухтяха край шлепове, отличаващи се по характерните си червено-кафяви платна, като петна от кръв на фона на потъмнялото от облаци небе. На борда им мъже с кепета се надвикваха над пръските на водата.

На север куполът на „Сейнт Пол“ искреше на фона на буреносните облаци; от другата страна на реката електрическата централа „Банксайд Пауър“ изпускаше черен дим в небето.

За Джеймс ритмичният плисък на водите, миещи гранитните колони на моста, бе познат като приспивна песен. „Блекфрайърс“ беше специално място за неговото семейство: мостът присъстваше в доста от историите на родителите му. Обикновено той му действаше успокояващо. Реката си течеше, независимо от вълненията в живота на хората, които я прекосяваха по моста или с лодки. Те не можеха да оставят истинска следа върху реката така, както неприятностите им не можеха да оставят истинска следа във времето.

Сега обаче мястото не му действаше успокояващо. Струваше му се, че не е в състояние да диша. Изпитваше физическа болка, сякаш някой бе забил остри стоманени пръти между ребрата му и бе спрял сърцето му.

— Джеймс?

Джеймс вдигна очи. Матю идваше към него с разкопчано палто. Не носеше шапка и русата му коса се развяваше на речния бриз, носещ дъха на въглища и сол.

— Търсих те из целия град — каза Матю, настанявайки се на укреплението до него. Джеймс потисна порива да му каже да внимава. Реката бе далече под тях, ала ръцете на Матю бяха сигурни, докато се наместваше. — Кажи ми какво стана.

Джеймс не бе в състояние да го обясни… усещането, че се задушава, виенето на свят. Спомни си думите на баща си, че любовта е болка, ала това му се струваше нещо различно от болка. Имаше чувството, че е бил лишен от въздух почти до смърт, и сега се задъхваше, мъчейки се отчаяно да напълни дробовете си. Не намираше думи, не бе в състояние да стори каквото и да било, освен да се наведе и да опре глава на рамото на Матю.

— Джейми, Джейми. — Матю притисна ръка между лопатките му. — Недей.

Джеймс притискаше лице в палтото му от туид. То миришеше на бренди и на одеколона „Пенхалигон“, който Матю задигаше от Чарлс. Джеймс знаеше, че тялото му е извито в странна поза, ръката му стискаше ризата на Матю, лицето му бе заровено в рамото му, ала имаше нещо в утехата на твоя парабатай… нещо, което никой друг не бе в състояние да ти даде, бил той майка или сестра, баща или любим. Беше нещо повече от всичко това.

Хората имаха склонността да подценяват Матю — заради дрехите му, заради шегите, заради начина, по който не вземаше нищо на сериозно. Решаваха, че е много вероятно да се прекърши, да се предаде, когато нещата станат трудни. Само че не беше така. Сега той поддържаше Джеймс, както правеше винаги… и го караше да изглежда лесно, както правеше винаги.

— Предполагам, че има цял куп безполезни неща, които бих могъл да ти наговоря — каза той, когато Джеймс се отдръпна. — Че вероятно е добре, че се е случило по-рано, и че е по-добре да си обичал и изгубил, отколкото никога да не си обичал, и така нататък. Само че всичко това са празни приказки, нали?

— Най-вероятно. — Джеймс си даваше сметка, че ръцете му треперят по начин, който му напомняше за нещо, ала не можеше да си спомни точно какво. Трудно му беше да се съсредоточи, мислите му бяха като мишки, разбягали се при вида на задаваща се котка. — Мислех, че животът ми ще бъде един. А сега изглежда, че ще бъде съвсем различен.

Матю сбърчи лице по онзи начин, който родителите обикновено намираха за очарователен. Според Джеймс той го караше да прилича на Оскар.

— Вярвай ми, знам какво е усещането.

Джеймс мъничко се изненада да го чуе. Беше се натъквал на Матю в компрометиращи позиции както с момичета, така и с момчета, но и през ум не му беше минавало, че сърцето му би могло да бъде отдадено на когото и да било от тях.

Разбира се, имаше я и Люси, ала Джеймс подозираше, че Матю не обича и нея, а пази единствено спомените за едно детско увлечение. В един момент, усещаше Джеймс, Матю бе изгубил вяра в повечето неща. Лесно би било да запази вярата си в Люси, ала само вярата не беше любов.

Джеймс бръкна в палтото му. Матю измърмори, но не го плесна през ръката, докато той разкопчаваше вътрешния му джоб и вадеше плоското шише.

— Сигурен ли си? — попита Матю. — Последния път, когато беше с разбито сърце, взе да стреляш по един полилей с мундански пистолет и замалко да се удавиш в езерото Сърпентайн.

— Не се опитвах да се удавя — изтъкна Джеймс. — Освен това Магнус Бейн ме спаси.

— Не ми напомняй — каза Матю, докато Джеймс отвинтваше капачката на шишето. — Знаеш колко съм ядосан за това. Аз боготворя Магнус Бейн, ти имаше един-едничък шанс да се срещнеш с него и ни изложи всичките.

— Почти съм сигурен, че изобщо не съм му споменавал когото и да било от вас.

Джеймс надигна шишето. И се задави. Беше евтин, парлив джин. Разля се в тялото му като мълния. Той се закашля и тикна бутилката настрани.

— Още по-лошо. По-добре е в пазвата да топлиш усойница, отколкото да имаш неблагодарен парабатай.

— Почти съм сигурен, че това не е оригиналният цитат от Шекспир — каза Джеймс. — Добре, че Бейн беше там — добави. — Бях в много лошо състояние. Едва си го спомням. Знам, че беше заради Грейс… беше ми писала, че трябва да прекъснем всякакви контакти помежду си. Не можех да го разбера. Излязох да пия, да забравя… — Не довърши, клатейки глава. — На следващия ден тя ми писа отново, за да ми се извини. Каза, че просто се изплашила. Сега се питам дали не би било по-добре, ако нещата бяха свършили още тогава.

— Не избираме кога в живота си да изпитваме болка — каза Матю. — Тя просто идва, а ние се опитваме да не забравим, дори когато не сме в състояние да си представим, че хватката ѝ ще отслабне някога, че един ден всяка болка се стопява. Всяко нещастие отминава. Светлината, не мракът притегля хората.

Над главите им се издигаше черният дим на Лондон. Матю бе бледо петно на буреносно тъмното небе; ярката материя на жилетката му грееше точно като русата му коса.

— Мат. Знам, че никога не си харесвал Грейс.

Матю въздъхна.

— Няма значение какво мисля за нея. Никога не е имало.

— Знаеше, че тя не ме обича — каза Джеймс.

Все още му се виеше свят.

— Не. Боях се, че е така. Не е същото. Но дори тогава никога не бих предположил какво ще стори. Чарлс няма да я направи щастлива.

— Снощи ме помоли да се оженя за нея… да избягаме и да се оженим тайно. Аз отказах. Днес ми каза, че е било изпитание. Сякаш вече е била решила, че с любовта ни е свършено, и се е опитала да го докаже. — Джеймс си пое накъсано дъх. — Само че не мога да си представя да я обичам повече, отколкото я обичах… отколкото я обичам.

Стиснали бутилката, пръстите на Матю побеляха. След един дълъг миг, той проговори с усилие:

— Не бива да се измъчваш по този начин. Ако не е било това изпитание, щяло е да бъде друго. Това не е въпрос на любов, а на амбиция. Тя иска да бъде съпруга на консула. Любовта няма никакво място в този план.

Джеймс опита да се съсредоточи върху лицето на Матю. Не беше толкова лесно. Светлина танцуваше зад клепачите му, когато ги затвореше, ръцете му все още трепереха. Несъмнено не можеше да бъде от едничката глътка джин. Знаеше, че не е пиян, ала усещането за откъснатост си беше там. Сякаш нищо, което правеше, нямаше значение.

— Кажи ми, Матю. Кажи ми каква е сянката, която винаги те следва. Аз мога да стана сянка. Мога да се преборя с нея.

Матю стисна очи, сякаш изпитваше болка.

— О, Джейми — въздъхна той. — Ами ако ти кажа, че няма никаква сянка?

— Няма да ти повярвам — отвърна Джеймс. — Знам какво изпитвам в сърцето си.

— Джеймс — каза Матю. — Започваш да се подхлъзваш по моста.

— Добре. — Джеймс затвори очи. — Може би тази нощ ще успея да спя.

Матю скочи тъкмо навреме, за да улови Джеймс, когато той се плъзна назад от стената.

Джеймс коленичи на покрива на Института. Знаеше, че сънува, и все пак му се струваше невъзможно онова, което се случваше с него, да не е истина: виждаше Лондон, разстлан пред него като картина, виждаше пътищата и уличките, и булевардите му, виждаше звездите високо над града, бледи като перлените зъби на детска кукла. Виждаше и себе си сякаш от разстояние, виждаше чернотата на косата си и още по-наситената чернота на крилата, които излизаха от гърба му.

Видя как се бори с тежестта им. Те бяха назъбени и тъмни, със застъпващи се пера, които преливаха от тъмночерно до сиво. И тогава осъзна — това не бяха неговите крила. На гърба му беше коленичило чудовище, създание, чието лице не бе в състояние да види. Прегърбено, безформено създание, облечено в бледосиви дрипи, забило остри нокти дълбоко в гърба му.

Джеймс усещаше болката. Беше свирепа като огън, изгаряше кожата му; изправи се с усилие, извивайки се, сякаш би могъл да отхвърли създанието от гърба си. Наоколо лумна светлина — бледозлатна светлина, същата, която бе видял, когато бе преминал в царството на сенките и се бе озовал в оранжерията в Чезуик.

Светлината на Кортана.

Видя и нея, с меча в ръка, и косата ѝ — като огън. Тя заби Кортана дълбоко в създанието на гърба му и го посече. Със заслепяваща болка то се отскубна от него и се затъркаля по стръмния наклон на покрива.

Ризата на Джеймс бе съдрана, подгизнала от кръв. Усещаше кръв да се стича по гърба му. Корделия се втурна към него, шепнейки името му: Джеймс, Джеймс, така, сякаш никой друг не го бе изричал преди.

Навсякъде около тях небето разцъфтя с ярки светлини. Джеймс вече не можеше да види Корделия. Светлините приеха очертания — беше ги виждал преди, — драскулките върху листа в жилището на Гаст. Знанието за това какво представляват докосваше крайчетата на ума му. Извика Корделия, ала тя си бе отишла като съня, който Джеймс знаеше, че е.

Когато се събуди на сутринта, Джеймс откри, че се намира в собственото си легло. Беше напълно облечен, макар че някой му беше свалил връхната дреха и обувките и ги бе оставил на един стол. Матю дремеше в кадифеното кресло наблизо, подпрял буза върху ръката си.

Матю винаги изглеждаше много различен, когато спеше. Постоянното движение, което така отвличаше вниманието, когато беше буден, изчезваше и той заприличваше на една от онези картини, които толкова харесваше: нещо на Фредерик Лейтън може би. Лейтън беше известен с рисунките си на деца в невинността им и когато спеше, Матю изглеждаше така, сякаш скръбта никога не го бе докосвала.

Сякаш усетил, че го наблюдават, той се размърда и се надигна в стола, поглеждайки към Джеймс.

— Буден си. — По устните му се разля усмивка. — Как ти е главата? Кънти ли като камбана?

Джеймс бавно се надигна и седна. Беше посрещал доста сутрини, в които Матю се бе оплаквал от главоболие или от други болежки и скърби и нуждата да изпие едно сурово яйце с черен пипер, преди да е в състояние да посрещне деня. Ала той не изпитваше нищо такова. Нищо не го болеше.

— Не, но… как изглеждам?

— Потресаващо — докладва Матю щастливо. — Сякаш си видял призрака на Старата Моли и косата ти се е изправила.

Джеймс се взря в дланите си, завъртайки ги пред очите си. Голата му китка все още изглеждаше странно, липсата на гривната бе като зейнала рана. Болка обаче нямаше, нито физическа, нито умствена.

— От друга страна — продължи Матю с дяволити пламъчета в очите, — не мога да кажа, че родителите ти бяха във възторг, когато снощи те внесох…

Джеймс скочи от леглото. Дрехите му бяха така смачкани, сякаш беше спал под някой мост.

— Носил си ме? Родителите ми са били тук?

— Бяха се прибрали от срещата с брат ми, който очевидно е бил безкрайно отегчителен, което и аз можех да им кажа.

— МАТЮ.

Матю разпери невинно ръце.

— Нищо не им казах, но очевидно на срещата Чарлс им е съобщил за годежа си с Грейс и те се досетиха, че си се опитвал да удавиш мъката си. Казах им, че си изпил само една глътка джин, и те те заклеймиха като слабак.

— Господи.

Залитайки, Джеймс отиде да се измие.

За щастие, в каната имаше вода, както и калъп сапун (с мирис на сандалово дърво). Изтърка се набързо и си изплакна косата. Чувствайки се не толкова отблъскващ, си облече нови дрехи и се върна в спалнята, където Матю бе приседнал на ръба на леглото, кръстосал крака. Без да каже нито дума, той му подаде чаша чай… точно какъвто Джеймс го обичаше: силен и подсладен, без мляко.

— Откъде го измъкна? — зачуди се Джеймс на глас, докато поемаше чашата.

Матю скочи на крака.

— Ела. В трапезарията има храна. Ще ти обясня, докато похапваме от вкусните яйца на Бриджет.

Джеймс изгледа своя парабатай подозрително. Яйцата на Бриджет бяха пословично ужасни.

— Какво ще ми обясниш?

Матю му изшътка да мълчи. Джеймс направи физиономия и като си нахлузи обувките, последва Матю през криволичещите коридори към трапезарията, където все още беше сложена храна за закуска. Сребърна кана с вече изстинало кафе, чинии с телешки котлети и най-омразното на Джеймс — кеджири[26]. Той се настани на масата с чиния гъби и печени филийки. Умът му беше учудващо бистър, сякаш току-що бе излязъл от странна мъгла. Дори печените филийки и гъбите имаха различен вкус.

Той се намръщи.

— Станало е нещо — каза, осъзнал колко бе тихо. Чуваше се единствено тиктакането на часовници. Не бяха видели никого по коридорите. Изправи се и отиде до прозореца, който гледаше към двора. Там нямаше нито една карета. Пръстите му се вкопчиха в перваза. — Матю, да не би някой…

— Не — бързо каза Матю. — Не, Джейми, никой друг не е умрял. Анклавът реши да премести ранените в Града на тишината. Бяха прекалено болни, за да ги прехвърлят с Портал, така че родителите ти се включиха, както и тези на Кристофър. Дори Чарлс зае каретата ни.

— А Грейс?

Името ѝ бе някак странно в устата му, сякаш бе придобило ново звучене. Спомни си мъчителната болка от предишния ден, тласнала го в мрака. Чувството, че гърдите му ще се пръснат, че костите му се трошат. Сега не го изпитваше. Спомняше си болката, ала интелектуално, не физически. Несъмнено тя щеше да се върне, помисли си. Трябваше да се подготви, докато все още можеше.

— Семейство Паун сби я взеха при себе си — отвърна Матю. — Те са в „Хайгейт“, близо до входа към Града на тишината. Ще може да посещава майка си. — Той замълча за миг. — Тя ще бъде добре, Джеймс.

— Да, вярвам, че ще е така. Ами Люси? Знае ли какво става?

Матю изглеждаше изненадан.

— Да, но… чу ли какво ти казах за Грейс?

Преди Джеймс да успее да отговори, Люси влезе в трапезарията. Беше в тренировъчно облекло (мека туника с колан над клин и високи обувки) и носеше наръч писма. Явно пощата току-що бе пристигнала. Остави ги върху подноса за писма на бюрото и се отправи към Джеймс със загрижено изражение.

— Джейми! Слава богу. Мама ми каза за Чарлс и Грейс, но не съм казала на никого. Добре ли си? Душата ти изтерзана ли е?

— Жестокият принц Джеймс е съвсем добре, благодаря — отвърна той. Колкото и да бе странно, забеляза, че Матю бе минал зад Люси и като че ли ровичкаше пощата. — Къде беше, Лус?

— В тренировъчната стая заедно с Корделия. Алистър и Чарлс отидоха да помогнат с преместването на болните, а тя остана с мен. Решихме, че може би няма да е зле да бъдем малко по-подготвени, нали се сещаш, в случай че имаш друга тайна среща, която ще свърши с демонско нападение.

— Не мисля, че е много вероятно — отвърна Джеймс и видя как Матю му хвърли още един странен поглед.

— Джеймс — заяви Люси строго. — Не е нужно да се преструваш на храбър като лорд Уингрейв, когато отхвърлиха предложението му за брак.

Джеймс се зачуди дали това бе някой, когото би трябвало да познава.

— Той е от „Красивата Корделия“ — обясни Люси. — Кълна се, че миналата Коледа прочетох точно тази част на глас. Татко беше много впечатлен.

Матю се обърна, сложил ръце зад гърба си.

— А, Люси — каза, като че ли по-високо, отколкото беше нужно. — Виждам, че си тренирала като един от великите воини на Англия. Като Будика[27], която победила римляните. Седни! Нека ти намажа филия с мед.

Люси като че ли се поколеба, но после сви рамене и прие жеста му.

— Не си в ред, Матю. Но пък страшно обичам филийки с мед. — Тръшна се на един стол и посегна към чайника. — Предполагам, че Чарлс и Грейс все още не са обявили официално годежа си, но би било ужасно грубо от тяхна страна, при положение че Ариадна е толкова болна. Учудвам се, че инквизиторът не се е опитал да нареди Чарлс да бъде арестуван.

Докато прекосяваше стаята, за да вземе буркана с мед от долапа, Матю пъхна нещо плоско и хартиено в ръката на Джеймс.

— Знам, че е адресирано до Люси — каза ниско, — но е за Корделия. Дай ѝ го.

Човек не задаваше въпроси, когато парабатаят му го помолеше да направи нещо.

— Изглежда, съм забравил да си обуя чорапи — заяви Джеймс. Люси го зяпна така, сякаш беше откачил, а той тръгна към вратата, опитвайки се да ѝ попречи да види стъпалата му. — Няма да се бавя.

Взе стълбите към горния етаж по две наведнъж. От месеци не се бе чувствал толкова лек, сякаш бе свалил от плещите си товар, който дори не си бе давал сметка, че носи. Когато стигна до площадката на третия етаж, поспря, за да разгледа онова, което Матю му беше дал: писмо, адресирано до Люси Херондейл с характерния почерк на консула.

Вратата на залата за тренировки беше отворена. Беше просторно помещение, направено още по-голямо преди няколко години, когато го бяха слели с останалото таванско ниво. Дървеният под беше лакиран и застлан с татами[28], от покривните греди висяха гъвкави въжета с възли на различни интервали за по-лесно катерене. Факли с магическа светлина огряваха стаята, през прозорците високо над главите им струеше приглушена слънчева светлина.

Корделия стоеше в северния край на залата, пред голямо огледало, а Кортана грееше със златна светлина в ръката ѝ. Носеше тренировъчни дрехи, които очевидно беше заела от Люси: те ѝ бяха тесни и къси, глезените ѝ се подаваха изпод ръба на панталона.

Завъртя се, движейки се с меча така, сякаш танцуваше. Светлокафявата ѝ кожа сияеше на магическата светлина, лъснала от тънък слой пот на ключиците и гърлото. Косата ѝ се бе измъкнала от фибите и се спускаше по гърба ѝ като водопад от есенни листа. Заедно, тя и Кортана бяха поема, написана с огън и кръв.

Джеймс трябва да беше издал някакъв звук, защото тя се обърна и го погледна; очите ѝ бяха широко отворени, гърдите ѝ се повдигаха и спускаха учестено. През тялото на Джеймс премина тръпка. Нещо като спомен… Корделия — легнала до него, косата ѝ — мека до врата му, топлината на хълбоците ѝ до неговите…

Опита се да прогони тази мисъл от главата си; нищо подобно не се бе случвало в живота му. Късче от съня му от предишната нощ може би?

Извади писмото от джоба си и ѝ го протегна.

— Дейзи. Имам нещо за теб.

* * *

Години на практика бяха научили Корделия да тренира сама. Баща ѝ открай време казваше, че за да овладееш някои аспекти на изкуството на меча, ти е нужен партньор от плът и кръв — как иначе би могъл да отклониш нечие острие в непосредствена близост, ако насреща си нямаш друг меч? Алистър бе отвърнал, че нефилимското обучение бе донякъде уникално: ловците на сенки рядко се биеха с противник, въоръжен с меч; много по-вероятно бе да е чудовище със странна форма.

Корделия се бе изкискала, а Елиас бе направил физиономия и бе отстъпил. Та нали заради неговото здраве се местеха толкова често, че нито Корделия, нито Алистър бяха имали редовни партньори в тренировките, освен самите себе си, а не си пасваха нито по ръст, нито по тегло. Така че, когато Люси отиде да си вземе чаша чай, Корделия бе решила да поупражнява стъпките си — замахваше с Кортана в ръка, повтаряше поредица от движения отново и отново, докато те не станеха така естествени като слизането по стълби. Вдигна Кортана, завъртя се и замахна… при което едва не изгуби равновесие от изненада, когато Джеймс прекрачи през отворената врата в тренировъчната зала.

Хваната неподготвена, тя го изгледа изпитателно в продължение на миг. Нещо в него изглеждаше различно. Дрехите му бяха обикновени (дневно сако, сив панталон), тъмната му коса беше разчорлена както обикновено. Под очите му имаше бледи сенки, в което нямаше нищо чудно за някой, който бе стоял буден до късно.

Тя пъхна Кортана в ножницата на гърба си, а Джеймс извади писмо от джоба си и ѝ го подаде с усмивка; Корделия видя името на Люси надраскано отпред.

— Откъде разбра, че е за мен?

Ръцете ѝ трепереха леко, когато пое плика от него и се залови да го отвори.

— Матю ми каза. Вярвам, че в момента отвлича вниманието на Люси в трапезарията, но кой знае докога ще продължи това.

— Всичко е наред… имам доверие на Люси — отвърна Корделия. — Ако не бях готова тя да прочете писмото, нямаше да помоля да го изпратят тук.

— Знам. Ала това е твоето писмо. Защо ти да не го прочетеш първа? Всъщност ако искаш да изляза, ще го направя.

— Не. — Корделия наведе очи, за да прегледа набързо надрасканите от Шарлот редове. — Не… моля те, остани.

Скъпа Люси,

Надявам се, че това писмо те намира в добро разположение на духа, както и скъпата Корделия. Боя се, че имам съвсем малко новини, тъй като случаят с Елиас Карстерс ще трябва да почака, докато не се оправим с настоящата извънредна ситуация. Действително се опитахме да използваме Меча на смъртните върху Елиас, но за съжаление, това не хвърли никаква светлина върху станалото, защото той няма никакъв спомен за събитията от нощта на битката. Въпросът е наистина сложен. Моля те, предай най-добрите ми пожелания на Корделия. С нетърпение очаквам да се върна в Лондон и да ви видя скоро.

С обич,

Шарлот

Корделия се отпусна тежко на перваза.

— Не разбирам — прошепна. — Защо не си спомня?

Джеймс сбърчи вежди.

— За какво говориш? Какво е станало?

— Нали знаеш, че баща ми скоро ще бъде съден — бавно каза Корделия. — В Идрис.

— Да. Не исках да нахалствам. Дори не съм питал Люси за подробности, макар че бях любопитен. — Той приседна на перваза до нея. — Няма да те лъжа. Чух различни слухове. Само че аз не вярвам особено на слухове. Носят се предостатъчно и за мен и семейството ми, повечето от тях — неверни, така че предпочитам да се доверявам на собствената си преценка, а не на чуждата. — Той сложи длан върху нейната. — Ако искаш да споделиш истината с мен, ще се радвам да я чуя, но ти решаваш, Дейзи.

Пръстите му бяха топли и загрубели, закоравели от белези. Изглеждаше различен, помисли си Корделия отново. Не така… далечен. Сякаш беше тук в момента, а не държеше света на разстояние.

Историята се изля от нея: болестта на баща ѝ през последните години, принудила ги да се местят толкова често, молбата да помогне с експедицията, която той беше приел, последвалата катастрофа, задържането му, идването им в Лондон, предстоящият процес, опитите ѝ да намери начин да спаси семейството си.

— Матю беше достатъчно мил, за да уреди да получа това писмо, но то е поредната задънена улица. Не знам как да помогна на баща си.

Джеймс изглеждаше замислен.

— Дейзи, толкова съжалявам. Това е нещо, за което приятелите ти би трябвало да ти помогнат, а аз съм един от тях.

— Няма нищо, което, който и да било би могъл да направи — отвърна Корделия.

За първи път чувстваше, че бе изгубила всякаква надежда за баща си.

— Не е сигурно. Като се има предвид коя е майката на моя парабатай, съм чул повече за законовите процедури на Клейва, отколкото бих искал. Мога да ти кажа, че ако ще бъде процес без Меча на смъртните, ще трябва да разчитат на свидетелски показания за станалото и за характера му.

— Показания за характера му? Но баща ми познава толкова малко хора. Непрекъснато се местехме… дори в Сайрънуърт не оставахме задълго.

— Чувал съм много истории за баща ти — продължи Джеймс. — Най-вече от Джем. След като родителите му били убити от демона янлуо, именно Елиас го открил, с помощта на Ке Ивен, и го убил, спасявайки безброй животи. Баща ти може и да е бил уморен и болен през последните няколко години, но преди това е бил герой и някой трябва да напомни на Клейва за това.

Надеждата започна да се завръща в сърцето на Корделия.

— Баща ми рядко говори за живота си преди семейството ни. Мислиш ли, че би могъл да ми помогнеш да открия имената на неколцина от тези свидетели? Макар че — побърза да добави тя — ще те разбера, ако не можеш. Знам, че Грейс има нужда от теб сега, когато майка ѝ е болна.

Джеймс се поколеба.

— Между мен и Грейс вече няма нищо.

— Какво?

Джеймс бе отдръпнал ръцете си от нейните; те трепереха. Корделия осъзна с леко изумление, че металната гривна около китката му я нямаше. Грейс трябва да си я бе взела обратно.

— Ти си първият човек, на когото казвам след Матю. Снощи…

Кристофър връхлетя в стаята като малък циклон. Нямаше шапка и носеше сюртук, който вероятно беше принадлежал на баща му и имаше няколко дупки от изгорено по ръкавите.

— Ето те — каза, сякаш Джеймс го беше предал с това, че не се намираше на някое по-лесно за откриване място. — Нося новини.

Джеймс се изправи.

— Какви са те, Кит?

— Онези дървени парчета, които ми изпрати. С Томас успяхме да ги анализираме, използвайки лабораторията в таверната.

— Дървените парчета? Онези, които мислехме, че може би са оръжия? — попита Корделия.

Кристофър кимна.

— Странното е, че киселината, която е разяла дървото, всъщност е кръвта на някакъв демон. Освен това по дървото има някаква демонска утайка, но само от едната страна на всяко от парчетата.

Очите на Джеймс се разшириха.

— Я повтори пак.

— Само от едната страна на всяко парче — повтори Кристофър послушно. — Сякаш е била сложена там нарочно.

— Не. — Джеймс бръкна в джоба си и извади сгънат лист. Корделия разпозна рисунката, която двамата с Матю бяха намерили в жилището на Гаст. Той ѝ я подаде. — Канех се да те попитам. — В гласа му имаше нотки на неотложност. — Когато ги видях за пръв път, ми заприличаха на руни… не знам къде ми е била главата. Част от тях са алхимични символи, но останалите очевидно са староперсийско писмо, вероятно от Ахеменидското царство[29].

Корделия пое листа. Досега не бе успяла да го разгледа, но Джеймс имаше право — под странните символи на староперсийски бе написано име. Клинописът действително приличаше мъничко на руни, но тя го разпозна незабавно; майка ѝ бе настояла двамата с Алистър да научат поне малко от езика на Дарий Велики.

— Merthykhuwar — каза бавно. — Това е името на демон, съществувал в Персия много отдавна. Ловците на сенки го наричат мандикор.

— Дори мунданите имат дума за него — каза Джеймс. — Мантикор. — Той погледна към Кристофър. — Вече знам какво представляват тези трески. Как е възможно да не разбера досега? Това са останки от кутия пиксис.

— Пиксис?

Корделия бе смаяна. Много отдавна ловците на сенки бяха създали дървени контейнери, наречени пиксис, в които да пленяват душите на демоните, с които се бореха; след Механичната война, когато Аксел Мортмейн бе използвал кутия пиксис, за да превърне душите на демони в механични чудовища, нефилимите се бяха отказали от употребата им. Никой не ги беше използвал от години.

— Виждал съм пиксис и преди, в Академията — настоя Джеймс. — Ако някой демон е бил затворен вътре и е успял да я разбие, това би обяснило защо има демонска утайка само от една страна на дървото… от вътрешната. А знаците върху парчетата приличат на алхимичните символи, които са били издълбавани върху кутиите пиксис…

Тропот на тичащи крака откъм коридора го накара да млъкне. Вратата се отвори; този път бяха Матю и Люси — и двамата изглеждаха притеснени. Кристофър, който бе извадил една серафимска кама от колана си, я свали с облекчение.

— Слава на Разиел. Мислех, че някой демон ни напада.

Матю го изгледа мрачно.

— Прибери това. Не изгарям от желание да бъда пронизан; прекалено млад и красив съм, за да умра.

— Виждам, че са те причакали, докато си отивал да си обуеш чорапи, Джеймс — отбеляза Люси. — Бриджет дойде и ни каза, че Кристофър е тук. Какво става? Случило ли се е нещо?

— Всъщност доста неща — отвърна Кристофър. — Можем да ги обсъдим в „Дяволската таверна“. Томас ни чака там, а не искам да го оставям сам.

* * *

„Дяволската таверна“ на Флийт Стрийт беше постройка в стил фахверк, с огромни, искрящи прозорци, които сякаш разделяха светлината, оставяйки вътрешността на кръчмата потънала в тъмни сенки. Вътре нямаше почти никой, само неколцина мъже, прегърбени над халби с пиво, ала посивелият барман върколак и помощничката му с широко отворени очи проследиха Люси, Корделия, Джеймс, Кристофър и Матю с любопитни погледи, докато те прекосяваха помещението и поемаха нагоре по стълбите.

Корделия никак не се изненада да открие, че стените в стаите на Веселите ловци бяха пълни с интересни на вид книги. Имаше старинна мишена за стрелички, в която бяха забити няколко ками; върху релефната ѝ червено-черна повърхност личаха следи от още много. В един ъгъл, чиито стени бяха покрити с метални листове, беше поставена солидна работна маса със стоманен плот, върху който имаше лъскава месингова везна и поочукана на вид дървена щайга от бира, пълна със стъкленици, реторти и други пособия за химически опити. Мобилна лаборатория за Кристофър, предположи Корделия.

Нисък диван бе разположен срещу камина, върху чиято полица се ширеше бюст на Аполон, под който беше издълбан стих, посветен на виното. Томас седеше на дивана с книга в ръка. Едрите му рамене бяха прегърбени, под очите му имаше сенки на изтощение. И все пак, като видя приятелите си, лицето му грейна.

— Том.

Джеймс седна до него на захабения диван и сложи ръка на рамото му. Когато вдигна очи и видя, че останалите все още се колебаят, им махна да се присъединят към него и Томас. Винаги бе Джеймс, помисли си Корделия, докато те си придърпваха столове. Винаги Джеймс поддържаше групичката им заедно, забелязвайки кога се нуждаят един от друг.

Томас остави книгата, която четеше, и Корделия с изненада видя, че бе книга със суфистка поезия, стиховете на Хафез и Ибн ал-Фарид, написани на персийски и арабски.

— Корделия. — Звучеше уморен, сякаш гласът му бе станал по-бавен от скръбта. — Люси. Радвам се да ви видя.

— Добре дошли в нашето светилище, дами — каза Матю, докато отвинтваше капачката на шишето си. — Кристофър изрови отнякъде голяма част от мебелите. Също като крал Артур и неговите рицари, предпочитаме да седим на кръгла маса, за да сме равни.

— Освен това — добави Кристофър, докато сваляше една книга от рафтовете и я подаваше на Джеймс — беше единствената маса, която майка ми успя да прежали.

— Не мога да отида в Идрис — заяви Томас доста неочаквано, сякаш някой го беше попитал защо все още е в Лондон. — Искам да видя Юджиния, но трябва да остана тук. Трябва да помогна на Кит да открие лек за тази демонска болест или отрова, или каквото и да е. Онова, което се случи със сестра ми, не бива да се случи с никой друг.

— Понякога скръбта и тревогата намират израз в дейност — каза Корделия. — Понякога е невъзможно просто да седиш и да чакаш.

Томас ѝ хвърли изпълнен с благодарност поглед.

— Именно. Е… Кристофър каза ли ви за треските?

— Да — отвърна Кристофър, — а Джеймс осъзна, че са от пиксис.

— Пиксис? — повтори Томас. — Но те бяха унищожени след Механичната война. Не са безопасни… нали помните какво се случи в училище.

— Ловенето кутии пиксис бяха унищожени след Механичната война — поправи го Джеймс. — Ала в жилището на Гаст имаше рисунка. Доста приличаше на обикновена кутия… не е бил особено добър художник…

— А, онази рисунка с разкривените, руни около нея? — досети се Матю.

— Не бяха руни — отвърна Джеймс. — А алхимични символи… от онези, които издълбаваш върху една кутия пиксис.

— О! — каза Люси. — Знаците върху дървените парчета. Те също са алхимични символи. Разбира се.

— Това не е всичко — продължи Джеймс. — Гаст беше надраскал и една дума на староперсийски. Корделия успя да я преведе.

Той я погледна очаквателно.

— Беше името на демон. Merthykhuwar. — Корделия се намръщи. Подобни демони бяха част от старите истории от детството ѝ; винаги ги бе смятала за нещо като митични създания, подобни на драконите. — На съвременен персийски думата е mardykhor. Говори се, че са невероятно отровни.

— Мислите, че Гаст е призовал демон мандикор? — попита Матю. — Но те не са ли изчезнали? И какво общо имат с кутиите пиксис?

Джеймс отвори книгата, която Кристофър му беше подал, и си сложи малки очила за четене с позлатени рамки. Нещо в гърдите на Корделия се сви, сякаш късче от сърцето ѝ се беше закачило, като парче плат върху бодил. Извърна очи от гледката на Джеймс и неговите очарователни очила. Трябваше да намери някой друг, към когото да изпитва подобни чувства. Или някой, към когото да изпитва различни чувства. Каквото и да е, само и само да престане да се чувства по този начин.

Опита се да не мисли за онова, което ѝ беше казал в залата за тренировки. Между мен и Грейс вече няма нищо. Но защо? Какво можеше да се е случило между тях, и то толкова бързо?

— „Мандикорът е едновременно тук и там, едновременно един и много“ — прочете Джеймс на глас. — Виждате ли, едно от най-отвратителните неща у мандикора е, че може да се раздели на парчета, всяко от които е едновременно отделен демон и част от оригиналното създание. Ето защо е най-добре да бъдат уловени в пиксис. Трудно е да убиеш мандикор… отчасти защото той е в състояние да създаде безкраен поток от по-малки демони, така че дори няма да си в състояние да се доближиш до него. Но ако успееш да го плениш в пиксис, по-малките демони ще изчезнат. — Той вдигна очи от книгата. — Започнах да се досещам, че си имаме работа с пиксис, когато Кристофър ми каза за дървените парчета. Преводът на Корделия го потвърди. Разбрах, че Гаст трябва да е призовал един от малкото демони, за чието задържане е щял да се нуждае от пиксис. В този случай — мандикор.

— Изобщо не прилича на създанията, които ни нападнаха в парка — отбеляза Кристофър, надничайки над рамото му.

Книгата имаше илюстрации, ала на Корделия не ѝ беше нужно да ги види: знаеше как изглежда един мандикор. Опашка на скорпион, тяло на лъв, три реда зъби, от които капеше отрова.

— Почти съм сигурна, че това бяха кора — каза тя. — По-малките демони, които се отделят от мандикора. Не приличат на него. Ето защо Гаст говореше в единствено число. Той действително е призовал само един демон, който се е разделил на по-малки демони по-късно.

— Значи, някой е наел Гаст, за да призове мандикор и да го затвори в пиксис — каза Люси. — Но когато той се е върнал в жилището си с демона, пленен в кутията, този някой го е причакал и го е убил… а после е пуснал създанието на свобода.

— Не Гаст стои зад всичко това — съгласи се Джеймс. — Бил е просто инструмент, използвали са го, за да направи кутията и да призове демона. Някой друг дирижира движенията и нападенията му.

— Не просто го е призовал — поправи го Люси. — Нали помните какво каза Рейгнър: с помощта на магия на измеренията Гаст е призовал демона по такъв начин, че слънчевата светлина не може да му навреди.

Те се спогледаха. Корделия знаеше какво си мислят останалите — кой би могло да е наел Гаст? Имаше ли друг мотив, освен желанието да посее кръвопролития, зараза и смърт?

Томас прокара ръка през гъстата си коса.

— Ако демонът бъде пленен и убит, какво ще стане с онези, които са отровени? Ще се оправят ли?

Джеймс поклати глава.

— Болните няма да оздравеят. Ще ни е нужна противоотрова. Но с демоните ще бъде свършено, а това е добро начало. — Той остави книгата. — Анклавът напразно се опитва да ги открие… как биха могли да предположат, че търсят потомството на едно изчезнало създание? Ала сега, когато знаем, че става дума за мандикор…

— В историите за демоните мандикор техният дом е между пространствата — бавно каза Корделия. — Например границата между две държави или пък средата на мост. Място, което не е нито тук, нито там.

Джеймс свали очилата си, хапейки замислено долната си устна.

— Когато отидох в царството на сенките, от балната зала, видях, заедно с други неща, Тауър Бридж. От него струеше странна червена светлина. Според мен…

Матю се изпъна.

— Знаем, че Гаст е призовал демона на един мост. Място, което е и тук, и там, както каза Корделия. Може би все още е там.

— Значи, ако отидем на Тауър Бридж, носейки пиксис, е възможно да успеем да заловим мандикора? — каза Люси. — И демоните кора ще изчезнат… все едно той е умрял?

— Да, но първо трябва да се сдобием с пиксис — изтъкна Кристофър практично. — Ще бъде трудно.

— Но не и невъзможно. — Матю потрепваше неспокойно с пръсти по облегалката на стола си, косата му беше разрешена, връзката на врата му — накривена. — Ако повечето са били унищожени след Механичната война…

— Няколко са оцелели — каза Джеймс. — За съжаление, се намират в Идрис.

— Боях се, че ще го кажеш — измърмори Матю и отново посегна към шишето. — Мисля, че от Клейва ще забележат, ако изчезнем от Лондон и се появим в Идрис, ровичкайки около Гард като търсачи на съкровища.

Джеймс го изгледа раздразнено.

— Единствените кутии пиксис, притежание на Клейва, са в Идрис. Има и други. Просто трябва да намерим една от тях. В Лаймхаус има един магазин…

— Я чакай — обади се Корделия неочаквано. — Кутия, покрита с алхимични символи… Уроборос е алхимичен символ, нали? Матю, не видяхме ли кутия, украсена със змия? В „Хел Рюел“?

Матю се сепна.

— Да. В стаята на Хипатия Векс. Дървена кутия, върху чиито стени беше прогорен уроборос? Няма нищо чудно. Хипатия е запален колекционер.

— Отлично — каза Кристофър. — В такъв случай трябва просто да ѝ кажем, че имаме нужда от кутията ѝ.

— Направи го, ако ти допада мисълта да те превърнат в бюфет за порцелан. Хипатия не харесва ловците на сенки. — Джеймс придоби замислено изражение. — Отлично наблюдение, Дейзи. Все трябва да има някакъв начин да се доберем до нея.

— Бихме могли да ограбим „Хел Рюел“ — предложи Томас.

— Само някой глупак би ограбил Хипатия Векс — каза Матю. — А никой не би могъл да каже, че Матю Феърчайлд е глупак. Или поне не в мое присъствие. Много би ме наранило.

— Мисля, че Кристофър е прав — заяви Корделия. — Трябва да помолим Хипатия.

Кристофър изглеждаше едновременно поразен и доволен. — Така ли?

— Е, не всички ние — уточни Корделия. — Вярно е, че тя не харесва повечето ловци на сенки. Има обаче поне един, когото харесва, и то много.

* * *

— Дейзи, миличка, толкова се радвам да те видя — каза Анна. — Макар че е напълно невъзпитано да се появите без покана по времето, когато се поднася чаят. Кейкът просто няма да стигне за всички. За момичетата ще има кейк, а за момчетата — не. Така ми се струва най-справедливо.

Апартаментът на Пърси Стрийт си оставаше очарователен оазис на хаос. Хаосът навярно бе дори още по-голям, отколкото при последното ѝ гостуване. Дантелена панделка, взета, подозираше Корделия, от дамски корсет, украсяваше един от ножовете, забити в полицата над камината, поклащайки се весело от инкрустираната със скъпоценни камъни дръжка. Покритият със златиста Дамаска диван и креслата бяха пълни с хора. Томас, прекалено висок за креслата, се беше изтегнал върху постелката пред камината, подпрял крака на кофата за въглища. С изражение на великолепна домакиня, Анна беше наредила върху малката масичка плодов кейк, който бе нарекла бармбарк, и пандишпанен сладкиш „Виктория“, които бе купила от един сладкар.

— Едва ли бих го нарекъл справедливо — каза Джеймс.

— Светът е несправедлив, скъпи мой. — Анна, която седеше върху облегалката на креслото, в което се беше настанил Кристофър, полюшвайки обут в ботуш крак пред себе си, протегна лениво ръка и помилва Томас по косата. Фините кичури се плъзнаха между дългите ѝ, покрити с белези пръсти. — Разбира се, бих предложила кейк на теб, скъпи братовчеде, ако вярвах, че това ще облекчи болката в сърцето ти.

Томас я погледна с топъл, но и уморен поглед.

— Мисля, че в този случай помощта ти ще бъде по-полезна от кейк.

— Но разбира се. Кажете ми какво става.

Докато Джеймс обясняваше, че се нуждаят от пиксис (макар и без да уточни точно защо, намеквайки, че е свързано с демонските нападения), Корделия местеше поглед между двамата братовчеди, Анна и Джеймс. В много отношения те приличаха на брат и сестра повече, отколкото Джеймс и Люси или Анна и Кристофър. И двамата имаха една и съща гарвановочерна коса, като тази на Уил и на Сесили, едни и същи изваяни, ъгловати лица. И двамата носеха интелигентността си като броня — остри умове и остри забележки, защитаващи мекотата, която се криеше под тях.

— И така — довърши Джеймс, — решихме, че може би тази вечер в „Хел Рюел“…

Анна повдигна вежда.

— А, да. Нека се уверя, че напълно разбирам за какво ме молите: искате да съблазня една магьосница, за да ви осигуря една безнадеждно остаряла кутия, в която, без съмнение, ще държите опасен демон? — Анна се огледа из стаята. — Как ви хрумна този план? И защо, в името на Разиел, не сте казали на никой друг за него?

— Защото засега са само догадки? — каза Матю.

— Защото не можем — заяви Люси сковано. — Заклехме се да предпазим източника, който ни даде информацията, на която се основават нашите догадки. Не можем да кажем дори на теб, скъпа Анна. Просто трябва да ни повярваш, че е за добра кауза.

Анна разпери ръце.

— Е, добре. Очевидно всички сте си изгубили акъла. Устните на Джеймс се повдигнаха леко в крайчетата.

— Мислиш, че не можеш да го направиш?

— Ха. — Верижката на часовника, с който Анна си играеше, улови светлината и заискри. — Мога да го направя. Само че то е в разрез с принципите ми. Противоречи на политиката ми да съблазнявам когото и да било повече от веднъж.

— Не знаех, че веднъж вече си съблазнила Хипатия — отбеляза Матю.

Анна махна нетърпеливо с ръка.

— О, преди цяла вечност. Как според теб ме поканиха в „Хел Рюел“? Честно, Матю!

— Как приключиха нещата между теб и Хипатия? — попита Люси. — Сърцето ѝ беше ли разбито? В такъв случай тя може би ще иска… отмъщение.

Анна направи физиономия.

— Почакай малко, скъпа моя писателко. Всъщност всички почакайте малко, освен Корделия. Ти ела с мен, Дейзи.

Тя стана от креслото на Кристофър, прекоси стаята, изкачи две стъпала и изчезна зад една дървена врата. Корделия се изправи, приглади воланите на роклята си, повдигна многозначително вежди към Люси и влезе в обвитата със съмнителна слава спалня на Анна Лайтууд.

Тя се оказа учудващо обикновена. Ако Корделия се беше надявала по стените да висят скандални рисунки или напоени със сълзи любовни писма, такива нямаше. Вместо това имаше очукано бюро от орехово дърво, върху което бяха подредени пури и бутилки одеколон, а над един параван небрежно бе преметнат яркосин елек. Леглото беше неоправено, чаршафите представляваха бъркотия от коприна.

Докато Корделия затваряше вратата зад себе си, Анна вдигна очи и като се усмихна, ѝ подхвърли ярък вързоп. Корделия го улови автоматично. Оказа се дълъг топ плат: тъмносиня коприна.

— Какво е това? — попита тя.

Анна се облегна на една от колоните на леглото, напъхала ръце в джобовете си.

— Направи ми услуга. Вдигни го до себе си.

Корделия се подчини. Може би Анна възнамеряваше да ушие рокля за някоя от своите любовници? И използваше Корделия като модел?

— Да — промълви Анна. — Този оттенък подхожда прекрасно на цвета ти. Също както, струва ми се, и виненочервено, тъмнозлатно или шафранено. Не онези блудкави пастелни цветове, които всички момичета носят.

Корделия поглади плата.

— Не мислех, че харесваш рокли.

Анна сви рамене — леко, изящно движение.

— Когато ги носех, имах чувството, че душата ми е затворена в тъмница от фусти, но дълбоко оценявам една красива жена в рокля, която ѝ отива. Всъщност една от моите фаворитки — дама, която ме развлича почти две седмици — беше красавица, която може би познаваш от мунданските модни списания.

— Това за нея ли е? Да не би… — започна Корделия, очарована. Анна се засмя.

— Няма да кажа. А сега го остави и ела. Взех това, за което дойдох.

Тя вдигна малко черно тефтерче. Корделия дори не я бе видяла да го взема. Излязоха от спалнята и Анна размаха тържествуващо тефтерчето над главата си.

— Това — заяви тя — съдържа отговорите на всичките ни въпроси.

Останалите вдигнаха погледи. Люси, Кристофър и Матю се разправяха за кейка… макар че, забеляза Корделия, едно парче вече беше отделено за Томас и лежеше в чинийка на скута му. Джеймс се взираше в студената решетка на камината с далечно изражение.

Матю вдигна очи, които горяха трескаво.

— Това да не е списък с твоите завоевания?

— Естествено, че не — заяви Анна. — Това е дневник… за моите завоевания. Има съществена разлика.

Корделия отново се отпусна на дивана до Люси, която бе успяла да се докопа до парче от пандишпанения сладкиш. Матю се облегна на дивана до нея; Джеймс се бе обърнал към тях, очите му имаха цвета на слънчева светлина, прозираща през бледожълти листа.

Анна запрелиства бележника. Имаше много страници и много имена, написани с едър, сигурен почерк.

— Хм, да видим сега. Катрин, Алиша, Вирджиния (многообещаваща писателка, препоръчвам ти да потърсиш произведенията ѝ, Джеймс), Мариан, Вирна, Юджиния…

— Не и моята сестра Юджиния? — извика Томас и едва не преобърна чинията с кейк.

— О, вероятно не — каза Анна. — Лора, Лили… а, Хипатия. Е, беше съвсем кратко преживяване и предполагам, би могло да се каже, че тя ме съблазни…

— Е, това ми се струва някак нередно — подхвърли Джеймс. — Все едно някой да разреши случая преди Шерлок Холмс. На твое място бих се чувствал предизвикан… като на дуел.

Матю се изкиска, а Анна го изгледа мрачно.

— Знам какво се опитваш да направиш — заяви тя.

— И действа ли? — попита Джеймс.

— Може би. — Анна отново погледна бележника. Корделия нямаше как да не се зачуди: дали името на Ариадна беше там? Беше ли тя завоевание… или нещо друго?

— Оценявам научната прецизност, с която подхождаш към този проект, Анна — обади се Кристофър, който бе успял да изцапа с конфитюр ръкава си. — Макар да не мисля, че аз бих могъл да събера толкова много имена и едновременно с това да се занимавам с наука. Отнема твърде много време.

Анна се засмя.

— Колко имена би искал да събереш тогава?

Кристофър наклони глава на една страна и за миг лицето му се смръщи съсредоточено, но той не отговори.

— Аз бих искал само едно — каза Томас.

Корделия се замисли за деликатните линии на розата на компаса върху ръката му и се зачуди дали има някого предвид.

— Твърде късно е да имам само едно — заяви Матю нехайно. — Поне мога да се надявам на няколко имена в грижливо, но възторжено съставен списък.

— Никой никога не се е опитвал да ме съблазни — оповести Люси замислено. — Не е нужно да ме гледаш по този начин, Джеймс. Не бих се поддала, но бих могла да увековеча преживяването в романа си.

— Би излязъл страшно кратък роман, преди да докопам мерзавеца и да го убия — заяви Джеймс.

Думите му бяха посрещнати с хор от смях и спорове. На лъчите на следобедното слънце, което се спускаше към хоризонта, инкрустираните със скъпоценни камъни дръжки на ножовете, забити в полицата над камината, блестяха и рисуваха дъги върху златнозелените стени. Нещо в начина, по който светлината огряваше скромния, но живописен апартамент на Анна, караше сърцето на Корделия да се свие. Беше толкова уютен, така различен от голямата студена къща в Кенсингтън, където тя живееше.

— Ами ти, Корделия? — попита Люси.

— Едно — отвърна тя. — За това си мечтаят всички, нали? Вместо мнозина, които ти дават малки късчета от себе си… един, който ти дава всичко.

Анна се засмя.

— Търсенето на единствения е онова, което води до цялото нещастие на света — заяви тя. — Търсенето на мнозина е онова, което води до цял куп забавления.

Корделия срещна погледа на Джеймс, наполовина случайно. Видя тревогата в очите му, смехът на Анна бе прозвучал някак чупливо.

— В такъв случай това би трябвало да е забавно — побърза да каже тя. — Да съблазниш Хипатия. Така де, за какво са правилата, ако не за да бъдат нарушавани?

— Абсолютно си права — заяви Матю и си отмъкна парче кейк от чинията на Люси, а тя го плесна през ръката.

— А да се сдобием с кутията пиксис може да помогне на много хора — добави Корделия. — Можеше да помогне на Барбара. Все още може да помогне на Ариадна.

Сините очи на Анна потъмняха.

— Е, добре де. Да опитаме. Може да се окаже забавно. Обаче.

— Обаче какво? — попита Кристофър. — Ако нямаш подходящи дрехи, бих могъл да ти заема новия си елек. Оранжев е.

Анна потрепери.

— Оранжевото не е цвят за съблазняване, Кристофър. Оранжевото е цвят на отчаяние и тикви. Така или иначе, разполагам с всички дрехи, от които се нуждая. Обаче — тя вдигна пръст с ниско изрязан нокът — „Хел Рюел“ не се събира всяка вечер. Следващият салон ще се състои утре.

— Значи, ще отидем утре — каза Джеймс.

— Не може всички да отидем в „Хел Рюел“. На Хипатия няма да ѝ хареса, ако се появи цялата тайфа. Би било недодялано.

— Логично би било аз да отида — каза Матю. — Познават ме.

— Аз също би трябвало да дойда — заяви Джеймс. — Възможно е умението ми като сянка да се окаже полезно. И преди съм го използвал, за да… за да се сдобия с разни неща.

Всички изглеждаха озадачени, ала изражението на Джеймс красноречиво говореше, че не смята да навлиза в подробности.

Анна се усмихна със своята бавна усмивка, като уиски с мед.

— И Корделия, разбира се. Едно красиво момиче винаги отвлича вниманието, а ние определено ще имаме нужда от отвличане от това.

Джеймс и Матю погледнаха към Корделия. Няма да се изчервя — заповяда си тя яростно. — Няма. Подозираше, че изглежда така, сякаш се е задавила.

— Да му се не види — обади се Люси. — Вече се досещам, че аз няма да бъда включена.

Анна се обърна към нея.

— Люси, ще имаме голяма нужда от теб. В Института. Утре ще се състои среща на всички членове на Анклава и аз възнамерявах да присъствам. Очевидно има важна новина.

Люси изглеждаше озадачена. В срещите на Анклава участваха единствено членовете, навършили осемнайсет години. Само Анна и Томас попадаха в това число.

— Аз бих могъл да присъствам — предложи Томас малко неохотно. — Макар че нямам никакво желание да седя в стая, пълна с хора, които ще ме гледат с проклето съжаление.

Всички го изгледаха учудено — Томас рядко ругаеше.

— Нямах предвид да присъстваме — каза Анна. — Може да смекчат думите си, ако ти си там. По-добре да ги шпионираме.

— О, шпиониране — зарадва се Люси. — Съвършено. Ще се съберат в библиотеката; знам коя стая се намира над нея. Можем да ги шпионираме отгоре. Кристофър ще анализира казаното от тях от научна гледна точка, а Томас ще запомни всичко благодарение на отличната си памет.

Тя грейна в усмивка и на Корделия също ѝ се прииска да се усмихне. Зад практичността на Люси се криеше голяма доброта, знаеше тя — Томас беше изгубил сестра си и отчаяно се нуждаеше от нещо, което да прави, действие, което да предприеме. Люси му даваше точно това.

Томас като че ли също го разбра и се усмихна на Люси… първата усмивка, която Корделия виждаше върху лицето му, откакто Барбара бе умряла.

— Шпионаж да бъде — заяви той. — Най-сетне нещо, което да очаквам с нетърпение.

14

Сред лъвовете

С усмивка го погледна тя и ръкавицата си пусна,

на любовта му да постави задача най-изкусна;

той кимна и сред лъвовете диви в клетката се спусна:

след миг се върна, ръкавицата ѝ хвърли с яростна ръка.

„За бога“, каза Франсис и стана на крака.

„Не обич — заяви, — а суета, изпитва любовта така.“

Дий Хънт, „Ръкавицата и лъвовете“

Джеймс настоя да изпрати Корделия до дома ѝ, макар разстоянието от Пърси Стрийт до Кенсингтън да беше доста голямо. Анна и Матю бяха отпрашили по някаква тайна задача, а Томас, Кристофър и Люси се бяха върнали в „Дяволската таверна“, за да разучат как действат кутиите пиксис. На Корделия ѝ се искаше да може да остане с тях, но знаеше, че търпението на майка ѝ си има граници. Сона щеше да се чуди къде ли се бе дянала.

Здрачаваше се, сенките под дърветата на „Кромуел Роуд“ се сгъстяваха. От време на време някоя карета изтрополяваше покрай тях в синята светлина. Сякаш бяха сами в града; не бяха скрити с магия, ала никой не им хвърляше повече от някой бегъл поглед, докато минаваха покрай масивната постройка на Природонаучния музей. Вероятно гледаха Джеймс, помисли си Корделия: също като баща си, той привличаше погледи, без да се старае. На гаснещата светлина очите му ѝ напомняха за очите на тигрите, които бе виждала в Раджастан, златни и бдителни.

— Умно беше от твоя страна да се сетиш за Анна — подхвърли той и Корделия го погледна изненадано. До този момент бяха бъбрили небрежно за образованието си: Корделия бе обучена от Сона и постоянно сменящи се частни учители. Джеймс беше посещавал Академията за ловци на сенки само няколко месеца; там беше срещнал Томас, Матю и Кристофър и заедно те бяха взривили едното крило на училището. Бяха ги изключили всичките, освен Томас, който не бе поискал да остане в Академията без своите приятели и в края на учебната година бе избрал да се върне в Лондон. През последните три години Веселите крадци се бяха обучавали при Хенри Феърчайлд и Софи Лайтууд. — Радвам се, че днес беше с нас.

— Успокояващо женско присъствие? — пошегува се Корделия. — Люси също би могла да изиграе тази роля.

Джеймс се засмя. В походката му имаше изящна лекота, която не беше забелязала, когато за първи път пристигна в Лондон. Сякаш се бе отърсил от нещо тежко, което бе носил досега, макар че, като се имаха предвид обстоятелствата, в това нямаше особен смисъл.

— Люси не би си направила труда. Фамилиарността поражда презрение, боя се, и за нея ние сме просто нелепият ѝ брат и неговите нелепи приятели. Понякога се тревожа…

Той не довърши. Вятърът улови краищата на черната му връхна дреха и те се разпериха като крила от двете му страни.

— Тревожиш се за Люси? — попита Корделия, мъничко объркана.

— Не е това. Може би се тревожа, че всички като че ли пасваме в ролите си прекалено добре. Кристофър е ученият, Томас е добрият, Матю е любовчията. А аз… не съм сигурен точно какво съм аз.

— Ти си лидерът — каза Корделия.

Джеймс изглеждаше развеселен.

— Така ли?

— Четиримата сте така сплотени. Всеки може да го види. И никой от вас не е толкова едностранчив. Томас е повече от добър, а Кристофър е повече от стъкленици и епруветки, Матю е повече от остроумие и елегантни елеци. Всеки от вас следва своя собствена звезда… ала ти си онова, което ви споява. Ти си онзи, който вижда от какво се нуждае всеки, дали някой има потребност от повече грижи от страна на приятелите си, или пък да бъде оставен сам. С времето някои приятели се отчуждават, но ти никога няма да допуснеш това да се случи.

От развеселеността на Джеймс не бе останал и помен; гласът му, когато проговори, беше леко дрезгав:

— Значи, аз съм този, когото най-много го е грижа?

— Притежаваш голяма способност да обичаш — каза тя и за миг бе истинско облекчение да изрече на глас онова, което открай време мислеше за Джеймс. Дори докато го гледаше как обича Грейс и изпитваше болка от това, си бе мислила какво би било да си обичан от някой, притежаващ такава способност да обича. — Това е твоята сила.

Джеймс извърна очи.

— Нещо не е наред ли? — попита Корделия.

— Онази нощ, на моста „Батърсий“ — каза той. Бяха стигнали къщата на Корделия, но стояха на тротоара, под сянката на един бук. — Грейс ме попита дали съм готов да избягам с нея. Да скъсам връзките със семейството си, да се оженя за нея в Шотландия и да започнем нов живот като мундани.

— Ами… ами родителите ти и Люси…

Мислите на Корделия начаса се насочиха към приятелката ѝ. Люси би била съсипана, ако изгубеше брат си по този начин. Сякаш би умрял, даже едва ли не по-ужасно, защото сам щеше да е избрал да ги напусне.

— Да — каза Джеймс. — И парабатаят ми. Приятелите ми. — Тигровите му очи искряха в мрака. — Отказах. Провалих се пред нея. Не можах да я обичам така, както би трябвало. Не съм сигурен, че способността да обичам би могло да се нарече моята сила.

— Онова, което е поискала от теб, не е било любов — заяви Корделия, внезапно обзета от ярост. — Това не е любов. Това е изпитание. А любовта не бива да бъде изпитвана по този начин. — Тя замълча за миг. — Съжалявам. Не бива… не разбирам Грейс, така че не бива да я съдя. Ала несъмнено не това е причината всичко между вас да свърши?

— Не съм сигурен каква е истинската причина. — Джеймс сключи ръце зад гърба си. — Но знам, че е окончателно. Тя си взе гривната обратно. И ще се омъжи за Чарлс.

Корделия замръзна. Несъмнено не беше чула правилно.

— Чарлс?

— За по-големия брат на Матю.

Джеймс изглеждаше учуден, сякаш си мислеше, че тя може би е забравила.

— Не — прошепна Корделия. — Тя не може. Те не могат.

Джеймс все още обясняваше, казваше нещо за Ариадна, за разтрогнати годежи, ала Корделия бе в състояние да мисли единствено за Алистър. Алистър и Чарлс в библиотеката… Алистър, агонизиращ заради годежа на Чарлс. Алистър, казващ, че поне беше Ариадна… невъзможно бе да е знаел за това.

О, Алистър.

— Добре ли си? — Джеймс направи крачка към нея, лицето му имаше загрижено изражение. — Изглеждаш много бледа.

Трябва да се прибирам, канеше се да каже тя. Джеймс бе дошъл по-близо; тя усещаше мириса му — на сапун със сандалово дърво, кожени дрехи и мастило. Усети допира на ръката му до бузата си, палецът му бавно се плъзна по скулата ѝ.

— Корделия! — Корделия и Джеймс се обърнаха, стреснати: Сона стоеше на прага на къщата, а зад гърба ѝ гореше свещ. Копринено русари покриваше тъмната ѝ коса, лицето ѝ грееше в усмивка. — Корделия джан, влизай, преди да си настинала. Господин Херондейл, толкова мило от ваша страна да придружите Корделия до дома. Вие сте истински джентълмен.

Корделия погледна майка си с изненада. Не беше очаквала Сона да е в толкова добро настроение.

Едната вежда на Джеймс подскочи нагоре, черна като гарваново крило, ако гарвановото крило можеше да има леко сардонично излъчване.

— За мен е удоволствие да придружа Дейзи където и да било.

— Дейзи — повтори Сона. — Колко очарователно! Разбира се, вие бяхте заедно като деца и сега отново сте заедно и съвсем пораснали. Толкова очарователно.

А! Корделия разбра какво става с майка ѝ. Джеймс беше изгодна партия… наистина изгодна партия. Като син на главата на Лондонския институт, той вероятно щеше да бъде много влиятелен за в бъдеще и дори би могъл на свой ред да оглави Института един ден — работа, която се заплащаше много по-добре, отколкото възнаграждението, осигурявано от Клейва за обикновените ловци на сенки.

Освен това беше чаровен, когато не носеше Маската, а тези неща имаха ефект върху майките. Подканяни от Сона, двамата с Джеймс изкачиха стъпалата към къщата: от вестибюла струеше топла светлина, както и миризмата на гозбите на Риса.

Сона все още се възторгваше от Джеймс.

— Очарователно — повтори. — Мога ли да ти предложа нещо, Джеймс? Чай?

На Корделия ѝ се прииска да се махне от там, но само Ангелът знаеше какво щеше да наприказва майка ѝ на Джеймс тогава. Освен това не можеше да избяга — Алистър трябваше да научи новината от нея, не да я чуе като клюка или от някой непознат.

Джеймс се усмихна. Беше усмивка, която можеше да срази голяма част от Англия.

— Спомням си чая, който ми правехте в Сайрънуърт — каза той. — Имаше дъх на цветя.

Сона грейна.

— Да. Лъжичка розова вода, това е тайната на хубавия чай.

— Помня, че имахте много красив самовар. От месинг и злато.

Сона бе грейнала като фар.

— Беше на майка ми. Уви, все още е сред нещата, които не сме разопаковали, но сервизът за чай на майка ми…

— Джеймс трябва да си върви — заяви Корделия твърдо и поведе Джеймс надолу по стъпалата. — Джеймс, кажи довиждане.

Джеймс побърза да се сбогува със Сона; Корделия можеше само да се надява, че не успя да забележи неприкритото разочарование, изписало се по лицето на майка ѝ. Пусна връхната му дреха чак когато Сона си влезе вътре.

— Нямах представа, че майка ти толкова ме харесва — отбеляза Джеймс. — Трябва да идвам по-често, когато имам нужда да се почувствам оценен.

Корделия издаде звук на раздразнение.

— Боя се, че майка ми ще се възторгва не по-малко от всеки представителен ерген, който се преструва, че се интересува от чай. Ето защо те помолих да ми помогнеш да си намеря изгодна партия, помниш ли?

Нарочно говореше небрежно и шеговито, ала усмивката върху лицето на Джеймс се стопи.

— Да. Когато всичко това приключи…

— Да, да — каза Корделия и пое обратно по стъпалата.

— Аз наистина обичам чай — извика Джеймс от подножието на стъпалата. — Всъщност обожавам го! ОБОЖАВАМ ЧАЙ!

— Само така, мой човек! — подвикна кочияшът на един минаващ наблизо файтон.

Въпреки всичко Корделия се усмихна. Влезе си вкъщи и затвори вратата; когато се обърна, майка ѝ стоеше зад нея с все същото доволно изражение.

— Красив е, нали? — каза Сона. — Кой да предположи. Беше такова недодялано момче.

— Матап — възмути се Корделия. — Джеймс ми е просто приятел.

— За какво ти е да имаш толкова красив приятел? Струва ми се такава загуба. Освен това не мисля, че за него си просто приятелка. Начинът, по който те гледа…

Корделия разпери ръце.

— Трябва да говоря с Алистър. За… за тренировките — каза и избяга с цялата бързина, на която беше способна.

* * *

Вратата на Алистър беше отворена. Корделия поспря за миг в коридора, загледана в брат си: седнал на бюрото си от сатенено дърво, отрупано с разпилени мундански вестници, той четеше и често разтъркваше очи; умората му бе очевидна в прегърбените му рамене.

— Нещо интересно? — попита тя, облягайки се на касата на вратата.

Не би си помислила дори да влезе без покана; Алистър поддържаше стаята си в безупречно състояние — от лака на ореховия гардероб до блестящите от чистота сини кресла край прозореца.

— Чарлс казва, че зачестяването на нападения от демони нерядко съвпада с увеличаване на онова, което мунданите наричат престъпност. — Алистър отгърна страницата, която четеше, с изцапан с вестникарско мастило пръст. — Не бих могъл да кажа обаче, че забелязвам нещо подобно. Нито едно сензационно убийство или нещо такова.

— Всъщност надявах се да поговорим за Чарлс — каза Корделия и Алистър вдигна поглед към нея.

Хората често отбелязваха, че двамата имат едни и същи черни очи, ирисът им беше само един нюанс по-светъл от зеницата. Странен ефект, като се имаше предвид, че очите на Сона бяха светлокафяви, а тези на Елиас — сини.

— За Чарлс?

Корделия кимна.

— Ами тогава влез и затвори вратата.

Той се облегна назад в стола си.

Корделия пристъпи навътре. Стаята на брат ѝ беше по-голяма от нейната, обзаведена в тъмни джентълменски цветове: зелени стени, приглушен персийски килим. Алистър притежаваше колекция от ками и беше взел доста от тях със себе си от Сайрънуърт. Те бяха единствените красиви неща, на които Корделия си спомняше да бе обръщал особено внимание: една от тях имаше ножница от синьо-бял емайл, друга беше инкрустирана със златни дракони, килини[30] и птици. Пешкабз[31], изваян от едно-единствено парче слонова кост, висеше над умивалника, близо до него имаше ханджар[32], върху чието острие бяха гравирани на персийски думите: Толкова исках да имам искряща кама, че всяко от ребрата ми се превърна в кинжал.

Корделия се настани в едно от сините кресла. Алистър се обърна леко, за да я гледа; пръстите му потропваха върху вестника.

— Какво за Чарлс? — попита.

— Чух, че отново се е сгодил. За Грейс Блекторн. Неспокойните ръце на Алистър застинаха.

— Да. Жалко за приятеля ти Джеймс.

Значи, знае, помисли си Корделия. Чарлс трябва да му беше казал.

— Значи… значи… си добре? — попита тя.

Черните очи на Алистър бяха непроницаеми.

— Какво искаш да кажеш?

Корделия не беше в състояние да издържа повече.

— Чух те да говориш с Чарлс в библиотеката. Чух те да казваш, че го обичаш. Няма да кажа на никого, обещавам. Знаеш, че винаги съм държала на думата си. За мен това не променя нищо, Алистър.

Той мълчеше.

— Нямаше да кажа нищо, но… да се сгоди отново, след като знаеше колко си нещастен заради Ариадна… Алистър, не искам никой да бъде жесток с теб. Искам да бъдеш с някой, който те прави щастлив.

Очите на Алистър заискриха.

— Той не е жесток. Ти не го познаваш. Двамата с Грейс са се споразумели. Той ми обясни. Всичко, което Чарлс прави, е, за да можем да бъдем заедно.

Имаше нещо механично в думите, сякаш бяха отрепетирани.

— Ала ти не искаш да бъдеш нечия тайна. Нали каза…

— Откъде знаеш какво съм казал? Как е възможно да си чула разговора ни, ако не си положила усилие да го направиш? Ти беше на горния етаж, а ние бяхме долу… Освен ако не си ме последвала — довърши Алистър бавно. — Подслушвала си. Защо?

— Страхувах се — каза Корделия тихо. — Мислех, че ще му кажеш… онова, което те накарах да обещаеш да не казваш.

— За онзи демон на моста? — попита Алистър невярващо. — За малките ти приятелчета и малките им кроежи и тайни? Дадох ти думата си.

— Знам. — Корделия беше на път да се разплаче. — И трябваше да ти имам доверие, Алистър. Съжалявам. Не исках да подслушам подобни неща. Знам, че те са лични. Просто исках да ти кажа, че те обичам въпреки всичко. За мен то няма никакво значение.

Мислеше си, че да го увери в това, ще помогне, ала устните на Алистър се разкривиха яростно.

— Нима? — студено каза той. — Е, за мен пък има значение това, че сестра ми подслушва и шпионира. Махни се от стаята ми, Корделия. Веднага.

* * *

— Джеси — прошепна Люси. — Джеси, къде си?

Беше седнала на пода до огнището от ковано желязо в гостната на Института. Беше се прибрала от „Дяволската таверна“, когато започна да се стъмва наистина. Томас и Кристофър бездруго бяха разсеяни и притеснени и тя не бе сигурна дали изобщо проучват каквото и да било за кутиите пиксис. Кристофър го беше осенила идея за противоотровата, над която работеше, и бе изчезнал в облицования със стомана ъгъл на стаята и се бе заловил да дестилира нещо в една реторта.

Ала не това бе истинската причина Люси да си тръгне. Нощта бе придобила ново значение за нея. Тя бе времето, когато можеше да говори с Джеси.

— Джеси Блекторн — каза, чувствайки се мъничко нелепо. — Моля те, ела тук. Искам да говоря с теб.

Огледа се наоколо, сякаш Джеси би могъл да се крие под дивана. Това бе стаята, в която семейството им често се събираше вечер. Теса бе запазила част от предишната украса — над камината все още висеше огледало в златна рамка, а мебелите бяха удобно поизносени — от украсените с цветя кресла край огнището до голямото старо писалище, издраскано от безброй писци през годините. Стените бяха облепени с тапети от плат, често прелиствани книги бяха подредени по етажерките.

Понякога Теса четеше на глас от някоя нова книга, а останалите се изтягаха край огъня; друг път си разменяха клюки или пък Уил и Теса разказваха познати истории от миналото. Беше място, което Люси свързваше с истинско удобство и следобеди, прекарани в писане на бюрото. Ето защо бе дори още по-смущаващо, когато Джеси изникна от сенките в бялата си риза и с бледото под черната си коса лице.

— Ти дойде! — възкликна Люси, без да се опитва да скрие изумлението си. — Наистина не знаех дали ще подейства.

— Предполагам и през ум не ти е минало да се запиташ дали е удобно време за мен — каза той.

— Че с какво би могъл да си зает? — почуди се тя на глас.

Джеси издаде съвсем непризрачно сумтене и се настани на паянтовото бюро. Тежестта на някой жив човек вероятно би го преобърнала, но той не беше жив.

— Искаше да говориш с мен. Говори.

Люси побърза да му разкаже за Еманюел Гаст, как бе открила призрака му и какво ѝ бе казал той. Докато слушаше, Джеси си играеше със златния медальон около врата си.

— Съжалявам, че трябва да те разочаровам, но изобщо не съм чувал за този магьосник. Все пак очевидно става дума за черни дела — каза той, когато Люси млъкна. — Защо ти е да се замесваш във всичко това? Защо не оставиш родителите ти да разрешат тези загадки?

— Барбара ми беше братовчедка. Не мога да не направя нищо.

— Не е нужно да направиш точно това.

— Може би смъртта те е накарала да забравиш колко е опасен животът — каза Люси. — Не мисля, че Джеймс, Корделия или който и да било от нас избра именно ние да разрешим тази загадка. Загадката избра нас. Освен това няма да изложа родителите си на опасност, когато те не могат да направят нищо.

— Не съм сигурен, че който и да било би могъл да направи нещо — отвърна Джеси. — Тук става дума за преднамерено зло. Желание ловците на сенки да бъдат наранени, унищожени. Това няма да свърши скоро.

Люси си пое рязко дъх.

— Лус? — Вратата се отвори. Джеймс. Люси се стресна, а Джеси изчезна… не както го правеше Джесамин понякога, оставяйки след себе си диря от дим, а просто се изпари за частица от секундата. — Какво правиш тук?

— И защо да не съм в гостната? — отвърна Люси, знаейки, че звучи сопнато.

Начаса се почувства виновна — брат ѝ не би могъл да знае, че тъкмо се е опитвала да разпита един призрак.

Джеймс метна връхната си дреха на едно кресло с Дамаска на цветя и като седна до нея, взе ръжена от стойката край огнището.

— Съжалявам за Грейс — рече Люси. — Матю каза на Томас и Кристофър.

Джеймс въздъхна, побутвайки неспокойно въглените в огъня.

— Вероятно така е най-добре. Не е като да изгарям от желание да оповестя новината на всеослушание.

— Ако Грейс не те иска, значи, е ужасна идиотка — заяви Люси. — А ако иска да се ожени за Чарлс, значи, е още по-ужасна идиотка, двойно ужасна идиотка.

Джеймс застина, ръката му застина неподвижна върху машата. Във въздуха над огъня хвърчаха искри.

— Мислех, че ще изпитвам невероятна тъга — каза най-сетне. — Вместо това не съм сигурен какво изпитвам. Всичко е по-ярко и по-ясно, цветовете и материите са различни. Може би именно това е тъгата. Може би просто не знам какво би трябвало да е усещането от подобна загуба.

— Чарлс ще съжалява, че се е оженил за нея — заяви Люси убедено. — Грейс ще го тормози до последния му дъх. — Тя направи физиономия. — Я чакай. Това означава, че ще бъде сестра на Матю, нали? Само си представи всички неловки гостувания за вечеря.

— Като стана дума за Матю. — Джеймс остави ръжена. — Лус. Знаеш, че Матю има чувства към теб и че ти не изпитваш същото.

Люси примига. Не беше очаквала разговорът да вземе този обрат, макар че двамата не за пръв път обсъждаха този въпрос.

. — Не мога да изпитвам нещо, което не изпитвам.

— Не казвам, че трябва. Никому не дължиш чувствата си.

— Освен това не е нищо повече от увлечение. Не ме обича наистина. Всъщност мисля, че…

Люси не довърши. Виждала бе как Матю се бе заглеждал през последните няколко дни и си имаше теория. Само че не беше готова да я сподели.

— Съгласен съм с теб. — Гласът на Джеймс беше нисък. — Ала се боя, че Матю се измъчва по причини, които дори аз не разбирам.

Люси се поколеба. Знаеше, че би трябвало да каже нещо за начина, по който Матю бе избрал да се справя с болката, но не можеше да понесе да изрече думите пред брат си. Миг по-късно нуждата да направи избор ѝ беше спестена, тъй като откъм коридора се разнесе шум от стъпки. Родителите ѝ влязоха с грейнали от вятъра навън очи. Теса поспря, за да остави ръкавиците си върху една малка мароканска масичка до вратата; Уил се приближи и се наведе, за да целуне Люси и да разроши косата на Джеймс.

— Леле — каза Джеймс лековато. — Какво означава цялата тази несдържана любвеобилност?

— Бяхме у леля Сесили и чичо Гейбриъл — обясни Теса и Люси осъзна, че очите на майка ѝ като че ли са прекалено ярки. Тя се настани на дивана. — Горкичките ми. Сърцата на всички ни се късат за Софи и Гидеон.

Уил въздъхна.

— Спомням си, когато Гидеон и Гейбриъл едва се понасяха. Сега Гейбриъл е неизменно до брат си. Радвам се, че ти и Джеймс се имате един друг, Дуе.

— Предполагам, добрата новина е, че днес нямаше друго нападение — каза Теса. — Трябва да се уповаваме на това. Този ужас всеки миг би могъл да свърши.

Уил се настани до нея и я притегли в скута си.

— Сега възнамерявам да целуна майка ви — оповести той. — Спасявайте се, ако искате, деца. Ако не, след като приключим с романтиката, може да поиграем на „Не се сърди, човече“.

— Че вие никога не приключвате с романтиката — мрачно каза Джеймс.

Теса се засмя и вдигна лице, та Уил да я целуне. Джеймс изглеждаше подразнен, но Люси не им обръщаше внимание: гласът на Джеси отекваше в главата ѝ.

Тук става дума за преднамерено зло. Желание ловците на сенки да бъдат наранени, унищожени. Това няма да свърши скоро.

Тя потрепери.

* * *

На сутринта на „Корнуол Гардънс“ № 102 пристигна великолепен пакет, украсен с панделки. Беше адресиран до Корделия и Риса го занесе в стаята на Корделия, следвана по петите от Сона.

— Подарък! — каза тя, докато прислужницата слагаше кутията върху леглото на Корделия. Беше останала без дъх и Корделия я погледна загрижено. Обикновено майка ѝ бе пълна с енергия, така че да изкачи стълбите не би трябвало да я остави без дъх. — Може би е от някой джентълмен?

Корделия, която седеше пред тоалетката и разресваше косата си, въздъхна. Беше прекарала половината нощ в плач, давайки си ужасно ясно сметка, че бе накарала брат си да се чувства неловко. Определено не смяташе, че заслужава подарък, нито пък посещение в „Хел Рюел“ тази вечер.

— Вероятно е от Люси…

Майка ѝ вече бе разопаковала кутията и я бе отворила.

Риса бе отстъпила назад, очевидно разтревожена от възбудата на Сона. Сона повдигна тънката хартия отгоре и ахна на глас:

— О, Лейля!

Победена от любопитството, Корделия се приближи до леглото. И ахна. От кутията се бяха посипали дузина рокли; ежедневни рокли и полуофициални рокли, и великолепни вечерни рокли — до една в наситени цветове: тъмносиня дантела, памук с цвета на канела и на вино, коприна в пруско зелено, бордо и алено, искрящо златно и тъмнорозово.

Сона вдигна копринена рокля с бронзов цвят, обточена с мек шифон по корсета и ръба.

— Толкова е прекрасна — каза, почти неохотно. — От Джеймс са, нали?

Въпреки изненадата си, Корделия знаеше точно от кого са. Беше забелязала малката картичка, подписана с буквата А, мушната между полуофициалните рокли. Но ако да вярва, че са подарък от Джеймс, означаваше, че майка ѝ ще ѝ позволи да ги носи, тя щеше да я остави да мисли каквото си иска.

— Много мило от негова страна — каза тя. — Не смяташ ли? Мога да я облека тази вечер… има събиране в Института.

Сона се усмихна от удоволствие и Корделия усети как сърцето ѝ се свива. Роклите бяха толкова разточителни: майка ѝ несъмнено щеше да повярва, че въображаемите романтични намерения на Джеймс спрямо нея са наистина сериозни. Беше почти иронично, помисли си, че като никога двете с майка ѝ искаха едно и също. И нямаше да го получат.

* * *

Анна дойде да я вземе точно в девет часа тази вечер, с черна карета, която приличаше на тъмна кожа. Корделия излезе забързано навън, увита в палто, въпреки че вечерта беше топла, и се качи в каретата, без да обръща внимание на майка си, която извика след нея да си вземе ръкавици или дори маншон.

Вътрешността на каретата грееше от месинг и червеното кадифе на седалките. Анна бе кръстосала небрежно дългите си крака пред себе си. Носеше елегантен черен мъжки костюм и колосана бяла риза. Аметистова игла, досущ като очите на брат ѝ, блещукаше във връзката ѝ, палтото падаше съвършено около тесните ѝ рамене. Изглеждаше напълно овладяна. Корделия ѝ завиждаше за самоувереността.

— Благодаря ти — каза задъхано, когато каретата потегли. — Роклите са прелестни… не беше нужно…

Анна махна небрежно с ръка.

— Не ми струва нищо. Една шивачка върколак ми дължеше услуга, а Матю ми помогна да избера платовете. — Тя повдигна вежди. — Е, коя реши да облечеш?

Корделия свали палтото си, разкривайки искрящата бронзова рокля отдолу. Коприната беше хладна и тежка до кожата ѝ, като допир на вода; шифонът по ръба милваше краката и глезените ѝ. Освен това беше практична — майка ѝ й бе помогнала да скрие хитро Кортана в един калъф на гърба, който минаваше под материята на роклята.

Анна се засмя одобрително.

— На теб ти подхождат наситени цветове, Корделия. Виненочервено, тъмносиньо, изумруденозелено. Изчистени линии и простота, не тези глупави финтифлюшки, които всички носят.

Каретата се бе насочила към Уест Енд. Имаше нещо вълнуващо в това да отиваш в сърцето на Лондон, да оставиш зад себе си зеленината на Кенсингтън и да потънеш сред тълпите и живота, който кипеше около тях.

— Имаме ли план? — попита Корделия, загледана през прозореца към „Пикадили Съркъс“. — Какво ще правим, когато отидем там?

— Аз ще съблазнявам — отвърна Анна. — Вие ще отвличате вниманието или поне ще гледате да не ми се пречкате.

Корделия се усмихна. Облегната на прозореца, тя слушаше, докато Анна ѝ показваше различни забележителности наоколо: статуята на Ерос в средата на кръговото кръстовище, ресторант „Крайтириън“, който Артър Конан Дойл бе избрал за първата среща между Холмс и Уотсън. Скоро щяха да навлязат в Сохо с неговите тесни улички. Мъгла тегнеше над всичко като паяжина, проточила се между сградите. Каретата изтрополи покрай един алжирски продавач на кафе, витрината му беше претъпкана с лъскавия месинг и калай на кутии с кафе. Недалече от там имаше магазин за осветителни тела с лъскава черно-златна фасада, върху която бяха написани думите „У. Стич & Ко“ а след него — редица сергии. В тъмната тясна уличка газени лампи грееха като предупредителни огньове, а парчетата плат, които предпазваха сергиите, се вееха на вятъра.

Най-сетне каретата спря пред „Тайлърс Корт“. Въздухът беше пълен с пушек и сенки, и брътвежа на гласове, говорещи дузина различни езици. Джеймс и Матю се бяха облегнали на една каменна стена. И двамата носеха тесни вечерни сака. Матю беше завършил тоалета си с бутилковозелена вратовръзка и кадифен панталон. Джеймс беше вдигнал яката си срещу вятъра, лицето му изглеждаше бледо между черната коса и фината черна материя на костюма му.

Анна отвори вратата на каретата и скочи, оставяйки я отворена след себе си. Корделия се опита да я последва, но откри, че да се движи в новата си рокля бе доста по-трудно. Плъзна се по пейката, прошумолявайки, и едва не падна през вратата.

Две ръце я задържаха, преди да се е ударила. Джеймс я беше уловил през кръста. Косата ѝ го докосна по бузата и тя вдъхна одеколона му: кедрово дърво, като горите в Ливан.

Сложи я да стъпи, без да сваля ръце от хълбоците ѝ. Корделия усещаше отпечатъка на херондейловския му пръстен върху тялото си. Беше я зяпнал и Корделия осъзна, че бе оставила палтото си в каретата. Стоеше пред Матю и Джеймс в новата си рокля, без нищичко, което да я покрие.

Съвсем ясно си даваше сметка колко плътно прилепва материята по тялото ѝ. Беше така опъната на хълбоците ѝ, че не бе могла да облече фуста отдолу, единствено комбинезон и тънък корсет. Всеки можеше да види през коприната очертанията на кръста ѝ, извивката на гърдите ѝ и дори заобления ѝ корем. Тесните ръкави се спускаха от раменете ѝ, разкривайки горната част на гърдите ѝ; тежестта и мекотата на плата беше като милувка. Чувстваше се елегантна, както не се бе чувствала никога преди, и мъничко необуздана.

— Корделия — обади се Матю. Имаше леко замаян вид, сякаш се беше блъснал в стена. — Изглеждаш различно.

— Различно? — възмути се Анна. — Изглежда зашеметяващо.

Джеймс не беше помръднал. Гледаше Корделия и очите му бяха потъмнели, от цвета на тигрови очи до нещо по-наситено и дълбоко. Нещо като златото на Кортана, когато проблеснеше във въздуха. Изпусна дъха си и свали ръце от нея, отстъпвайки назад. Корделия усещаше ударите на сърцето си в гърлото, рязък пулс, сякаш беше изпила твърде много от силния чай на майка си.

— Най-добре да влизаме — каза Джеймс и Корделия видя как по лицето на Анна пробяга котешка усмивка, преди да ги въведе в тесния двор.

Феята на вратата разпозна Анна и Матю и остави и четиримата да влязат в „Хел Рюел“ с леко повдигане на лавандуловите си вежди. Озоваха се в замайващия низ от свързани стаи на салона. Докато следваха Анна, която крачеше решително, Корделия забеляза нещо, за което не си беше дала сметка преди: стаите се разпростираха от една просторна зала в средата като пипалата на морска звезда. Таваните по коридорите бяха ниски, ала всички стаи грееха от електрически лампи, ярки и по-сурови от магическа светлина.

Откриха Хипатия Векс, наобиколена от гости в централната зала. Декорът на осмоъгълното помещение беше променен. Сега по стените висяха картини на вакханалии: голи танцьорки, обвити в дълги панделки, демони с червени очи и окичени с цветя чела, телата им бяха боядисани със златен лак, като очите на Джеймс. Зад Хипатия Векс имаше огромен триптих, изобразяващ тъмнокоса жена, която държеше сова със златни очи.

Сцената в средата на стаята беше празна, макар че около нея бяха подредени столове и дивани, по които бяха насядали долноземци. Корделия разпозна вампирското момиче Лили, с инкрустирани със скъпоценни камъни гребени в черната коса, да отпива кръв от кристална чаша. То намигна на Анна, но Анна беше напълно погълната от Хипатия, която се беше настанила на изящно резбовано канапе от дъбово дърво, тапицирано в червено-зелен жакард. Беше облечена в друга блещукаща рокля от черна коприна, от която изглеждаше така, сякаш пищните извивки на тялото ѝ бяха потопени в мастило.

Освен това не беше сама. До нея седеше красив върколак със зелено-златни очи. Корделия го помнеше от предишния път — той беше цигуларят в струнния квартет. Сега нямаше музика и цялото му внимание бе насочено към Хипатия, тялото му беше обърнато към нейното с интерес, дългите му пръсти си играеха нежно с презрамката на роклята ѝ.

Сините очи на Анна се присвиха.

— Анна — подхвърли Джеймс тихо, — май няма да ти е лесно.

— Това е Клод Келингтън — обясни Матю. — Той отговаря за развлеченията тук.

Анна се обърна към тях с грейнали очи.

— Матю, отвлечи му вниманието.

Матю примига и се приближи до дивана. Лили го измери с поглед, докато минаваше покрай нея — нищо чудно да го преценяваше като потенциална закуска. Беше много красив, помисли си Корделия; нямаше представа защо не извикваше у нея същата реакция като Джеймс. Но разбира се, никой не извикваше у нея същата реакция като Джеймс.

Келингтън повдигна вежда и последва Матю обратно в множеството. Корделия и Джеймс се спогледаха, докато Матю, следван от върколака, си проправяше път към тях.

— Моля ви, кажете ми, че нямате намерение да изнесете представление тримата заедно — каза Келингтън, когато стигна до тях, и Корделия с изненада откри, че Анна се беше измъкнала, безшумна като котка. — Никой не иска да гледа танцуващи и пеещи ловци на сенки.

— Надявах се с моя парабатай да порецитираме малко поезия — отвърна Матю. — Може би нещо за силата на братската любов.

Келингтън го изгледа развеселено. Имаше остро, красиво лице и къдрава кестенява коса. Върху ръката му проблясваше пръстен с думите Beati Bellicosi.

— Спомням си поезията, която ми рецитира веднъж. Макар че едва ли бих я нарекъл особено братска. Днес обаче търсим нови изпълнители. — Той погледна към Джеймс. — Имаш ли някакви таланти, освен това да си седиш и да изглеждаш красив, без да продумваш?

— Доста ме бива в хвърлянето на ножове — отвърна Джеймс спокойно.

Дръпна се настрани, следван от погледа на Келингтън, докато Анна се настаняваше на канапето и поднасяше ръката на Хипатия към устните си. Магьосницата изглеждаше доста изненадана.

— Ако един ловец на сенки се качи на сцената и започне да размахва ножове, ще има размирици — заяви Келингтън. — Хипатия иска да развличам гостите ѝ, не да ги убивам. — Погледът му се плъзна към Корделия. Беше като докосване, помисли си тя. Не съвсем приятно и определено различно. Келингтън я огледа изпитателно от глава до пети и като че ли остана доволен. — Ами ти?

Матю и Джеймс го зяпнаха.

— Предполагам, че бих могла да изпълня нещо — отвърна Корделия, останала без дъх.

Гласът ѝ сякаш долетя отдалече дори в собствените ѝ уши. Да не беше полудяла? Какво предлагаше? Какво изобщо би могла да направи? Чу как Келингтън се съгласи и почувства тънките белязани пръсти на Джеймс върху ръката си.

— Корделия, не е нужно…

— Мога да го направя — заяви Корделия.

Той срещна погледа ѝ и Корделия видя, че в очите му нямаше никакво съмнение. Гледаше я с абсолютно същата вяра, с която гледаше Матю, Люси или Томас. С пълната увереност, че тя бе в състояние да направи всичко, стига да се налага.

Почувства се така, сякаш изведнъж отново можеше да напълни дробовете си с въздух; пое си дъх, кимна на Джеймс и се обърна към Келингтън.

— Готова съм.

Върколакът се поклони и я поведе към сцената.

Втора част

Вие сте във всеки ред, който съм прочел, откакто дойдох за пръв път тук неуко, просто момче, чието нещастно сърце разбихте още тогава. Вие бяхте във всяко нещо, което виждах след това… в реката, в платната на корабите, в блатата, в облаците, в светлината и в мрака, във вятъра, в горите, в морето, по улиците на града. Вие бяхте въплъщение на най-прекрасните мечти, изникнали в моето въображение. Както камъните, с които са иззидани най-здравите лондонски сгради, са действителни и не може да бъдат поместени от вас, така и вашето присъствие и влияние беше и ще бъде винаги неизменно с мене. До последния ми час, Естела, вие ще бъдете част от моето същество, част от малкото добро и от злото в него.[33]

Чарлс Дикенс „Големите надежди“

15

Стаята на шепота

Там, гдето красотата няма отлив, гдето тлен не идва,

където радостта е мъдрост, Времето — всевечна песен.

Аз те целувам и светът се стапя в миг.

Уилям Бътлър Йейтс, „Любимата земя на сърцето“

От прозореца си Люси можеше да види постоянния поток от карети, които минаваха през извитата порта на Института. Тя се намръщи и се дръпна. Къде бяха Томас и Кристофър? Не ги винеше, че предишния ден им беше трудно да се съсредоточат — смъртта на Барбара беше в мислите на всички. Ала резултатът бе, че не бяха успели да се уговорят за тази вечер.

Е, помисли си, ако се налагаше да шпионира събирането на Анклава сама, значи, именно това щеше да стори. Тъкмо бе отишла да си вземе стилито от скрина, когато нещо изтрополи по стъклото на прозореца. Предполагайки, че Томас и Кристофър се опитват да привлекат вниманието ѝ с камъчета (обичайния им метод), тя се втурна и отвори прозореца.

Нещо, което приличаше на горяща пеперуда, прелетя покрай нея и тя изпищя. Изтича след него, докато то кацаше на бюрото ѝ и избухваше в оранжево-червени пламъци. Беше малко, не по-голямо от дланта ѝ и тя побърза да го угаси с една попивателна.

— Извинявай, Лус! — Кристофър прекачи през прозореца и скочи на пода, последван миг по-късно от Томас, който имаше дупка от изгорено върху яката на ризата и не изглеждаше никак доволен от това. — Беше експеримент… метод за изпращане на съобщения с помощта на огнени руни…

Люси изгледа скептично овъгленото петно върху бюрото си, където съобщението догаряше. Беше се приземило върху няколко страници от „Красивата Корделия“ и сега те бяха съсипани.

— Е, недей да експериментираш върху мен! — заяви тя. — Унищожи много важна сцена, в която Корделия я ухажва един пиратски крал.

— Пиратството е неморално — отбеляза Томас.

— Не и в този случай. Виждаш ли, пиратският крал тайно е син на граф…

Кристофър и Томас си размениха погледи.

— Наистина трябва да вървим — каза Кристофър и ѝ подаде стилито. — Срещата на Анклава всеки миг ще започне.

Тримата излязоха предпазливо от стаята и бързо отидоха в един празен килер на втория етаж, над библиотеката. Люси бе научила руната от баща си и сега именно тя я нарисува, след като тримата коленичиха в кръг на пода: беше голяма руна и покриваше доста място. Люси я довърши със замах и седна назад.

Подът между коленичилите им крака заблещука и стана прозрачен. Сега Люси, Томас и Кристофър виждаха библиотеката под себе си, сякаш я гледаха през телескоп. Можеха да различат всички в стаята съвсем ясно, чак до цвета на очите и подробностите от дрехите им.

Бяха подредени допълнителни редици маси, стаята беше претъпкана с ловци на сенки. Бащата и майката на Люси бяха там, разбира се, както и чичо ѝ Гейбриъл, седнал в предната част на стаята, където Уил стоеше прав, с инквизитор Бриджсток от едната му страна и скования на вид Чарлс Феърчайлд от другата му страна. Люси не можеше да не се зачуди какви ли бяха отношенията им, откакто Чарлс беше разтрогнал годежа си с Ариадна.

Чарлс потропа рязко по една от масите, при което Лилиан Хайсмит подскочи на мястото си.

— Моля за внимание! Благодаря на членовете на Анклава, които можаха да се присъединят към нас тук. Въпреки че тази информация не е направена всеобщо достояние, към днешна дата в Лондон е имало шест значими нападения над нефилимите от неизвестни демони. Всички нападения, освен онова над дома на семейство Бейбрук, са се състояли през деня.

Люси се обърна към Томас и Кристофър.

— Шест нападения? — прошепна тя. — Аз знам само за три. Вие знаехте ли за други?

Томас поклати глава.

— Дори аз не знаех. Предполагам, че от Анклава се боят хората да не изпаднат в паника. Ако от това ще се почувстваш по-добре, според мен мнозина не са знаели.

Люси отново погледна надолу. Някои от членовете на Анклава си шушукаха оживено. Баща ѝ стоеше, скръстил ръце на гърдите си, с непроницаемо изражение на лицето. Не беше знаел.

— В Града на тишината вече има двайсет и петима тежко болни ловци на сенки — продължи Чарлс. — Поради сериозността на ситуацията за момента никой не може да напуска, нито да идва в Лондон.

Люси, Кристофър и Томас се спогледаха слисано. Кога се бе случило това? През събралото се в библиотеката множество премина шепот — очевидно мнозина от възрастните бяха също толкова изненадани.

— Какво означава „за момента“? — извиси глас Джордж Пенхалоу. — Колко дълго ще ни бъде забранено да пътуваме?

Чарлс стисна ръце зад гърба си.

— За неограничен период.

Шепотът в стаята се превърна в гневен ропот.

— Ами онези, които са в Идрис? — извика Айда Роузейн. — Ще могат ли да се върнат? Ами семействата ни там?

Бриджсток поклати глава.

— Всички пътувания с Портали са преустановени…

— Браво — измърмори Лилиан Хайсмит. — Никога не съм имала доверие на тези нови измишльотини. Чух за един млад мъж, който минал през Портал заедно със своя парабатай и се оказал с крака на другия, закачен за него.

Бриджсток не ѝ обърна внимание.

— Забранява се всякакво влизане и излизане от Лондон, всяко преминаване на магическите бариери на града. Засега.

Люси и Кристофър се взряха слисано в Томас, чиито устни се бяха присвили в тънка линия.

— Радвам се — заяви той. — Така семейството ми ще бъде в безопасност в Идрис.

— Ами Хенри? — Гласът на Кристофър беше притеснен. — Той трябваше да се върне и да ни помогне с противоотровата.

Люси не бе знаела това. Тя потупа Кристофър по ръката толкова успокояващо, колкото можа.

— Мълчаливите братя също се опитват да намерят лек — прошепна тя. — Не си само ти, Кристофър. Освен това съм убедена, че можеш да се справиш и сам.

— А аз ще ти помогна — добави Томас, но Кристофър продължи да се взира печално в сцената, която се разиграваше под тях.

— Какво означава това? Защо сме затворени в Лондон? — викаше Мартин Уентуърт, скочил на крака. — Сега повече от всякога се нуждаем от съдействието на Клейва…

— Това е карантина, Мартин — каза Уил със своя спокоен глас. — Остави инквизиторът да обясни.

Ала този, който проговори високо, бе Чарлс.

— Знаете, че моята… че Барбара Лайтууд бе покосена от демонска атака. Отрова се разля по тялото ѝ. Тя не можа да ѝ противостои и преди няколко дни почина.

Томас потръпна, а от червено лицето на Мартин Уентуърт стана бяло като платно — очевидно мислеше за сина си Пиърс.

Чарлс продължи:

— Оливър Хейуърд бе с нея, когато тя издъхна. В последните гърчове на агонията си, неспособна да различи своите приятели и близки, тя се нахвърли върху него, удряше и дращеше.

Люси си спомни кръвта по ръцете на Оливър, по ръкавите му. В… библиотеката се беше възцарила тишина. Люси не бе в състояние да погледне Томас.

— Както вероятно също знаете — продължи Чарлс, — семейство Хейуърд ръководят Института в Йорк и естествено, Оливър искаше да се прибере у дома, след като изгуби своята любима.

— Както би сторил всеки достоен млад мъж — измърмори Бриджсток.

Чарлс не му обърна внимание.

— Вчера получихме съобщение, че Оливър се е разболял. Драскотините му са загноили и той е бил повален от същите симптоми като болните в Лондон, които бяха нападнати от демоните. — Той замълча миг. — Оливър почина тази сутрин.

Множеството ахна. Люси усети, че ѝ се повдига.

Лорънс Ашдаун скочи на крака.

— Но Хейуърд не е бил нападнат от демон! Нито пък демонската отрова е заразна!

— Отровата причинява заболяване — спокойно каза Уил. — Мълчаливите братя установиха, че това заболяване може да бъде предадено посредством одраскване или ухапване. Поради което сме поставени под карантина.

— Затова ли болните бяха преместени в Града на тишината и не се допускат посетители? Това ли става? — поиска да узнае Уентуърт.

Люси отново бе слисана: не бе знаела, че болните не може да бъдат посещавани. Забелязал покрусата на Люси, Томас прошепна:

— Забраната за посетители бе наложена едва тази сутрин. С Кристофър чухме чичо Гейбриъл да го обсъжда.

— Града на тишината е най-подходящото място за тях — каза Чарлс. — Братята ще полагат най-добрата възможна грижа за пострадалите, а никой демон не може проникне там.

— Е, какъв е планът на Клейва? — извиси се гласът на Айда Роузейн. — Да не би да възнамеряват да ни държат затворени в Лондон заедно с демони, разнасящи отровно заболяване, за което нямаме лек, така че всички да измрем?

Дори Бриджсток изглеждаше сепнат. Уил бе този, който проговори:

— Ние сме ловци на сенки. Не чакаме някой друг да ни спаси. Сами се спасяваме. Тук, в Лондон, сме не по-зле подготвени от който и да било член на Клейва да се справим с този проблем и именно това ще сторим.

Люси усети искрица топлина в гърдите си. Баща ѝ беше добър лидер. Това бе едно от нещата, които обичаше у него. Знаеше кога хората имат нужда да бъдат успокоени и насърчени. Чарлс, който толкова силно жадуваше да води другите, знаеше единствено как да плаши и да изисква.

— Уил има право — каза Чарлс предпазливо. — Можем да разчитаме на помощта на Мълчаливите братя, а самият аз ще изпълнявам дейността на консул в отсъствието на майка ми, тъй като тя не може да се върне от Идрис.

Чарлс огледа множеството и за миг погледът му като че ли се впи право в Алистър Карстерс. Странно, че той беше тук, помисли си Люси, но не и Сона. Макар че несъмнено щеше да докладва на семейството си за развитието на събитията.

Алистър отвърна на погледа на Чарлс за миг, преди да извърне очи; Люси почувства как до нея Томас се напрегна.

— Ще се разделим на три групи — обясни Бриджсток. — Едната ще се заеме с проучване на проблема, ще прерови библиотеките в опит да открие дали нещо подобно се е случвало преди, ще търси за демонски заболявания, демони, които не се боят от слънчевата светлина, и така нататък. Група номер две ще поеме нощните патрули, а група номер три — дневните. На всеки ловец на сенки над осемнайсет и под петдесет и пет години ще бъде определен участък от Лондон, където да патрулира.

— Не виждам защо демоните да останат в границите на града — подхвърли Лилиан Хайсмит мрачно. — Ние може и да сме под карантина, но те не са.

— Не сме изоставени — каза Уил. — Йорк също е поставен под карантина, макар че там все още няма други случаи на заболяването. Ловците на сенки от Корнуолския институт, както и някои от Идрис ще патрулират край Лондон; патрулите из целите Британски острови също ще бъдат засилени. Ако демоните избягат от Лондон, ще бъдат заловени.

— Тези демони не са се появили от нищото — добави Бриджсток. — Били са призовани. Трябва да разпитаме всички в Лондон, които боравят с магия, за да открием виновника.

— Не става въпрос точно за демони, нали? — прошепна Люси. — Ако си имаме работа с мандикор, значи, е само един демон. Може би… Дали не трябва да им кажем?

— Не точно сега — отвърна Томас. — Последното, от което се нуждаят, е да паднем от тавана и да заявим, че имаме теория, според която става дума за един демон, който се пръсва на парчета.

— Всъщност не е толкова теория, колкото хипотеза — уточни Кристофър. — Все още не сме я доказали, нито дори изпитали. И не съм сигурен как точно това би променило плановете и държанието им. Може и да е един демон, но се държи като много, а именно с това възнамеряват да се бият те.

В библиотеката под тях Уил се намръщи.

— Морис, вече го обсъждахме. Подобен ход ще предизвика паника сред всички магьосници и долноземци в Лондон, а дори не сме сигурни, че онзи, който е призовал демоните, все още се намира в Лондон. Би било загуба на работна ръка, от която се нуждаем другаде.

— Ала някой е отговорен за станалото и той трябва да си плати! — сопна се Бриджсток.

— Това също ще стане — започна Уил, учудващо меко, — но първо трябва да открием тези демони…

— Дъщеря ми умира! — изкрещя Бриджсток, толкова неочаквано, че всички в стаята подскочиха. — Ариадна умира и аз настоявам да науча кой е виновен!

— Е, моята племенница вече е мъртва. — Беше чичо Гейбриъл, който също се бе изправил. Изглеждаше бесен, зелените му очи бяха станали почти черни. На Люси ѝ се искаше леля Сесили да беше тук, защото със сигурност щеше да го насърчава. — И въпреки това, вместо да си хабя енергията с фантазии за отмъщение, аз ще патрулирам из улиците на Лондон с надеждата да попреча онова, което се случи с нея, да сполети някой друг невинен…

— Браво на теб, Лайтууд. — Очите на Бриджсток пръскаха искри. — Само че аз съм инквизиторът, а ти не си. Моята работа е да изтръгвам злото от корен…

Сцената пред очите им потъмня и изчезна. Люси вдигна изненадано очи и видя, че Томас беше теглил черта през руната ѝ, затваряйки прозореца им към библиотеката под тях. Очите му, също като тези на чичо му Гейбриъл, горяха от ярост.

Кристофър сложи ръка на рамото му.

— Съжалявам, Том. За Оливър…

— Няма за какво да се извиняваш. — Гласът на Томас беше напрегнат. — Важно е да знаем как стоят нещата. Веднага щом се сдобием с кутията пиксис, сами ще се погрижим за това, защото, ако чакаме Анклавът да стигне до консенсус, вероятно ще има нови жертви.

* * *

Джеймс гледаше как Корделия изкачва стъпалата към издигнатата сцена от черешово дърво в средата на стаята. Чуваше как Матю, застанал до него, ругае под носа си. Не че можеше да го вини… знаеше точно какво чувства парабатаят му: сякаш бяха хвърлили Корделия на вълците в „Хел Рюел“.

Застанал до нея, Келингтън плесна с ръце и множеството започна да притихва. Не достатъчно бързо, помисли си Джеймс и заръкопляска силно. До него, Матю последва примера му. Анна, сгушена до Хипатия на дивана, също заръкопляска; Келингтън погледна натам и се намръщи. Хипатия отвърна на погледа му с широко отворени очи със зеници с формата на звезди и сви рамене.

Келингтън се прокашля.

— Почитаеми гости. Тази вечер сме ви подготвили нещо необикновено. Един ловец на сенки предложи да ни позабавлява.

През стаята премина шепот. Джеймс и Матю продължиха да ръкопляскат и едно чернокосо вампирско момиче с ярки гребени в косата се присъедини към аплодисментите. Анна се наведе и прошепна нещо в ухото на Хипатия.

— Моля, насладете се на изпълнението на прелестната Корделия Карстерс — завърши Келингтън и понечи да слезе от сцената.

Корделия сложи ръка върху неговата.

— Ще имам нужда да ми акомпанираш. На цигулка.

Матю се изкиска почти неохотно.

— Наистина е умна — подхвърли, докато Келингтън, с подразнен вид, отиваше да вземе инструмента си.

В това време Корделия, изглеждаща много по-спокойна, отколкото Джеймс подозираше, че е, вдигна ръце и освободи косата си.

Дъхът на Джеймс секна, когато тя се посипа по раменете ѝ и се разля по гърба ѝ, наситено червена като рози. Милваше голата ѝ мургава кожа като коприна. Лъскавата ѝ бронзова рокля се изопна, когато тя посегна назад и извади Кортана, вдигайки го пред себе си. Острието на меча лумна под светлините на „Хел Рюел“.

— Винаги съм обичала историите. — Ясният глас на Корделия отекна в стаята. — Една от любимите ми е тази за прислужницата Тавадуд. След смъртта на един богат търговец синът му пропилял цялото наследство, докато не му останало нищо друго, освен една прислужница, момиче, прочуто из целия халифат с ума и красотата си. Името ѝ било Тавадуд. Тя умолявала сина да я заведе в двора на халиф Харун ал-Рашид и да поиска за нея баснословна цена? Синът настоявал, че не може да получи такава огромна печалба за продажбата на една прислужница. Тавадуд настояла, че ще успее да убеди халифа, че в цялата земя няма по-красноречива и начетена жена от нея. Най-сетне синът отстъпил. Завел я в двора и тя отишла при халифа и ето какво му казала.

Корделия кимна на Келингтън, който се беше върнал и стоеше до сцената. Той засвири омайваща мелодия на цигулката, а Корделия се раздвижи.

Беше танц и все пак не беше. Тя се движеше плавно заедно с Кортана. Мечът беше злато и тя го следваше в огън. Заговори и ниският ѝ дрезгав глас бе в хармония с танца и музиката на цигулката.

— О, господарю, обучена съм в синтаксис и поезия, и юриспруденция, и тълкуване на светите книги, и философия. Владея музика и познанията за божиите повели, аритметика и геодезия, и геометрия, и басните на древните.

Кортана следваше думите ѝ, подчертавайки всяка от тях със стомана. Корделия се въртеше заедно с меча си, тялото ѝ се извиваше, движеше се като вода или огън, като река под безкрай от звезди. Беше красиво… Тя беше красива, ала това не беше далечна красота. Беше красота, която живееше и дишаше, и протягаше ръце, за да сграбчи сърцето на Джеймс, спирайки дъха му.

— Изучавала съм точни науки, геометрия и философия, и медицина, и логика, и реторика, и композиция.

Корделия се отпусна на колене. Мечът ѝ се завъртя около нея, тесен обръч от огън. Цигулката пееше и тялото ѝ пееше, и Джеймс можеше да види двора на халифа и храброто момиче, което бе коленичило пред Харун ал-Рашид и му разказваше колко струва.

— Мога да свиря на лютня, знам какво е диапазон и ноти, и кресчендо, и диминуендо.

До него, Матю си пое рязко дъх и Джеймс го погледна за миг. Матю… Матю изглеждаше така, както изглеждаше понякога, когато си мислеше, че никой не го гледа. В изражението му имаше някаква измъчена самота, огромен копнеж за нещо, което дори самият Матю не разбираше.

Погледът му беше прикован в Корделия. Ала погледите на всички в стаята бяха приковани в Корделия, докато тялото ѝ се извиваше назад, а косата ѝ се люшваше като огнена дъга. Кафявата ѝ кожа сияеше; капчици пот искряха върху ключиците ѝ. Кръвта на Джеймс пулсираше в тялото му като река през срината язовирна стена.

— Когато пея и танцувам, аз съблазнявам. — Корделия се изпъна рязко. Очите ѝ срещнаха погледа на публиката ѝ, директни и предизвикателни. — А ако се облека в богати дрехи и се окъпя в благовония, сразявам.

Тя прибра рязко Кортана в ножницата. Келингтън бе спрял да свири; той също бе зяпнал Корделия като болна от любов овца. Джеймс бе обзет от неистово желание да го срита.

Корделия се изправи на крака, гърдите ѝ се повдигаха и спускаха учестено.

— Доведени били мъдреци от цялата земя, които да изпитат Тавадуд, ала тя била по-мъдра от всички тях. Толкова мъдра и красива била, че накрая халифът ѝ дал всичко, което поискала… изпълнил всички желания на сърцето ѝ.

Корделия се поклони.

— И това е краят на историята — каза тя и слезе по стъпалата.

* * *

Никога в живота ѝ толкова много хора не се бяха взирали в нея. Корделия избяга от сцената и се шмугна в тълпата, макар че сега това бе съвсем различна тълпа — всички ѝ се усмихваха, кимаха, намигаха. Неколцина долноземци подхвърлиха: „Беше много красиво“, докато тя минаваше покрай тях.

Проправяйки си път между тях със смотолевени благодарности, Корделия изпита огромно облекчение, когато стигна при Джеймс и Матю. Джеймс изглеждаше съвършено овладян; Матю я беше зяпнал с широко отворени очи.

— Майчице — подхвърли с възхищение, когато тя се върна при тях. Изглеждаше много по-сериозен, отколкото обикновено. — Какво беше това?

— Приказка — отвърна Джеймс кратко. — Браво, Корделия. — Той посочи празното жакардово канапе. — Анна е изчезнала с Хипатия, значи, си се справила с отвличането на вниманието.

Корделия. Не я беше нарекъл Дейзи. Не беше сигурна какво означава това. Тя сложи ръка на гърдите си; сърцето ѝ биеше учестено — от нерви и от танца.

— Какво ще правим сега? — попита. — Колко дълго отнема едно съблазняване?

— Зависи дали ще го направиш както трябва — отвърна Матю със следа от старата си усмивка.

— Е, заради Хипатия се надявам, че Анна ще го направи както трябва, но заради нас се надявам да побърза — каза Джеймс.

Матю беше застинал.

— Хей, чуйте!

Корделия се заслуша. В началото чу единствено жуженето на множеството, но после долови една позната дума, прошепната ниско и настойчиво.

Ловец на сенки. Тук има ловец на сенки.

— За нас ли говорят?

Огледа се озадачено наоколо и видя Келингтън да се взира във вратата, с изтънели от раздразнение устни. Някой току-що беше влязъл в стаята… някой с яркочервена коса, облечен в дебело палто от туид.

— Чарлс. — Очите на Матю се бяха превърнали в зелени цепки. — В името на Ангела. Какво прави тук?

Джеймс изруга тихо. Чарлс тръгна през тълпата, като се оглеждаше неловко наоколо; палтото му беше закопчано до гърлото. Изглеждаше съвсем не на място.

— Трябва да се махаме — каза Джеймс. — Само че не можем да изоставим Анна.

— Вие двамата бягайте да се скриете — нареди Матю. — Чарлс ще откачи, ако ви види тук.

— Ами ти? — попита Корделия.

— Свикнал е да правя подобни неща. — Лицето на Матю бе обтегнато; очите му искряха като късчета стъкло. — Аз ще се оправя с Чарлс.

Джеймс го изгледа за миг и Корделия почувства шепота на неизречените думи, които те си размениха, безмълвното общуване на двама парабатаи. Може би един ден и тя щеше да има същото с Люси; в момента то ѝ се струваше почти като магия.

Джеймс кимна на Матю, а после се обърна и я улови за ръката.

— Насам — каза и те потънаха в тълпата.

Зад гърба си Корделия чу Матю да изрича името на брат си с престорено силна изненада; долноземците наоколо се движеха, отдръпвайки се от Чарлс. Джеймс и Корделия заобиколиха Келингтън и влязоха в коридор с червени стени, който отвеждаше от главната зала.

По средата на коридора се натъкнаха на отворена врата; табелка на вратата оповестяваше, че това е Стаята на шепота. Джеймс се шмугна вътре, издърпвайки Корделия след себе си. Тя имаше време само колкото да види, че са се озовали в слабо осветена празна стая, преди Джеймс да затръшне вратата зад тях. Облегна се на стената, мъчейки се да успокои дишането си, докато и двамата се оглеждаха наоколо.

Намираха се в нещо като салон или пък кабинет. Стените бяха облепени със сребристи тапети, украсени с рисунки на златни люспи и пера. Имаше високо орехово писалище с размерите на маса, отрупано с хартия за писане, върху която беше поставена медна купа с праскови. Писалището на Хипатия може би? Очевидно омагьосан огън гореше в камината със сребърни и сини пламъци. Димът, който се издигаше от него, рисуваше деликатни акантови листа във въздуха. Имаше сладък дъх, като розово масло.

— Какво прави Чарлс тук според теб? — попита Корделия.

Джеймс разглеждаше книгите по стените — толкова типична херондейловска постъпка.

— Къде си се научила да танцуваш по този начин? — попита неочаквано.

Корделия се обърна и го погледна с изненада. Беше се облегнал на етажерката и я наблюдаваше.

— В Париж имах учител по танци — обясни тя. — Майка ми смяташе, че да се научиш да танцуваш, ще ти помогне да станеш по-добър в битките. Този танц — добави — бе забранен да се преподава на неомъжени дами, но учителя ми не го беше грижа.

— Е, слава на Ангела, че беше тук. Двамата с Матю определено нямаше да се справим сами с този танц.

Корделия се усмихна бегло. На сцената, докато танцуваше, си беше въобразила, че Джеймс я гледа, че я намира за красива, и силата, разляла се по тялото ѝ при тази мисъл, бе като електричество. Извърна поглед от него и прокара ръка по бюрото, близо до купчината листове, затиснати с медната купа.

— Внимавай. — Джеймс направи бърз, предупредителен жест. — Подозирам, че това са елфически плодове. Нямат никакъв ефект върху магьосници… или поне никакъв магически ефект. Ала върху човеците…

Корделия се дръпна.

— Нали не могат да ти навредят, ако не ги изядеш?

— Не, не могат. Само че съм срещал хора, които са ги опитвали. Казват, че колкото повече ядеш от тях, толкова повече искаш и толкова по-жестока е болката, когато не можеш да получиш още. И все пак… винаги съм си мислил… дали това да не знаеш какъв вкус имат не е просто друг вид мъчение? Мъчението на това да се чудиш?

Думите му бяха лековати, ала имаше нещо странно в начина, по който я гледаше, помисли си Корделия… някаква непозната дълбочина в погледа му. Устните му бяха леко раздалечени, очите му имаха по-наситено златен цвят от обикновено.

Красотата може да разкъса сърцето ти като зъби, помисли си Корделия, ала тя не обичаше Джеймс, защото бе красив: за нея той беше красив именно защото го обичаше. Гореща кръв зачерви бузите ѝ при тази мисъл и тя извърна очи в същия миг, в който вратата се разтресе в касата.

Някой се опитваше да влезе. Джеймс се завъртя рязко с обезумели очи. Ръката на Корделия се стрелна към дръжката на Кортана.

— Не би трябвало да бъдем тук… — започна тя.

Не можа да стигне по-далеч. Миг по-късно Джеймс я беше притеглил към себе си. Ръцете му се обвиха около нея, повдигнаха я, притиснаха я към тялото му. Устата му беше нежна дори когато я притискаше до себе си; тя се досети какво прави миг по-късно, когато вратата се отвори и откъм прага долетяха гласове. Ахна тихичко и почувства как пулсът на Джеймс се ускори; дясната му ръка се зарови в косата ѝ, белязаната от руни длан се опря до бузата ѝ, докато я целуваше.

Джеймс я целуваше.

Знаеше, че не е истинско. Знаеше, че иска да минат за долноземци на тайна любовна среща в Стаята на шепота… ала това нямаше значение, нищо нямаше значение, освен начина, по който я целуваше, великолепно, възхитително.

Тя обви ръце около врата му, извивайки тяло, така че да се притисне в него. Почувства как дъхът му излезе на пресекулки до устните ѝ; целуваше я внимателно, макар движенията на ръцете и тялото му да имитираха страст.

Само че тя не искаше внимателно. Искаше да бъде разтърсващо и пламенно, искаше страстта да бъде истинска, целувката да бъде онази страстна забрава, за която си беше мечтала винаги.

Отвори устни до неговите. Устните на Джеймс бяха меки и той имаше вкус на захарни бонбони и подправки. Откъм вратата се разнесе нервен смях и ръката на Джеймс се обви по-плътно около кръста ѝ. Другата му ръка, която до този миг беше на бузата ѝ, легна на тила ѝ, а целувката изведнъж стана по-дълбока, сякаш това бе по-силно от него. Притисна се в нея, езикът му проследяваше очертанията на устата ѝ, карайки я да потрепери.

— О — прошепна тя тихичко до него и чу как вратата се затвори.

Който и да бе си бе отишъл. Корделия не свали ръце от врата му. Ако Джеймс искаше да сложат край на това, щеше да се наложи да го направи сам.

Той прекъсна целувката, но не я пусна. Все още я притискаше до себе си, тялото му беше корава люлка за нейното. Тя помилва врата му с пръсти; точно над яката имаше блед белег с формата на звезда.

Дишането му стана накъсано.

— Дейзи… моя Дейзи…

— Мисля, че идват още хора — прошепна тя.

Не беше вярно и двамата го знаеха. Ала това нямаше значение. Джеймс я притегли към себе си с такава сила, че тя едва не се препъна, когато токът ѝ се закачи за килима. Обувката ѝ се изу и тя изрита и другата настрани, изправяйки се на пръсти, за да достигне устните на Джеймс… те бяха твърди и сладки, дразнеха я, докато се плъзгаха по ръба на нейните, по скулата, по линията на челюстта ѝ. Тя плуваше в замаяност, когато го усети да откопчава каишката на Кортана с една ръка, докато с другата проследяваше корсета на роклята ѝ. Никога не бе знаела, че тялото ѝ би могло да се чувства по този начин, изопнато и напрегнато от желание, докато в същото време сякаш се рееше във въздуха.

Отметна глава назад и той я целуна по гърлото. Усети как се наведе, за да подпре Кортана на стената; когато се изправи, ръцете му се обвиха около нея. Отдръпна и двама им от етажерката, като почти я носеше, устата му беше настойчива до нейната. Препъвайки се по килима, те стигнаха до масивното бюро. Корделия се изви назад, ръцете ѝ се вкопчиха в ръба на писалището, тялото ѝ се притисна в тялото на Джеймс по начин, който го накара да си поеме рязко дъх.

Ръцете му следваха извивките ѝ, плъзвайки се от хълбоците към кръста ѝ и нагоре, за да уловят гърдите ѝ в шепи. Корделия ахна, вдишвайки новото усещане, копнееща да почувства ръцете му по себе си. Пръстите му се извиха, пъхнаха се под яката на роклята ѝ. Докосваше кожата ѝ, голата ѝ кожа. Тя потрепери от изумление и той я погледна, очите му бяха необуздани, разпалени, златни. Смъкна черното си палто и го запрати настрани; когато се върна при нея, Корделия усети топлината на тялото му през тънката си копринена рокля.

Дори в танца, дори в залата за тренировки не се бе чувствала така правилно в тялото си, както в този момент. Повдигна я върху ореховото писалище, така че сега тя седеше над него. Краката ѝ се обвиха около кръста му. Той взе лицето ѝ в шепи. Косата ѝ бе завеса от пламъци, разливаща се около тях, докато те се целуваха в забрава.

Най-сетне тя го придърпа нагоре. Гърбът ѝ опря в дървото на бюрото, докато той се навеждаше над нея, подпрял ръка над главата ѝ. Усещането на тялото му навсякъде по нейното възпламени кръвта ѝ. Сега вече разбираше защо поетите казваха, че любовта е като да гориш. Горещината бе навсякъде в нея и тя искаше още… още целувки, още допир, да бъде погълната от това като гора от пожар.

А лицето му… никога не го беше виждала такъв, очите му горяха, изгубени в желанието, зениците му бяха огромни и черни. Простена, когато тя го докосна, прокарвайки длани по коравите му гърди, докато силните му ръце го задържаха надвесен над нея. Зарови пръсти в тъмните кичури на косата му, когато той се наведе, за да целуне извивката първо на едната, а после и на другата ѝ гърда, дъхът му беше горещ до кожата ѝ.

Вратата на стаята се отвори отново. Джеймс замръзна за миг, а после скочи от писалището и грабна палтото си. Подаде го на Корделия, която побърза да се надигне и да седне.

Матю стоеше на прага и се взираше в тях. Корделия притисна палтото към себе си, макар все още да беше напълно облечена. И все пак то ѝ се струваше като щит срещу изумения поглед на Матю.

— Джеймс.

Звучеше така, сякаш не можеше да повярва напълно на собствените си очи. Изражението му беше напрегнато и остро, докато очите му се стрелкаха от Джеймс към обувките на Корделия, захвърлени на пода.

— Не би трябвало да сме тук — забързано каза тя. — На Джеймс му хрумна, че ако се престорим… искам да кажа, някой влезе и си помисли…

— Разбирам.

Матю не гледаше към нея, а към Джеймс.

Джеймс, който, осъзна тя, изглеждаше напълно овладян… така овладян, сякаш нищо не се беше случило. Единствено косата му бе поразчорлена, а връзката му леко накривена, но изражението му бе съвсем нормално: спокойно, леко любопитно.

— Чарлс още ли е тук? — попита.

Матю се облегна лениво на касата на вратата. Ръцете му се движеха, докато говореше, описвайки бледи дъги във въздуха.

— Тръгна си. Не и преди здравата да ме нахока, уверявам ви, задето пилея времето си в подобно блато на разврат и поквара. Каза, че би трябвало поне да взема Анна или теб със себе си, за да се грижите за мен — изрече, правейки физиономия.

— Съжалявам, друже. — Джеймс се обърна към Корделия и ѝ протегна ръка, за да ѝ помогне да скочи от бюрото. Разгорещеността си бе отишла от златните му очи; сега те бяха хладни и непроницаеми. Корделия му подаде палтото и той го облече. — Какво търсеше тук?

— Анклавът проучва какво знаят долноземците за ставащото — обясни Матю. — Дни след като на нас ни хрумна същото, разбира се.

— Трябва да си вървим — заяви Джеймс. — Чарлс може и да си е отишъл, но откъде да знаем дали на някой друг член на Клейва няма да му дойде същата идея.

— Трябва да предупредим Анна.

Корделия се прокашля; с оглед на всичко, смяташе, че гласът ѝ прозвуча забележително спокойно.

Усмивката на Матю беше несигурна.

— На Хипатия това никак няма ѝ хареса.

— И все пак — настоя Корделия упорито, докато вдигаше обувките си от пода. — Трябва да го направим.

Взе Кортана от мястото, където Джеймс го беше подпрял на стената, и последва момчетата в коридора, прехапала устни. Докато бързаха в мълчание по коридора, миризмата на дима в Стаята на шепота тегнеше по косата и дрехите ѝ, отблъскващо сладка.

— Ето тук — каза Матю, когато пред тях изникна златна врата, покрита с изящна резба; бравата бе с формата на танцуваща нимфа. Изглежда, че Хипатия бе променила входа на стаята си така, както беше променила стените в централното помещение. — Спалнята на Хипатия Векс. Корделия, предполагам, че ти би искала да почукаш?

Корделия се сдържа, за да не го изгледа сърдито. Стоеше толкова близо, че раменете им почти се допираха, и тя усещаше, че мирише на алкохол… нещо силно и тъмно, като бренди или ром. Спомни си прекалено бавната решителност на жестовете му, начина, по който бе примигвал насреща им. Преди да дойде да ги вземе от Стаята на шепота, се беше напил, осъзна тя. Вероятно бе по-пиян, отколкото показваше.

Преди Корделия да успее да помръдне, бравата с формата на нимфа се раздвижи и Анна се показа на прага, обляна в бронзова светлина и вълна от тежък аромат на бели цветя: жасмин и тубероза. Косата ѝ беше разрешена, яката на ризата ѝ бе разтворена, разкривайки рубинената огърлица, която искреше на шията ѝ, алена като кръв. В лявата си ръка държеше дървена, потъмняла от времето кутия, върху която беше издълбан уроборос.

— Шшт — прошепна, изглеждайки ги сърдито. — Хипатия спи, но няма да остане така още дълго. Вземете!

И тя подхвърли кутията пиксис на Джеймс.

— Значи, свършихме си работата — каза Матю. — Ела с нас.

— И да събудя подозренията на Хипатия? Не ставай глупав. — Анна извъртя сините си очи. — Хайде, заговорници, вървете си. Аз изпълних своята част от задачата и остатъкът от вечерта ми няма да има нужда от вас.

— Анна? — Гласът на Хипатия се разнесе от вътрешността на огряната в бронзова светлина стая. — Анна, миличка, къде си?

— Вземете каретата ми — прошепна Анна, а после се усмихна. — А ти се справи отлично, Корделия. За този танц ще се говори цяла вечност.

И като намигна, тя затвори вратата в лицата им.

* * *

Тази нощ Корделия не можа да заспи. Дълго след като момчетата я оставиха в къщата в Кенсингтън, дълго след като бе изкачила уморено стъпалата до спалнята си, дълго след като новата ѝ рокля бе захвърлена на купчинка на пода, тя продължаваше да лежи будна и да се взира в бялата мазилка на тавана. Все още усещаше устните на Джеймс върху своите, допира на ръцете му по тялото си.

Беше я целувал с яростно отчаяние, сякаш умираше за нея. Беше изрекъл името ѝ: Дейзи, моя Дейзи. Нали? И все пак, когато стигнаха в Кенсингтън, ѝ бе помогнал да слезе от каретата и ѝ бе пожелал лека нощ нехайно, сякаш бяха просто приятелите, които бяха открай време. Корделия се опита да задържи спомена за това какво бе да го целува, но той ѝ се изплъзна и се стопи, оставяйки единствено усещането за сладост, като дима в Стаята на шепота.

16

Легион

И морето предаде мъртвите, които бяха в него, и смъртта и

адът предадоха мъртвите, които бяха в тях.

Откровения, 20:13

Когато пристигна в Института късно следващия следобед, Корделия завари Люси и Веселите крадци в балната зала, очевидно възползващи се от факта, че Уил и Теса бяха излезли на дневен патрул. Бели чаршафи бяха метнати върху мебелите и пианото, единствената светлина идваше от куполовидните прозорци, чиито тежки кадифени завеси бяха дръпнати настрани. Дори за краткото време, което бе минало от бала, подът беше покрит с тънък слой прах.

Люси, Кристофър, Джеймс, Матю и Томас бяха наобиколили един предмет, поставен в средата на стаята. Когато се приближи, Корделия веднага разпозна в него кутията пиксис, която Анна бе дала на Джеймс предишната нощ.

На бледата дневна светлина можа да я види по-ясно. Беше изработена от тъмнозлатисто дърво, върху което от четирите страни беше прогорен символът уроборос, змия, захапала собствената си опашка. Отгоре стърчеше дръжка.

— Корделия! — възкликна Люси. — Тъкмо обменяхме информация. От срещата на Анклава снощи научихме много важни неща, а изглежда, че и вие сте свършили това-онова в „Хел Рюел“. Едва ли е било толкова вълнуващо, но не може всички да сме шпиони.

— Чух за срещата от брат ми тази сутрин — каза Корделия, докато се присъединяваше към кръга им. Също като нея, Люси и момчетата бяха облечени в бойни дрехи. Джеймс носеше сако от туид с вдигната яка над униформата си. Кичури черна коса падаха над челото му и целуваха върховете на скулите му. Побърза да извърне поглед, преди очите им да се срещнат. — Разказа ми за карантината… и останалото.

Алистър все още ѝ беше ядосан, но трябваше да му признае, че ѝ бе съобщил новината за Оливър Хейуърд много деликатно. Само че Корделия не знаеше какво да отвърне. Не беше познавала Оливър, освен като присъствие до Барбара, но другите го познаваха. Не можеше да си представи какво изпитват, особено Томас, който изглеждаше дори още по-напрегнат и неспокоен от преди.

— Очевидно става още по-наложително да намерим и пленим демона, отговорен за тази зараза, преди да е нападнал още някой — каза тя най-сетне.

Кристофър, с очила на върха на носа, ентусиазирано размаха огромната книга, която държеше. Върху корицата със златни букви бяха изписани думите: „За кутиите пиксис и други амулети“.

— Изглежда, че този модел пиксис е сравнително прост. Когато искаш да плениш някой демон, първо го раняваш или отслабваш по някакъв начин. След това поставяш кутията пиксис на земята наблизо и изричаш думите „Thaam Tholach Tchechebaor“ и демонът ще бъде засмукан в нея.

Кутията потрепери рязко и едва не се прекатури. Всички отскочиха назад.

— Живо е — каза Томас с широко отворени очи. — Не кутията, искам да кажа… е, знаете какво искам да кажа.

— Да — заяви Джеймс, — мисля, че забелязах недостатък в плана ни.

Матю кимна.

— Аз също. Ами ако кутията вече си има обитател? Нямаше причина да сметнем, че кутията у Хипатия е празна. Напълно е възможно през цялото време вътре да е имало демон.

Те се взряха един в друг.

— Какво ще стане, ако се опитаме да затворим още един демон вътре? — попита Корделия най-сетне. — Дали ще се съберат?

— Не е добра идея — отвърна Кристофър, след като се консултира с книгата. — Тъй като не знаем какъв демон има вътре, няма как да сме сигурни, че ще има достатъчно място. Кутиите пиксис са по-големи, отколкото изглеждат отвън, но все пак не са бездънни.

— В такъв случай ще се наложи да я изпразним — заяви Люси практично. — Вътре може да се крие какво ли не. Може да е велик демон.

— Само това ни липсваше — каза Кристофър печално.

— Сигурен съм, че не е велик демон — заяви Джеймс. — И все пак… нека да се преместим в Светилището. Каквото и да стане, поне ще можем да го удържим, докато не пристигне помощ.

— Защо не? — рече Матю. — Убеден съм, че нищо в този план не би могло да се обърка.

Джеймс повдигна вежда.

— Да имаш друга идея?

— Смятам, че трябва да го направим — обади се Томас. — Нелепо е да стигнем дотук и да спрем.

Люси подсмръкна.

— Е, надявайте се да се получи, особено ти, Джеймс, защото, ако мама и татко открият, че си отприщил демон в Светилището, ще го нахранят с теб.

Джеймс я стрелна с мрачния поглед на по-голям брат, от който Корделия едва не се изкиска. Винаги бе завиждала мъничко на близостта между Люси и Джеймс, нещо, за което си бе мечтала с Алистър, но никога не бе имала. Хубаво бе, че понякога те бяха съвършено обикновени.

Преместиха се в Светилището. Джеймс носеше пиксиса много предпазливо, сякаш бе някакво адско устройство, което всеки момент можеше да избухне; Корделия вървеше до него и Люси. Запита се дали двамата с Джеймс някога щяха да обсъдят станалото предишната нощ в Стаята на шепота, или тя щеше да полудее тихичко, чудейки се за това.

— Не се тревожи — подхвърли Люси на брат си. — Няма да стане като с татко.

— За какво говориш? — попита Корделия.

— Когато бил дете — отвърна Джеймс, — баща ми отворил една кутия пиксис с трагични последици. Леля ми Ела била убита.

Корделия беше ужасена.

— Може би не бива…

— Този път ще бъде различно — заяви Люси и Корделия не беше сигурна дали се опитва да вдъхне увереност на себе си, или на Джеймс. — Ние знаем в какво се забъркваме. Татко не е знаел.

Бяха стигнали в Светилището, единствената стая, в която долноземците можеха да влизат свободно, без да бъдат поканени от някой ловец на сенки. Тя бе защитена с магии, пречещи им да проникнат в основната част на Института. В нея често се състояха срещи с видни долноземци, а според Споразуменията долноземците имаха право да потърсят убежище тук.

Очевидно бе, че някога Лондонският институт бе представлявал катедрала, при това — наистина внушителна. Масивни каменни колони се издигаха към куполовиден покрив. Томас извади кутия кибрит и тръгна из стаята, палейки дузината огромни канделабри с лоени свещи, които хвърляха треперлива светлина. Гоблените и колоните бяха покрити с руни, също като плочките по пода. Корделия трябваше да признае, че ако някой се кани да освобождава демон, това като че ли бе едно от най-подходящите места да го направи.

В центъра на стаята имаше пресъхнал каменен фонтан, в средата на който се издигаше статуя на ангел с прибрани крила. Каменното му лице бе набраздено от черни ивици, като струйки сълзи.

Джеймс остави кутията на пода, върху една руна за ангелска мощ, коленичи и се вгледа изпитателно в нея. След миг извади незапалена серафимска кама от вътрешността на палтото си.

— Въоръжете се — каза на останалите.

Корделия извади Кортана; останалите стиснаха серафимски ками, освен Томас, който извади своите болеадорас. Джеймс посегна и улови дръжката на кутията.

Корделия стисна по-здраво меча си.

Джеймс завъртя дръжката на една страна, като тирбушон. Разнесе се силно щракане и кутията пиксис се отвори. Свещите в Светилището изпращяха и примигаха.

Разнесе се звук като свистенето на влак през нощта и от отворената кутия се надигнаха кълба дим, носейки със себе отвратителна миризма на изгорено. Корделия се закашля и вдигна Кортана. Чу как Джеймс извика „Варахаиил!“ и светлината на серафимската му кама проряза пушека, последвана от остриетата на останалите — Матю, Кристофър и Люси.

Нещо се надигаше от дима… нещо, което приличаше на огромна гъсеница, зеленикава на цвят, със сегментирано, гърчещо се тяло и гладка глава, прорязана от уста без устни. Тя се отвори, разкривайки редици черни зъби. А после, за изненада на Корделия, създанието проговори:

— Най-сетне на свобода — изсъска демонът. — Аз, Агалиярепт, съм свободен да си възвърна царството на господаря ми, заграбено от демон, надарен с огромна лукавост. Ще си възвърна изгубения му свят и ще удавя този в кръв и гибел. — Сляпата му глава се обърна към ловците на сенки. — Вие, които ме освободихте, какво ще ми заповядате? Говорете! Длъжен съм да изпълня всичко, което поискате.

— Всичко? — полюбопитства Матю.

Проблесна светлина — серафимската кама на Джеймс проряза дима и потъна в тялото на демона. Рукна черна кръв, а създанието нададе пронизителен, цвърчащ писък. Пламъците на свещите потрепнаха и угаснаха, докато Джеймс освобождаваше камата си; беше опръскан с демонска кръв, челюстите му бяха стиснати, очите му искряха.

Демонът изрева и изчезна, оставяйки след себе си единствено дим и воня. Люси се дръпна назад, като кашляше, разкривила отвратено лице.

— Ама той щеше да изпълни заповедите ни! — възмути се Матю.

— Не ми изглеждаше като някой, на когото не може да се разчита.

Джеймс избърса кръвта от лицето си с ръкав. Серафимската му кама беше угаснала.

— На мен ми се стори, че бива като за демон — отбеляза Кристофър.

— Какво става тук? — разнесе се силен глас.

Всички се обърнаха рязко, а Корделия вдигна инстинктивно Кортана. Махна с ръка, за да разсее пушека, и зяпна.

Някой беше влязъл през вратата към улицата. Висок мъж… много висок, с буйна черна коса. Кожата му беше кафява, малко по-тъмна от нейната, златнозелените му очи имаха котешки зеници. Беше облечен като за лятна сватба, в сиви редингот и панталон, със сиви велурени ръкавици и високи обувки. Великолепен елек от сиво-пурпурен брокат, елегантно бастунче и ярки пурпурни гети завършваха тоалета му.

— Магнус Бейн? — каза Матю със смесица от изумление и ужас.

Магнус Бейн пристъпи малко по-навътре в Светилището и поклати глава, оглеждайки сцената наоколо.

— Искам да знам какво правите, но си признавам, че се боя да открия. Хрумнало ви е да си призовете някой демон, предполагам?

— Сложно е — отвърна Джеймс. — Здравей, Магнус. Радвам се да те видя.

— Последния път, когато те видях, ти беше по очи в езерото Сърпентайн — заяви Магнус жизнерадостно. — Сега си играеш с пиксис. Виждам, че си решил да последваш отколешната херондейловска традиция на безотговорност и лоши решения.

— Аз също! — обади се Люси, твърдо решила да не остане назад.

— Дойдох чак от Джакарта, за да говоря с Теса и Уил за тази история с бедствието от нападащи посред бял ден демони — каза Магнус. — И все пак, когато почуках на входната врата, не получих отговор. Така че бях принуден да вляза през Светилището.

— Странно, че са те поканили да дойдеш точно сега — отбеляза Томас. — Всички над осемнайсет години са навън и издирват демоните, които стоят зад нападенията.

Магнус сбърчи чело. Вдигна ръка и се взря в скъпия си на вид часовник. Простена.

— Изглежда, че съм забравил да върна часовника си назад, поради което съм пристигнал шест часа по-рано. Пусто-опустяло.

Матю изглеждаше очарован.

— Бихме могли да пием чай. Аз съм истински почитател на работата ви, господин Бейн. Както и на личния ви стил. Елеците ви…

— Млъквай, Матю — прекъсна го Томас. — Господин Бейн не е тук, за да обсъжда елеци.

— Напротив — заяви Магнус. — Винаги съм готов да обсъждам елеци. Ала признавам, че съм по-любопитен за тази кутия пиксис. — Той се приближи и побутна кутията с бастунчето си от палмово дърво. — Правилно ли се досещам, че сте я отворили нарочно и сте пуснали един демон палпис на свобода?

— Да — отвърна Джеймс.

— Защо? — попита Магнус.

— Искаме да използваме кутията — избъбри Матю. — За да затворим един демон. Така че трябваше да я изпразним. Просто… просто я прочиствахме.

Джеймс въздъхна.

— Матю, от теб би излязъл ужасен шпионин. Може и да не се пречупиш под изтезания, но ще кажеш на някого всичко, което иска да знае, в замяна на чифт хубави панталони.

— О, за бога — намеси се Корделия и се обърна към Магнус. — Искате това с демоните да свърши, нали? Не искате още ловци на сенки да загинат?

Магнус като че ли се сепна от това да го заговорят толкова решително.

— Обикновено не съм на страната на кръвожадни демони, не.

— В такъв случай навярно би могъл да ни помогнеш — каза Джеймс и изложи набързо плана им, или поне толкова от него, колкото можеше да сподели, без да наруши обещанието, което бяха дали на Рейгнър: увереността им, че търсят демон, който би могъл да бъде пленен единствено в пиксис; виденията на Джеймс от царството на сенките и причината да вярват, че демонът е на Тауър Бридж. Докато той говореше, Магнус придобиваше все по-заинтригувано изражение. Докато историята свърши, вече бе приседнал на ръба на фонтана, протегнал дългите си крака пред себе си.

— Виждам, че имате цял куп хипотези — каза, когато Джеймс млъкна. — Трябва обаче да ви попитам, особено вас, Люси и Джеймс, защо не потърсите помощта на родителите? Защо е тази потайност?

— Защото дадохме обещание — отвърна Матю. — На онзи, който ни даде ключа, който отключи голяма част от тази информация. Не можем да го нарушим.

Магнус се усмихна със странна, коса усмивка.

— Рейгнър ми спомена, че ви е доверил някаква информация, и изглежда, че не сте предали доверието му. Не са много ловците на сенки, които биха удържали на подобно обещание, дадено на долноземец. Тъй като аз съм най-добрият приятел на Рейгнър, или поне единственият, който е в състояние да го изтърпи в продължение на дълги периоди, ще опазя тайната ви. — Той премести поглед между Джеймс и Люси. — Преди години, когато познавах родителите ви добре, те вероятно биха застанали начело на този план. — Той се изправи. — Само че вече не са деца. Сега те са родители и поради това са отдадени на нещо, което обичат повече от собствения си живот. Така че може би наистина не бива да научават.

Дори Матю нямаше какво да отговори на това.

— Ами, успех — заяви Магнус и вдигна бастунчето си. — Предполагам, че бих могъл да отида у семейство Хатчард за няколко часа. На този свят няма по-добър начин да се отвлечеш от мислите си, от това да се потопиш в някоя книга за известно време.

Корделия пристъпи напред, протегнала ръце, сякаш за да му попречи да си тръгне.

— Господин Бейн. Знам, че е твърде много да ви помолим за това, особено когато обещахте да опазите тайните ни, но няма ли да ни помогнете?

Магнус потропа с облечени в ръкавици пръсти по дръжката на бастунчето си.

— Ти си Карстерс, нали? Корделия Карстерс?

— Да, аз съм братовчедка на Джем. Вижте… знаем, че планът е доста дързък, но би могъл да спаси много животи. Не е нужно да ни помогнете директно или да участвате в битката. Разбирам, че изпитвате лоялност към нашите родители. Ала бихте могли доста да ни помогнете просто като направите магия, която да държи мунданите настрани от Тауър Бридж, докато сме там. Така би било по-сигурно и за тях.

Магнус се поколеба. В Светилището се възцари пълна тишина. На Корделия ѝ се струваше, че чува думкането на кръвта в ушите си, докато Магнус обмисляше молбата ѝ.

Най-сетне той сви облечените си в коприна рамене.

— Много добре. Въпреки че онова зелено копеле Рейгнър си плю на петите и избяга в Капри, не мисля, че би искал да се изложите на опасност само защото сте му дали обещание. Ще ви държа под око, но помнете: ако видя нещо, за което според мен Уил и Теса трябва да знаят, моментално ще им съобщя.

* * *

След като взеха от стаята с оръжия всичко, от което се нуждаеха (Джеймс се беше натоварил с повече от дузина от специалните метателни ножове на Кристофър), те поеха надолу по хълма Лъдгейт и Канон Стрийт, докато слънцето се спускаше над Ситито. Джеймс се улови, че често хвърля погледи към Корделия, когато бе сигурен, че няма да го забележат; двете с Люси бяха потънали в разговор, доближили глави. Косата ѝ с цвят на тъмни пламъци бе прибрана в гладък кок, оставяйки светлокафявата извивка на тила ѝ открита.

Джеймс се мъчеше да не мисли за това, че знае какво е усещането да обвие пръсти около шията ѝ, докато целува устата ѝ. Сигурен бе, че ако си позволи да мисли за това, то ще го подлуди и ще го направи напълно безполезен.

Онези мигове с Корделия в Стаята на шепота не приличаха на нищо друго в живота му. Никое друго изживяване не можеше да се сравни с тях и определено нищо, което бе преживял с Грейс. Но какво говореше това за него? Нима не беше обичал Грейс и не беше ли любовта същото, което и желанието? Нали едното произлизаше от другото? А той не би могъл да обича Корделия. Невъзможно бе допреди дни да бе влюбен в Грейс и толкова бързо да прехвърли чувствата си другаде.

Отчаяно искаше да говори с Корделия, ала какво би могъл да каже? Не можеше да ѝ каже, че я обича, но и не можеше да изрази съжаление за онова, което се бе случило предишната вечер. Ако трябваше да избира между дълъг живот, изпълнен със спокойствие и щастие, и още пет минути като онези, които бе прекарал с Корделия в Стаята на шепота, не смееше да предположи кое би избрал.

— Добре ли си? — За негова изненада, Магнус се беше присъединил към него, докато подминаваха църквата „Сейнт Маргарет Патенс“. — Трябва да призная, че се надявах да си поговоря с теб тази вечер, така че това развитие на нещата ми върши чудесна работа.

— Защо ти е да говориш с мен? — Джеймс напъха ръце в джобовете на бойното си яке. То бе закопчано плътно до тялото, осигурявайки свобода на движенията в битка. — Ако се притесняваш, че съм продължил кариерата си на стреляне по полилеи, с облекчение ще научиш, че според Клейва съм преминал към разрушаване на оранжерии.

Магнус просто повдигна вежда.

— Хенри — обясни той. — Преди да отиде в Идрис, Хенри ми изпрати стъкленица с пръст, за да я анализирам. Каза, че си блъскал главата над нея без никакъв успех. Каза също така, че я е получил от теб.

Джеймс почти бе забравил, че Магнус и Хенри бяха добри приятели и че заедно бяха изобретили магията, която задействаше Порталите.

— И? — попита предпазливо.

— Доста е необикновена. Всъщност не е от този свят.

Бяха стигнали до началото на Грейт Тауър Стрийт и наближаваха Лондонската кула. Знамена се вееха от бойниците на Бялата кула, огрени от последните несигурни лъчи на залязващото слънце. Магнус ловко избегна групичка туристи с бокскамери[34] и насочи Джеймс надолу през Тауър Хил с ръка на рамото му.

Джеймс понижи глас, макар че останалите бяха на известно разстояние. Матю, който носеше кутията пиксис, бе спрял, за да посочи на Корделия нещо в Кулата.

— Какво искаш да кажеш?

— Знаеш, че съществуват и други царства — каза Магнус. — Други светове освен този.

Мисли за нея като за пчелна пита, където всяка килийка е различно царство. Разбира се, някои от тях се намират едно до друго.

— Да, и именно оттам идват демоните. Те пътуват между измеренията, за да достигнат нашия и други светове.

Магнус кимна.

— Има светове, над които властват демони, обикновено велики демони. Подобни светове може да бъдат пропити със същината на тези създания. Пръстта, която си дал на Хенри, идва от подобно място. Измерение, подвластно на демона Белфегор.

— Белфегор? — Веднага разпозна името. — Той е един от принцовете на Ада, нали?

— Знам какво си мислиш — каза Магнус, потрепвайки с бастунчето си по паважа. — Джем също се свърза с мен заради теб. Изглежда, че тези дни всички пътища водят към Джеймс Херондейл.

Джеймс потърка студените си ръце. Откъм реката духаше пронизващ вятър.

— Джем се е свързал с теб?

— За дядо ти. Каза ми, че е принц на Ада. — Магнус погледна към притъмняващото небе. — Сега се чудиш дали е възможно да е Белфегор, защото царството, което посещаваш, му принадлежи.

— Не е ли логично да се предположи? — попита Джеймс.

— Може би. А може би не означава нищо. Мога да ти кажа, че повече от век никой не е забелязвал Белфегор. — Магнус се поколеба. — Джем ми каза, че отчаяно искаш да научиш кой е дядо ти. Моят собствен баща е принц на Ада. Те са тъмни ангели, Джеймс. Интелигентни и лукави, и манипулативни. Носят знанието на хиляди години. Също като ангелите, те са виждали лицето на божественото, но са се извърнали от него. Избрали са мрака и този избор отеква през вечността. Те не може да бъдат убити, единствено ранени, и нищо добро не може да излезе от това да познаваш принц на Ада. Те могат да ти причинят единствено страдание.

— Ала няма ли да е по-добре да знам…

— Веднъж призовах баща си. Това бе най-голямата грешка в живота ми. Джеймс, това не определя кой си… тази кръв във вените ти. Не съм открил нито следа, нито намек за това кой е дядо ти и посъветвах Джем да престане да търси. Това няма значение. Ти си този, който си, продукт от всички свои избори и постъпки. Не на чаена лъжичка демонска кръв.

— Значи, не мислиш, че е Белфегор? — каза Джеймс. — Ами Самаил?

Магнус изсумтя.

— Господи, ама че си упорит. Спомням си, че веднъж и баща ти искаше да намеря един демон. Беше също толкова упорит. — Магнус посочи с бастунчето си. — Виж. Пристигнахме.

Намираха се пред моста; въпреки че вече беше доста тъмно и газените лампи бяха запалени, все още имаше доста движение… от време на време избръмчаваше дори някой автомобил.

Останалите ги наобиколиха и Джеймс неохотно се отказа от темата за дядо си.

— Е, мислиш ли, че можеш да го направиш? — попита той Магнус. — Да отвлечеш вниманието? Или да се върнем по-късно, когато наоколо няма толкова мундани?

Очите на Магнус проблеснаха.

— Няма да е нужно.

Приближи се до парапета по протежение на реката, където висока стена се спускаше към каменен бряг, минаващ покрай и под моста. Свали ръкавиците си с артистичен замах и ги прибра в джоба на елека си. След това протегна ръце. Син огън заискри по върховете на пръстите му.

Над Темза се изви дъга от светлина. По-ярка от хиляда газени фенера, тя очерта блещукаща пътека от единия до другия бряг на Темза. Джеймс чу как Корделия ахна от удивление, когато светлината се издигна и преплете, оформяйки призрачните очертания на Тауър Бридж. Бяха съвършени до последния детайл, от кулите до подобните на паяжини кабели и искрящите вериги.

Магнус свали ръце. Беше запъхтян.

— Забележително — каза Томас; Джеймс се зарадва на изражението на истинско удивление върху лицето му. — Но…

— Мунданите няма да видят същото, което и вие — обясни Магнус. — Истинският мост ще бъде невидим за тях. Вместо него ще видят този. Погледнете.

Той махна към един приближаващ се файтон. Ловците на сенки ахнаха, когато файтонът свърна към блещукащата илюзия за Тауър Бридж и пое по него. Колелетата на файтона затрополиха по искрящата настилка.

— Слава богу — каза Люси, когато още карети последваха файтона. — Боях се, че ще се срути.

Магнус очевидно беше скрил началото на истинския мост, защото всички карети, пешеходци и дори омнибуси завиваха несъзнателно към създадената от него сияйна конструкция.

— Магнус никога не би направил мост, който да се срути — заяви Матю.

Зелените му очи грееха и Джеймс почувства прилив на топлина към своя парабатай; Матю открай време обичаше магията. Вероятно затова като че ли се чувстваше толкова на място в места като „Хел Рюел“, заобиколен от омагьосан огън и магьосници, чиито зеници имаха формата на звезди.

— Благодаря ти — сухо каза Магнус. — Ако възнамерявате да заловите този демон, най-добре се залавяйте за работа. Не мога да поддържам илюзията до безкрай.

Джеймс кимна.

— Благодаря ти.

Магнус поклати леко глава.

— Успех. Гледайте да не ви убият.

Джеймс вече се беше обърнал и отиваше към свода, отвеждащ до стъпалата на моста, заобиколен и следван от останалите. Те до един бяха извадили серафимски ками, освен Корделия; както обикновено, Кортана грееше в ръката ѝ.

На Джеймс му се бе сторило, че над моста е надвиснала сянка, тъмнина, която отдаваше на сянката, хвърляна от магията на Магнус. Ала когато изкачиха стъпалата със серафимски ками в ръце, светът започна да потъмнява пред очите му. Газените лампи примигаха и угаснаха.

Каменните кули се пропукаха и почерняха, дълбоки, назъбени линии плъзнаха по паважа под тях. Вятърът се усили, стоманените вериги като че ли се разлюляха; облаците над главите им потъмняха и закипяха в тъмносивото небе. Въздухът имаше киселинен вкус, сякаш се задаваше буря.

— Джейми. — Матю все още беше до него; когато се обърна, за да го погледне, Джеймс видя, че косата му изглежда бяла, като на старец. Цветът се отцеждаше от всичко, превръщайки света във фотография. Той си пое рязко дъх. — Добре ли си? Изглеждаш…

— Виждам царството на сенките. — Гласът му звучеше глухо в собствените му уши, далечен и кънтящ. — То е навсякъде около мен, Мат. Мостът се разцепва…

Ръката на Матю сграбчи неговата. Пръстите му сякаш бяха единственото топло нещо в един свят от пепел и лед.

— На моста му няма нищо. Всичко е наред, Джеймс.

Джеймс не беше сигурен, че е така. Мостът изглеждаше разкривен и счупен. От пукнатините в гранита струеше червеникава светлина. Кървавата светлина от видението му.

Останалите се разпръскваха, претърсваха моста. Облаци се гонеха над главите им като нетърпеливи пратеници.

Джеймс отметна глава назад. Над тях се трупаха облаци. Тежки и червеникави, почти влажни на вид, сякаш бяха пълни с кръв. Джеймс присви очи. Беше му се сторило, че вижда звезди през облаците, няколко бледи звезди, блещукащи над моста. Не, това не бяха звезди, осъзна, докато вадеше инстинктивно метателен нож от ножницата на кръста си. Звездите нямат зеници, нито пък алени ириси. Звездите не мигат.

Джеймс замахна и запрати острието.

* * *

Той изскочи с писък от въздуха като ястреб… демон с размерите на омнибус, жълтеникавото му палто беше изцапано със засъхнала кръв. Спусна се право към Джеймс, неясно петно от черни зъби и хищни червени нокти… и дръжка от злато, там, където ножът на Джеймс стърчеше от рамото му.

Джеймс стоеше на моста, протегнал десница, и хвърли още една кама. Демонът я избегна и краката му с хищни нокти стъпиха на моста. Тръгна към нефилимите.

Корделия вдигна Кортана и златното острие посече въздуха. Около нея се разнесоха гласове, призоваващи ангелски имена, и серафимските ками лумнаха: „Елелет!“ „Адамиил!“, „Йофиил!“

Демонът оголи зъби, когато серафимска светлина огря моста. Сега Корделия можеше да го види по-ясно: тяло на крастав лъв с издължени крака, всеки от които завършваше с огромна лапа с хищни нокти. Главата му бе змийска и покрита с люспи, с искрящи червени очи и три редици назъбени зъби. Скорпионската му опашка се мяташе, докато се приближаваше към Джеймс с ниско, гърлено ръмжене.

Ангелът да ни е на помощ — помисли си Корделия. — Прави бяхме. Действително е мандикор.

Джеймс извади серафимска кама.

— Рагуил!

Острието лумна в същия миг, в който демонът скочи, оголил зъби. Джеймс се хвърли настрани, избягвайки жестоките му нокти. Матю пусна пиксиса и се втурна, за да прикрие Джеймс. Серафимската му кама проблесна и върхът ѝ поряза рамото на демона, докато той отскачаше. Чудовището изрева и се надигна на задни лапи. Гротескна буца се изду под кожата му… подуваше се, подуваше се, а после изригна в нещо лепкаво и черно. Корделия едва не повърна, когато нещото се отдели от мандикора и тупна на земята. Изправи се на крака и тя го разпозна — едно от създанията, които ги бяха нападнали в Риджънтс Парк. Демон кора.

Той се хвърли към Матю, който изруга и го прониза със серафимската си кама. Корделия се втурна напред и бе посрещната от друг демон кора. Мандикорът беше пръснал още няколко: двама се нахвърлиха върху Кристофър и Томас, скачайки във въздуха като черни паяци. Люси затича към тях и намушка едно от създанията изотзад: то изчезна, пръскайки пепел и демонска кръв, а Кристофър и Томас се разправиха с другото.

Корделия замахна с Кортана, посичайки демона пред себе си с такава мощ, че острието мина през чудовището и се заби в гранита на моста. Тя го освободи, докато демонът изчезваше с вой. Острието на Кортана беше опръскано с черна кръв, но беше невредимо. Предполагам, че наистина може да посече всичко, помисли си тя замаяно, преди да се обърне и отново да се включи в битката.

Запроправя си път напред, докато Джеймс запрати кама и прикова един от демоните към кабелите на моста, като някаква ужасяваща пеперуда. Създанието се гърчеше и съскаше, а Матю и Джеймс скочиха върху парапета на моста, посичайки сянка след сянка с лумналите си серафимски ками.

Само че нямаше значение колко от тях щяха да убият, знаеше Корделия. Мандикорът щеше да създаде безчет демони кора: той бе техният източник и именно той трябваше да бъде унищожен.

— Кристофър!

Викът на Томас отекна в ушите ѝ и когато се обърна, тя видя, че група демони кора бяха започнали да обграждат Кристофър. Той се мъчеше да си проправи път, ала обръчът се затягаше. Люси и Томас се втурнаха към него… Джеймс и Матю скочиха от парапета… ала Корделия, вдигнала меча си високо, затича в обратната посока, към мандикора.

Той наблюдаваше Кристофър и останалите, облизвайки устни, докато демоните кора ги обграждаха. Изправи се, когато Корделия го приближи, но беше твърде късно… тя се хвърли напред и Кортана потъна дълбоко в тялото му. Гореща демонска кръв обля ръката ѝ и светът наоколо сякаш се наклони, цветът се отцеди от него, като кръв от рана. Тя стоеше на моста насред черно-бели сенки и разкривени, съковити дървета… кабелите на моста висяха като гниещи лиани, почерняващи в нощния въздух. Издърпа Кортана, борейки се за въздух, и падна на колене. Внезапно почувства нечия ръка върху своята. Издърпаха я на крака и тя с изненада видя Матю, взиращ се в нея с пребледняло лице.

— Корделия…

— Тя е добре!

Беше Люси, оплискана с кръв, човешка и демонска, стиснала пиксиса. Останалите бяха наобиколили Корделия; с острие в ръка, Джеймс бе приковал поглед в ревящия, облян в кръв мандикор.

От демоните кора нямаше и следа. Корделия бе успяла да отвлече вниманието на мандикора достатъчно дълго, та останалите да убият създанията от сенки; ала ето че мандикорът ръмжеше и на гърба му вече се издуваше нова буца.

— Сега! — изкрещя Люси. — Трябва да го затворим в кутията!

— Остави я на земята! — Томас се метна на парапета с болеадорас в ръка. — Кристофър, кажи думите!

Кристофър пристъпи по-близо до кутията пиксис. Мандикорът, осъзнал най-сетне какво се случва, се хвърли в атака.

Кристофър извика, с глас, който проряза шума на битката: — Thaam Tholach Thechembaor!

Алхимичните символи, издълбани върху кутията, грейнаха, сякаш бе пламнала: изглеждаха така, като че ли разцъфват върху дървото, искрящи като въглени.

Лъч светлина изскочи от кутията, после още един, и още един. Обвиха се около мандикора, пленявайки го в ярка клетка. Чудовището нададе вой… клетката от светлина лумна за последен път и бе засмукана в пиксиса заедно с мандикора.

Възцари се продължителна тишина. Джеймс попи кръвта от челото си, златните му очи горяха. Ръката на Матю все още стискаше тази на Корделия.

— Не искам да развалям настроението — обади се Томас най-сетне, — но… подейства ли? Защото ми се струва някак…

Пиксисът изригна. Ловците на сенки изкрещяха и се хвърлиха настрани, докато парчета дърво се разхвърчаха на всички страни. На моста се изви мощен вятър, виещ ураган от въздух с дъх на огън, и повали Корделия на колене.

Най-сетне воят утихна. Мостът беше празен и притихнал, единствено вятърът подмяташе боклуци по пътя. Корделия се изправи на крака и протегна ръка, за да помогне на Люси. Напред все още можеше да види блещукащия мост от светлина на Магнус, по който минаваха мунданите.

— … прекалено лесно — довърши Томас, а лицето му беше изцапано със сажди.

— Дяволите да го вземат — каза Джеймс, посягайки за нож в същия миг, в който светът сякаш се взриви около тях.

* * *

Мандикорът се появи внезапно от вятъра и въздуха, двойно по-огромен от преди, обвит в парцалив мрак. Издигна се над тях като сянка, нарисувана с кръв, отметнал глава назад, а хищните му нокти грееха като ками.

Джеймс запрати ножа, докато мандикорът се хвърляше към него, разливайки сенки, които се пръснаха във всички посоки. Светът отново стана сиво-черен. Виждаше Лондон от двете страни на реката, но това бе един съсипан Лондон: Кулата бе рухнала, натрошена на парчета, по кейовете горяха огньове, почернели църковни камбанарии стърчаха като скелети на фона на удавеното в пушек небе. Чуваше приятелите си около себе си, виковете им, докато се мъчеха да отблъснат сенките, но вече не можеше да ги види. Беше сам в кошмарното си царство.

Мандикорът скочи към него и го сграбчи. Джеймс се бе приготвил за нападение, ала това бе нещо различно: демонът го държеше здраво, забил нокти в предницата на бойното му яке. Устните му се повдигнаха, разкривайки остри зъби.

— Ела с мен — изсъска той. — Ела с мен, дете на демони, там, където ще бъдеш почитан. Виждаш същия свят, който и аз. Виждаш света такъв, какъвто е наистина. Знам коя е майка ти, знам и кой е дядо ти. Ела с мен.

Джеймс се вледени.

Знам коя е майка ти, знам и кой е дядо ти. Спомни си демоните в парка: Защо погубваш събратята си?

— Аз съм ловец на сенки — заяви. — Няма да слушам лъжите ти.

— Знаеш, че казвам истината. — Горещият дъх на мандикора опари кожата му. — Кълна се в имената на Асмодей, Белиал, Белфегор и Самаил, че мога да сложа край на тази напаст, ако дойдеш с мен. Не е нужно да умира никой друг.

Джеймс замръзна. Демон, кълнящ се в имената на принцовете на Ада. Един глас в главата му крещеше: Направи го! Отиди с него! Сложи край на болестта, на смъртта!

Друг, по-тих, но по-сигурен глас шептеше: Демоните лъжат. Дори когато се кълнат, те лъжат.

— Не — отвърна, ала гласът му потреперваше.

Мандикорът изсъска.

— Ама че неблагодарност. Единствено ти можеш да минаваш между този свят и тъмното царство.

Джеймс се взря в кървавочервените очи на демона.

— За царството на Белфегор ли говориш?

От мандикора се изтръгна ужасен звук; след миг Джеймс осъзна, че се смее.

— Колко типично за човеците, да знаете толкова много и все пак толкова малко.

Джеймс отвори уста, за да проговори, но в този миг дъга от златна светлина разсече въздуха.

— Остави го на мира! — изкрещя Корделия, докато Кортана разделяше мрака.

Джеймс се отскубна и се претърколи настрани, изправяйки се на крака, докато Корделия се хвърляше към демона. Златото на Кортана бе единственият цвят в черно-белия свят… златото на меча ѝ и огненочервеното на косата ѝ. Кортана изсвистя напред-назад и острието му отвори дълга черна рана върху гърдите на демона. Чудовището изрева и посегна, огромната му лапа се стовари върху Корделия и я запрати във въздуха. Кортана се изплъзна от ръката ѝ и се търкулна по моста, а тя се преметна през парапета с вик.

Джеймс чу писъка на Люси: „Дейзи!“, и далечен плисък. Светът сякаш притихна, когато той се наведе и вдигна Кортана. Закрачи към мандикора, а кръвта му кипеше.

Демонът се бе отпуснал на четири крака. От раната, която Корделия му беше нанесла, течеше черна кръв и се разстилаше около него като сянка.

— Не можеш да ме убиеш тук — озъби се, когато Джеймс се приближи. — Корените ми са дълбоко в друго царство. Храня се там и ставам по-силен. Аз съм легион и не може да бъда докоснат.

И с едно последно изсъскване демонът изчезна.

Цветът се завърна в света. Джеймс се завъртя рязко с Кортана в ръка: видя моста такъв, какъвто си бе открай време, мътнозлатен и бял на лунната светлина, видя и приятелите си да тичат към него. Не видя Люси. Помнеше, че я бе чул да вика името на Корделия. Помнеше плисъка на вода. Корделия. Корделия.

— Къде е тя? — попита Матю запъхтяно, когато стигна до него. — Къде е Корделия?

— Падна в реката — каза Джеймс и затича.

* * *

Люси се взираше като обезумяла в реката. Видя стъпала, които се спускаха към нея от нещо, което приличаше на проход през една сграда до моста. Втурна се трескаво по стълбите, които слизаха под моста, и се озова в смътно осветена тясна уличка, от двете страни на която се издигаха високи складове, потъмнели от сажди и мръсотия. Ето го и прохода, тъмна дупка в най-близката сграда. Изтича до нея и видя каменни стъпала, които се спускаха до бледо сияние на дъното: реката. Втурна се по една паянтова рампа, която отвеждаше до водата; празен шлеп бе закотвен до нея. Реката течеше, черна и безшумна, под облачното небе; от водата се вдигаше мъгла.

От Корделия нямаше следа. Паника се надигна в стомаха на Люси, докато се взираше в черната вода. Не знаеше дали Корделия може да плува, но дори и отличен плувец можеше да се удави в теченията на Темза. Ами ако си беше ударила главата или бе изгубила съзнание при падането?

Ридание се надигна в гърлото на Люси и я задави. Тя изпусна серафимската си кама, която изпращя върху калните камъчета на брега, и задърпа копчетата на якето си. Водата не изглеждаше много дълбока. Не беше кой знае какъв плувец, но можеше да опита.

В далечината виждаше обвитите в мъгла очертания на един шлеп, който бавно се носеше в средата на реката.

— Помощ! — изкрещя тя. — Помощ! Някой падна в реката! — Затича покрай брега, махайки отчаяно на шлепа, който потъваше в мъглата. — Извадете я, моля ви! Помогнете ми!

Ала шлепът бе изчезнал. Люси виждаше фигури на моста над себе си, зловещата светлина на серафимски ками. Момчетата все още се биеха. Никога нямаше да стигне навреме при Магнус, пък и той не можеше да остави онова, което правеше: трябваше да остане напълно съсредоточен върху илюзорния мост. Сама трябваше да влезе в реката, дори да се удавеше.

Направи крачка напред и обувката ѝ нагази в плитката тъмна вода. Потрепери, когато ледената течност се просмука през нея. Направи още една крачка и замръзна.

Реката на няколко метра от моста се движеше, вълнуваше се. Водата забушува, жълтеникавосива пяна изби по тъмната ѝ повърхност. Горчива миризма се надигна от нея: на гнила риба и стара кръв, на прастарата тиня на речното дъно.

Подхлъзна се на хлабаво камъче и падна на колене, докато водите на Темза започнаха да се надигнат и разделят като Червено море. Бяла светлина проряза черната повърхност на водата. За миг Люси се взираше недоумяващо, а после осъзна какво вижда. Лунна светлина, огряла изкъпани от реката кости.

Фигури се надигнаха от водата, бледи като пепел. Жена с дълга, разпиляна коса и подпухнало черно лице. Жена в рокля с широка пола, с прерязано гърло и черни, празни очи. Огромен мъж, около чийто врат все още тъмнееха следите от въже, облечен в затворническа униформа.

В ръцете му лежеше Корделия. Призраци се надигнаха от двете му страни, същинска армия от удавници и мъртъвци. В средата им призрачният затворник държеше Корделия, тялото ѝ бе безжизнено отпуснато, ярката ѝ коса бе подгизнала и се стелеше от раменете ѝ. Бойното ѝ облекло беше потъмняло от речната вода, която се отичаше от нея, докато призраците я носеха неумолимо към брега, където я оставиха.

— Благодаря ви — прошепна Люси.

Призрачният затворник се изправи. В продължение на един дълъг миг всички призраци просто се взираха в нея. Очите им представляваха празни кухини от мрак. А после изчезнаха.

— Корделия?

Люси опита да се изправи, да отиде при Корделия, ала влажните ѝ колене ѝ изневериха.

В далечината, даваше си сметка, битката на моста беше спряла. Знаеше, че Джеймс и останалите ще дойдат при нея, но всяка секунда сякаш се превръщаше в година. И последната капчица енергия като че ли се беше отцедила от тялото ѝ. Всяко поемане на дъх ѝ струваше огромно усилие.

— Корделия — прошепна отново и този път Корделия се раздвижи.

С облекчение толкова мощно, че едва не ѝ призля, Люси видя как миглите на приятелката ѝ потрепват. Тя се обърна на една страна и се закашля, разтърсвана от конвулсии, докато се давеше с речната вода.

Люси се отпусна назад, струваше ѝ се, че ще изгуби съзнание. Момчетата вече слизаха по стъпалата на моста, тичаха към тях, викаха имената им. Малко по-назад идваше Магнус, бързаше, но изглеждаше изтощен. Когато се приближи, забави крачка и измери Люси с особен, изпитателен поглед. А може би така ѝ се струваше… А после около нея се обвиха ръце, които я вдигнаха, прегърнаха я силно.

Едва тогава това ѝ се стори странно. Вдигна поглед и видя едно лице, бяло като сол, с нефритенозелени очи, да се рее над нейното. Зад тъмната му коса небето като че ли се въртеше. На шията му златен медальон гореше като звезда. Той го докосна с два пръсти, а устните му се свиха.

— Джеси Блекторн — прошепна Люси, докато светът се отдръпваше, а бледата светлина угасваше. Той бе призовал призраците. Той беше спасил Корделия. — Защо го направи?

Ала мракът я погълна, преди Джеси да успее да отговори.

Отминали дни:

Сайрънуърт, 1900 г.

— Мой е!

— Как ли пък не!

Дълбоко възмутен, Алистър отново посегна към меча. Корделия се дръпна пъргаво назад, вдигнала Кортана над главата си, но Алистър беше по-висок. Настъпи я по крака и го измъкна от ръцете ѝ; черната коса влезе в очите му, когато се намръщи.

— Кажи ѝ, татко — настоя той. — Кажи ѝ, че не е неин!

— Kerm nariz, Алистър. Достатъчно.

Висок и обрулен от годините, с руса коса, която започваше да посребрява, Елиас Карстерс имаше ленив глас, който подхождаше на ленивите му, пестеливи жестове. Днес беше в добро здраве и Корделия се радваше, че е така. Имаше много дни, в които баща ѝ не беше в залата за тренировки, защото лежеше болен в тъмна стая с влажна кърпа върху очите.

Сега той се отдръпна от колоната, на която се беше облегнал, и изгледа децата си със замислена разнеженост. Елиас открай време бе учителят им по оръжия, онзи, който ги обучаваше на физическите изкуства на нефилимите, откакто бяха деца.

Именно той бе превърнал балната зала в Сайрънуърт в място за тренировки. Беше купил голямата къща от мундани и като че ли му доставяше истинско удоволствие да премахва следите от тяхната мунданност. Изкърти паркета и застла пода с по-меко дърво от Идрис, което омекотяваше ударите. Свещниците бяха заменени с куки, на които да закачат оръжия, стените бяха боядисани в шафрановожълто, цвета на победата.

Елиас беше живял в Китай в продължение на години и предпочиташе оръжията и бойния стил на тамошните нефилими, от жанмадао до двуострите цзян и копията цян с дълги дръжки. Научи децата си на традиционното китайско умение да се бият с два меча едновременно. Окачи бойни въжета и верижни камшици на гредите на тавана и построи лей тай, издигната бойна платформа, покрай западната стена. Сега Алистър и Корделия бяха върху нея и се гледаха яростно.

— Корделия. — Елиас сключи ръце зад гърба си. — Защо искаш точно Кортана?

Корделия замълча за миг. Беше на тринайсет години и рядко се опитваше да застане между Алистър и нещата, които той желаеше. Нея ако питаха, на света нямаше никой по-упорит и сръдлив от брат ѝ. Само че с Кортана беше различно. От съвсем малка си мечтаеше как се бие с Кортана… тежестта на златната дръжка в ръката ѝ, дъгата на острието му във въздуха.

Сигурна бе, че Алистър никога не си бе мечтал за това: той беше добър боец, но доста равнодушен към битките. Предпочиташе да следи нефилимската политика и интригите, отколкото да преследва демони.

— Кортана е изкован от Уейланд Ковача — отвърна тя. — Той е направил мечовете на най-великите герои. Екскалибур за Артър. Дюрендал за Роланд и Хектор. Сигурд, който посякъл дракона Фафнир, носел меч, наречен Балмунг, изкован от Уейланд…

— Корделия, знаем всичко това — сопна се Алистър. — Не се нуждаем от урок по история.

Корделия го изгледа яростно.

— Значи, искаш да бъдеш герой — каза Елиъс с искрица интерес.

Корделия се замисли.

— Кортана има един остър и един тъп ръб. Поради това често го наричат милостивия меч. Искам да бъда милостив герой.

Елиас кимна и се обърна към сина си.

— Ами ти?

Алистър се изчерви.

— Това е карстерсовски меч — отсече той рязко. — Аз съм Алистър Карстерс и винаги ще бъда. Когато Корделия се омъжи и народи цял куп дечурлига, Кортана ще премине у от едно от тях… а те няма да бъдат Карстерсъровци.

От Корделия се изтръгна възмутен звук, но Елиас вдигна ръка, за да я накара да замълчи.

— Прав е. Корделия, нека брат ти задържи меча.

Алистър завъртя меча със самодоволна усмивчица и се отправи към ръба на бойната платформа. Корделия остана на мястото си, настръхнала от гняв и възмущение. Спомни си всички пъти, когато бе идвала в тренировъчната зала, за да съзерцава Кортана в кристалната му кутия; думите, изваяни върху острието му, бяха първото, което се бе научила да чете: Аз съм Кортана, от същата стомана и закалка като Жоайоз и Дюрендал.

Спомни си начина, по който винаги бе потропвала нежно по кутията, докосвайки я едва-едва с пръсти, сякаш за да увери меча, че един ден отново ще бъде изваден и ще се бият с него. И когато Елиас най-сетне беше отворил кутията, заявявайки, че днес е денят, в който ще избере притежателя на Кортана, сърцето ѝ бе подскочило.

Не можеше да го понесе.

— Но Кортана е мой! — избухна, когато брат ѝ стигна до ръба на платформата. — Знам, че е мой!

Алистър отвори уста, за да ѝ отговори… но успя единствено да ахне, защото мечът се изтръгна от хватката му и полетя през стаята към сестра му. Стресната, Корделия протегна ръка, сякаш за да се предпази, и дръжката се блъсна в отворената ѝ длан. Тя сви инстинктивно юмрук около нея и почувства как по ръката ѝ сякаш премина електричество.

Кортана.

Алистър изглеждаше така, сякаш бе на път да се задави от възмущение, ала се овладя. Беше прекалено умен и прекалено стеснителен, за да изпръхти.

— Татко — каза вместо това. — Това някакъв номер ли е?

Елиас просто се усмихна, сякаш бе знаел какво ще се случи.

— Понякога мечът сам избира кой ще се бие с него — отвърна той. — Кортана ще бъде на Корделия. Сега, Алистър…

Ала Алистър бе излязъл от стаята.

Елиас се обърна към дъщеря си.

— Корделия. Острие, изковано от Уейланд Ковача, е голям дар, но и голяма отговорност. Отговорност, която един ден може да ти донесе скръб.

Корделия кимна. Сигурна бе, че баща ѝ е прав по онзи далечен начин, по който възрастните бяха прави понякога. И все пак, докато се взираше в златното острие на Кортана, не можеше да си представи как би могла да изпитва друго, освен щастие, че го държи в ръка.

17

Пустото море

„Отде се връщаш, обич моя, пак при мене,

с коса от злато, спускаща се до колене,

с лице, по-бяло от отрупано с кокичета поле,

и глас — по-пуст от пустото море?“

„Отвъд света, за да съм с тебе, съм дошла:

косата ми изправи се от тежката роса.

Ти знаеш старите, аз — новите неща.

Но утре ще узнаеш и това.“

Кристина Росети, „Бедният призрак“

— Е — заяви Уил Херондейл с мрачни нотки в гласа, — значи, по някаква причина сте решили, че е добра идея да се разправите с един мандикор съвсем сами?

Люси отвори очи. За миг си помисли, че баща ѝ говори на нея, и се поколеба дали да не побегне. Бързо отхвърли тази идея — тялото ѝ беше затиснато от чаршафи и одеяла. Тя примига срещу познатото си обкръжение; незнайно как се беше озовала в леглото си у дома. Стаята миришеше успокояващо на чай и одеколона на баща ѝ. В което нямаше нищо чудно — той седеше до леглото ѝ. Майка ѝ бе сложила ръка на рамото му, а Джеймс се облягаше на стената наблизо. Не се беше преоблякъл след битката на моста, макар че беше измил кръвта от ръцете и лицето си, а върху гърлото му грееше прясна целителна руна.

Някой бе сложил златното острие на Кортана върху тоалетката ѝ. Предположи, че не бе имало възможност да го върнат на Корделия, след като я бяха извадили от реката.

— Кристофър използваше едно от новите си устройства — излъга Джеймс. — Предназначението му е да долавя следи от тъмна магия. Не мислехме, че наистина ще излезе нещо. Затова не ви повикахме.

Веждите на Уил подскочиха.

— И шестимата сте отишли на Тауър Бридж в бойно облекло, макар да не сте вярвали, че ще излезе нещо?

Люси притвори очи. Далеч по-добре бе да мислят, че спи. Джеймс определено можеше да се справи и сам: както не му омръзваше да ѝ напомня, той беше по-голям.

— Решихме, че е най-добре да сме готови — отвърна той. — Освен това знам, че на нашите години сте правили много по-рисковани неща.

— Ужасно е как непрекъснато ми навираш това в лицето — заяви Уил.

— Е, според мен са се справили много добре — каза Теса. — Да надвиеш един мандикор, не е никак лесно.

— Поради което не го и надвихме — мрачно каза Джеймс. — Нападенията няма да спрат. Нефилимите все още са в опасност.

— Миличък, отговорността да оправиш всичко това не лежи на твоите плещи — изтъкна меко Теса. — Дори само да знаем, че си имаме работа с мандикор, ще ни бъде от голяма полза.

— Аха, и няма да е зле да кажеш на Кристофър, че Клейвът би искал да използва това негово ново устройство… изглежда, че може да се окаже много полезно — добави Уил.

— А — каза Джеймс. — За съжаление, устройството беше изядено от демона.

Неспособна да се сдържи, Люси се изкиска.

— Будна си! — Теса се втурна към леглото и прегърна дъщеря си с всичка сила. — О, Люси!

Уил стана и също я прегърна. За миг Люси си позволи да се наслади на това да бъде заобиколена от обичта и вниманието на родителите си, макар Уил да я хокаше, задето бе изтичала сама на брега.

— Направих го заради Корделия! — възкликна тя, когато родителите ѝ я пуснаха; майка ѝ приседна на ръба на леглото ѝ и улови ръката ѝ. — Ти би сторил същото за Джем, тате, когато сте били парабатаи.

Уил се облегна на една от колоните на леглото.

— С Корделия все още не сте парабатаи.

— Не само момчетата могат да рискуват живота си един за друг — заяви Люси яростно. — Трябваше да потърся помощ…

— Да, и слава на Ангела, че един минаващ наблизо лодкар видял Корделия и я изнесъл на брега — каза Теса. — Ти наистина си помогнала да я спасят, Люси.

Люси хвърли поглед към Джеймс. Знаеше, че брат ѝ не бе видял призраците, които бяха извадили Корделия от водата… дори Магнус бе прекалено зает, за да ги зърне. Въпреки това изглеждаше замислен.

— Корделия беше съвсем добре, след като изкашля водата, с която се беше нагълтала — успокои я той. — Матю, Кристофър и Томас я заведоха у тях с един файтон.

— Но Кортана все още е тук. — Люси махна към искрящия меч. — Дейзи ще бъде нещастна без него. За нея Кортана е повече от меч. — Опита да се надигне. — Незабавно трябва да ѝ го занеса.

— Люси, не — заяви Теса. — Трябва да си почиваш…

— Аз ще занеса меча в Кенсингтън — каза Джеймс. В очите му имаше далечен поглед. — Искам да видя как е Корделия и да се уверя, че се възстановява.

Теса все още изглеждаше разтревожена.

— Вземи каретата, Джеймс, моля те. Така ще бъде по-сигурно.

Нефилимските карети бяха подсилени с отблъскващ демоните електрум и руни, находчиво скрити в дървото. Джеймс въздъхна и кимна.

— И вземи Бриджет с нейното огромно копие — добави Уил, опитвайки се безуспешно да скрие усмивката си. — И може би няма да е зле да се преоблечеш? Нищо не пречи да изглеждаш добре, когато отиваш на официално посещение.

* * *

Защо нямаше руна за сушене на дрехи, помисли си Корделия печално. Имаше чувството, че буквално жвака. Беше притисната до Матю на седалката във файтона; Томас и Кристофър седяха насреща им. Матю я беше наметнал с бойното си яке, тъй като нейното беше мокро; останал по риза, той бе обвил ръка около нея и я подкрепяше. Беше странно, но не и неприятно чувство.

Всичко все още ѝ се струваше неясно — спомняше си силата, с която демонската лапа я беше ударила, усещането за безтегловност, когато краката ѝ се отделиха от моста. Луната се преобърна, реката се вдигаше към нея с ужасяваща бързина. Горчива черна вода, миризма на влага и гнилост, усилията да се освободи от онова, което, предположи сега, трябва да бяха водорасли. Първият ѝ ясен спомен беше Джеймс, надвесил се над нея със стили в едната ръка и Кортана в другата. Тя се давеше, бореше се за въздух, тялото ѝ се разтърсваше от конвулсии, докато дробовете ѝ се изпразваха от водата. Джеймс рисуваше иратце след иратце върху ръката ѝ, докато Веселите крадци се струпваха около тях.

В един момент Матю бе дошъл, за да го отмени, та Джеймс да отиде при Люси, която беше припаднала на речния бряг. Магнус също беше там, уверяваше ги, че Люси е добре и страда единствено от шок. Искрящият мост, който Магнус беше призовал, бе изчезнал, и трафикът по истинския Тауър Бридж беше възстановен, така че те с лекота си бяха намерили два файтона и се бяха разделили: Люси и Джеймс се отправиха към Института, а останалите Весели крадци тръгнаха да придружат Корделия до Кенсингтън.

Магнус недвусмислено бе заявил на Джеймс, че ако не съобщи на Уил и Теса, че зад нападенията стои мандикор, той лично ще го направи.

Корделия бе успяла да стисне ръката на Люси веднъж, преди двамата с Джеймс да се отправят към Института с файтона си. И ето че сега тя се носеше към дома си, трепереща от студ, с коса, влажна и лепкава от речната вода.

— Сигурна ли си, че си добре? — попита Томас не за пръв път.

Седеше насреща ѝ и коленете му се удряха в нейните. Хора с размерите на Томас не бяха създадени за обикновени файтони.

— Добре съм — увери го тя. — Съвсем добре.

— Беше невероятно как се нахвърли на демона, направо феноменално — подхвърли Кристофър. — Наистина мислех, че ще го победиш… е, докато не падна в реката де.

Корделия почувства как рамото на Матю се разтресе от безмълвен смях.

— Да — отвърна тя. — И аз се заблуждавах по същия начин.

— Какво точно се случи? — попита Томас. — Люси как успя да те извади от водата?

Корделия сбърчи чело.

— Не знам — отвърна бавно. — Не разбирам. Чух я да вика името ми… а после се събудих на брега, кашляйки.

— Сигурно течението я е довлякло до брега — каза Кристофър. — Теченията на Темза могат да бъдат наистина силни.

Матю я изгледа любопитно.

— Когато бяхме на моста, докато Джеймс се биеше с мандикора, изглеждаше така, сякаш демонът говори с него. Чули го?

Корделия се поколеба. Ела с мен, дете на демони, там, където ще бъдеш почитан. Виждаш същия свят, който и аз. Виждаш света такъв, какъвто е наистина. Знам коя е майка ти, знам и кой е дядо ти.

Ела с мен.

— Не — отвърна. — Само някакво ръмжене. Нито дума.

Файтонът спря — бяха пристигнали пред къщата в Кенсингтън, която грееше бяла на лунната светлина. Улицата беше притихнала и спокойна, слаб ветрец раздвижваше върховете на чинарите.

Корделия не беше сигурна как точно се случи, но в крайна сметка Томас и Кристофър останаха да чакат във файтона, а Матю я съпроводи до входната врата, покрай черно-златния парапет, който ограждаше градината.

— Майка ти ще се ядоса ли? — попита той.

— Чувал ли си за смъртта от хиляда порязвания? — отвърна Корделия.

— Винаги съм предпочитал смъртта от хиляда котки, в която те заравят под купища котенца.

Корделия се засмя. Бяха стигнали лъскавата черна врата. Тя понечи да свали якето му, за да му го върне, но той вдигна тънка ръка, белязана като ръцете на всички ловци на сенки. Парабатайската руна се виждаше, тъмна, от вътрешната страна на китката му.

— Задръж го — каза той. — Имам поне седемнайсет, а това е най-обикновеното.

Седемнайсет якета. Това беше нелепо. Той беше и богат, осъзна Корделия. Естествено, че беше богат. Майка му беше консул по-дълго, отколкото те бяха живи. Дрехите му винаги бяха мъничко скандални, но освен това изглеждаха скъпи и ушити по мярка. В бутониерата му имаше зелено копринено цвете. Тя го докосна лекичко с върха на пръста си.

— Какво означава това?

— Зеленият карамфил символизира любовта към изкуството и изобретателността, защото не съществува в природата и трябва да бъде създаден. — Матю се поколеба. — Освен това е и символ на правото да обичаш когото си поискаш, бил той мъж или жена.

Бил той мъж или жена. Корделия го погледна изненадано: дали Матю беше като Алистър? Но не, помисли си… струваше ѝ се, че в романтично отношение Алистър предпочита единствено мъже, тъй като бе заявил, че никога няма да излъже една жена, като се престори, че я обича. Матю очевидно казваше, че харесва както мъже, така и жени.

Матю я гледаше колебливо, сякаш се опитваше да разчете реакцията ѝ, или пък си мислеше, че е ядосана. Корделия си спомни наранения поглед в очите на Алистър, когато бе осъзнал, че го беше шпионирала. Помисли си за тайните, които хората криеха, и как те бяха като белези или рани под кожата. Невинаги можеш да ги видиш, но ако ги докоснеш не както трябва, можеш да причиниш огромна болка.

— Харесва ми — каза тя. — И съм сигурна, че когото и да избереш да бъде в живота ти, независимо дали мъж, или жена, ще бъде добър човек, който много ще ми хареса.

— Не бих бил толкова сигурен в мен, Корделия, нито пък в изборите ми.

— Матю, какво би могъл да си сторил някога, което да е толкова ужасно?

Матю подпря ръка на касата на вратата, над главата ѝ, и наведе поглед към нея. Бледото сияние на уличните лампи огряваше високите му скули и меката му разчорлена коса.

— Няма да повярваш, ако ти кажа.

— Вярвам, че Джеймс не би те избрал за парабатай, ако у теб имаше нещо толкова ужасно.

Матю затвори очи за миг, сякаш прорязан от болка. Когато отново ги отвори, се усмихваше, ала усмивката не стигаше до очите му.

— Откакто се появи в живота ни, ти се оказа истинска изненада — каза и Корделия знаеше, че под „нас“ има предвид тях петимата, Веселите крадци и Люси. — Преди да пристигнеш, не мислех, че на малката ни групичка ѝ липсва нещо, но сега, когато си тук, не мога да си представя живота без теб.

Преди Корделия да успее да отговори, вратата се отвори и Риса се появи на прага. Хвърли ѝ един слисан поглед и извика през рамо към Сона. Майката на Корделия се появи, увита в копринена домашна роба. Премести поглед от Матю към Корделия, от която капеше вода, и тъмните ѝ очи се разшириха.

— О — каза, гласът ѝ беше пропит с онази смесица от неодобрение и загриженост, на която само една майка беше способна. — О, Лейля, какво стана?

* * *

Ако беше очаквала майка ѝ да се ядоса, Корделия остана приятно изненадана. Като истински майстор на лъжите, Матю поднесе на Сона история, изпълнена с храброст, интриги, опасност и намек за романс. Корделия бе прекарала цялото това време в Института, заяви той, и би останала най-лоялно до Джеймс (който страдаше дълбоко от загубата на Барбара), но знаеше, че майка ѝ ще се тревожи, ако не се прибере. Матю бе предложил да я придружи до дома, ала на пътеката покрай Темза ги нападнали демони. Корделия се била храбро, но била съборена в реката. Всичко било страшно драматично.

Сона успя да му натика почти насила едно шоколадово блокче и дебел шал, преди Матю да успее да избяга. След това се залови решително с Корделия: накара я да си свали мокрите дрехи и нареди на Риса да ѝ приготви топла вана. В мига, в който излезе от ваната и си облече нощница и пантофи, Корделия бе настанена на дивана в библиотеката пред буйно пламтящ огън. Мек халат бе увит около раменете ѝ, а Риса тикна чаша току-що сварен чай в ръцете ѝ, клатейки неодобрително глава.

На Корделия никога през живота ѝ не ѝ бе било толкова горещо.

Сона приседна на облегалката на дивана. Корделия я гледаше предпазливо над ръба на чаената чаша, сигурна, че се готви за дълго каране. Вместо това тъмните очи на майка ѝ бяха разтревожени.

— Корделия — каза тя. — Къде е Кортана?

Корделия се сепна. Знаеше кога бе видяла Кортана за последен път — в ръката на Джеймс на речния бряг. Ала в последвалия хаос тя бе забравила да си го вземе обратно, преди да се качи в каретата, която Магнус беше повикал.

— Аз…

— Не искам да се тревожиш, Корделия джан — каза Сона. — Знам с какво ти напълни главата баща ти… че този меч бил по-голяма част от съдбата на рода Карстерс, отколкото ти… отколкото аз вярвам, че е. — Корделия зяпна; това бе най-близкото подобие на критика към Елиас, което бе чувала някога от майка си. — Едно оръжие може да бъде изгубено в битка. Винаги е по-добре да изгубиш оръжието, отколкото воина.

— Мамо — започна Корделия, борейки се с купчината възглавници, за да се изправи. — Не е каквото си мислиш…

На вратата се почука. Миг по-късно Риса се появи в библиотеката, следвана от Джеймс.

Беше сменил мръсното си бойно облекло и сега носеше тъмно едноредно палто с висока кадифена яка, вдигната заради вятъра навън. В ръцете си държеше предпазливо Кортана, който грееше ярко на фона на тъмните му дрехи.

Риса отръска ръце с доволен вид и се отправи към кухнята. Сона беше грейнала.

— Корделия! Джеймс ти е донесъл Кортана.

Корделия беше занемяла. Определено беше очаквала да си получи Кортана обратно, но не и Джеймс да се появи на „Корнуол Гардънс“ след полунощ.

— Ще ви оставя насаме, за да си поговорите — каза Сона и излезе от стаята, затваряйки вратата след себе си.

Корделия бе мъничко шокирана. Ако Сона бе готова да я остави насаме с Джеймс, докато бе по нощница, значи, беше твърдо убедена в брачните намерения на Джеймс. Майчице.

Остави чаената чаша на масичката до дивана и вдигна глава, за да погледне Джеймс. Наситено златните му очи бяха стряскащи със своята настойчивост; по кожата му имаше няколко синини, а косата му беше влажна, вероятно от това, че я беше измил наскоро.

Мълчанието се проточи. Може би никой от тях нямаше да проговори отново.

— Каза ли на родителите си? — попита Корделия най-сетне. — За мандикора? И за станалото на моста?

— По-голямата част, да. Разбира се, не им разказах за пиксиса, нито за Агалиярепт, нито… е, всъщност май пропуснах да им разкажа за повечето от нещата, които направихме напоследък. Знаят обаче, че зад нападенията стои мандикор, и именно това има значение.

Корделия се зачуди за миг дали бе споделил какво му беше казал мандикорът на моста. Дете на демони. За втори път чуваше демон да го предизвиква заради потеклото му. Така правеха великите демони — намираха слабото място на човеците и ги пронизваха там. Надяваше се, че Джеймс не им отдава значение, че е способен да осъзнае, че е дете на демони не повече, отколкото Люси, Теса и Магнус Бейн.

— Благодаря ти — каза Джеймс и тя се сепна. — За онова, което направи на моста. Беше изключително храбро.

— Коя част?

Усмивката му проблесна като мълния, преобразявайки лицето му.

— Вярно е. Ти извърши много храбри неща на моста.

— Нямах това… — започна Корделия и посегна, когато той ѝ подаде Кортана. Прекрасно бе отново да го вземе в ръце. — Кортана, moosh moosh-am — каза тя. — Радвам се, че се върна.

— Да не би току-що да нарече меча си с галено име? — попита Джеймс.

Изглеждал бе наистина уморен, когато влезе в стаята, но сега имаше доста развеселен вид.

— Означава „мишчица“ и да, то е умилително. Кортана беше с мен през много трудни времена. Трябва да бъде оценяван. — Тя подпря меча на решетката на огнището; горещината нямаше да потъмни острието. Нищо не бе в състояние да го направи.

— Ще ми се да знаех повече персийски. — Джеймс се отпусна в едно от креслата. — Бих искал да ти благодаря на персийски, Дейзи, задето ми спаси живота и рискува своя. И задето ни помагаш, особено когато никой от познатите ти не е болен. Бихте могли да избягате обратно в Сайрънуърт в мига, в който това започна.

Корделия често си бе мечтала как учи Джеймс на персийски. Английските галени думи бяха толкова ограничени и безлични в сравнение с персийските, мислеше си открай време: персийците нямаха нищо против да кажат на някой, когото обичат, fadat besham, „бих умрял за теб“; или да го нарекат noore cheshmam, „светлина на очите ми“, или пък delbaram, „крадец на сърцето ми“. Внезапно си помисли за огъня в Стаята на шепота и уханието на рози и прехапа долната си устна.

— Не е нужно да ми благодариш. Нито да се държиш с мен така, сякаш го правя от алтруизъм.

Джеймс повдигна извитите си черни вежди.

— Какво искаш да кажеш?

— Имам си свои причини да се включа в издирването на лек. Естествено, искам да помогна на онези, които са болни, но освен това няма как да не си мисля, че ако успея да окажа съдействие на Клейва в спирането на това демонско заболяване, те ще проявят снизходителност към баща ми в процеса му.

— Не бих нарекъл това егоистично — заяви Джеймс. — Правиш добро в името на баща ти и семейството ти.

Корделия се усмихна леко.

— Е, сигурна съм, че ще го добавиш към списъка с многобройните ми качества, когато ми помагаш да си намеря съпруг.

Джеймс не отвърна на усмивката ѝ.

— Дейзи. Не мога… не мисля, че… — Той се прокашля. — Навярно след онова, което се случи в Стаята на шепота, не съм най-подходящият човек, който да ти намери съпруг. Не мога да си представя, че би ми имала доверие да…

— Имам ти доверие — отвърна Корделия през вцепенени устни. — Напълно разбирам. Ти не си позволи волности, Джеймс. Онова беше преструвка. Не беше истинско, знам…

— Не беше истинско? — повтори той.

Въпреки горещината, Корделия потрепери, когато Джеймс се изправи на крака. Светлината от огъня играеше в косата му, обливайки черните кичури с алени отблясъци, сякаш носеше корона от пламъци.

— Целунах те, защото исках да го направя — заяви той. — Защото никога не бях искал нещо толкова силно.

Корделия почувства, че пламва.

— Вече не съм обвързан с Грейс — продължи той. — И все пак в продължение на толкова много години я обичах. Знам го… спомням си го. Тази любов ръководеше живота ми.

Пръстите на Корделия се вкопчиха в халата ѝ.

— Сега понякога се чудя дали не е било сън. Идеализирах я, предполагам, както правят децата. Предполагам, че беше детска фантазия за това каква трябва да бъде любовта. Вярвах, че любовта е болка, и когато кървях, кървях за нея.

— Не е нужно да бъде болка — прошепна Корделия. — Но, Джеймс, ако обичаш Грейс…

— Не знам. — Джеймс се извърна от огъня. Очите му бяха тъмни като в Стаята на шепота и отчаяни. — Как е възможно да съм я обичал толкова и да изпитвам онова, което изпитвам сега към… — Той не довърши. — Може би не съм този, който си мислех, че съм.

— Джеймс…

Болката в гласа му беше твърде много и Корделия понечи да се изправи.

— Не. — Той поклати глава; гласът му беше дрезгав. — Недей. Ако се приближиш до мен, Дейзи, ще искам…

Вратата на библиотеката се отвори рязко. Корделия вдигна очи, очаквайки да види майка си.

Ала беше Алистър, облечен за излизане с високи обувки и непромокаема връхна дреха. Затръшна вратата зад себе си и се обърна, измервайки ги с поглед.

— Майка ми каза, че и двамата сте тук — каза с онзи провлечен глас, който означаваше, че е обезумял от ярост. Сърцето на Корделия се сви. Последния път, когато го беше видяла, брат ѝ беше бесен. Все още изглеждаше бесен. Зачуди се дали изобщо бе преставал да бъде бесен, или цял ден беше кипял от гняв. — В началото не повярвах, но сега виждам, че е вярно. — Черният му поглед се върна към Джеймс. — Тя може и да смята, че е допустимо да те оставя насаме със сестра ми, но не и аз. Довел си я вкъщи посред нощ, ранена и изглеждаща като удавен плъх.

Джеймс скръсти ръце на гърдите си. Очите му бяха златни цепки.

— Всъщност Матю я докара. Аз току-що пристигнах.

Алистър свали тежкото си палто и го метна сърдито върху облегалката на един стол.

— Мислех, че имаш достатъчно благоприличие, Херондейл, за да не компрометираш сестра ми.

— Дойде, за да ми върне Кортана — възрази Корделия.

— Майка ти ме покани в тази стая. — Лицето на Джеймс имаше ледено изражение. — Тя се разпорежда тук, не ти.

— Майка ми не разбира… — Алистър не довърши. Залови се да сваля ръкавиците си с треперещи пръсти и Корделия осъзна потресено, че бе далеч по-разстроен, отколкото беше предположила. — Знам, че ме мразиш заради това как се държах с теб в училище, и с основание. — Алистър прикова нетрепващ поглед в Джеймс. — Ала колкото и да ме ненавиждаш, не си го изкарвай на сестра ми.

Корделия видя как в очите на Джеймс трепна изненада.

— Алистър, ти направи живота ми в Академията същински ад. Ала никога не бих си отмъстил на Корделия. Това е нещо, което ти би сторил, не аз.

— Виждам. В училище силният бях аз, а тук ти си този, който може да важничи. Какво целиш? Какво искаш от сестра ми?

— Сестра ти — повтори Джеймс с бавна, преднамерена студенина. — Сестра ти е единствената причина, която ме спира да не ти фрасна един. Сестра ти те обича, един Ангел знае защо, а ти не си дори най-малко благодарен.

Гласът на Алистър беше дрезгав.

— Нямаш представа какво съм направил за сестра ми. Не знаеш нищо за семейството ни. Нищичко не знаеш…

Той не довърши, гледайки яростно.

Корделия почувства как нещо я разтърси. Винаги бе смятала, че семейството им е съвсем обикновено, ако не се броеше това, че постоянно пътуваха. За какво намекваше Алистър?

— Джеймс — каза тя. Въздухът пращеше от агресия; беше въпрос на време, преди едно от момчетата да се нахвърли на другото. — Джеймс, най-добре си върви.

Джеймс се обърна към нея.

— Сигурна ли си? — попита той ниско. — Няма да те оставя сама, Корделия, не и ако ти не поискаш.

— Всичко ще бъде наред — прошепна тя в отговор. — Алистър е от тези, които лаят повече, отколкото хапят, уверявам те.

Джеймс вдигна ръка, сякаш за да улови бузата ѝ в шепа или да отметне кичур от косата ѝ назад. Корделия почувства енергията между тях дори сега, когато брат ѝ беше на няколко крачки от тях и побеснял от гняв. Беше като искрите, хвърляни от напалена клада.

Джеймс свали ръка и с един последен суров поглед към Алистър излезе от стаята. Корделия начаса се приближи до вратата и я заключи, след което се обърна към брат си.

— Какво искаше да кажеш? С това „нямаш представа какво съм направил за сестра ми“?

— Нищо. — Алистър взе ръкавиците си. — Нищо не исках да кажа.

— Да, искаше. Виждам, че има нещо, което не ми казваш, нещо, което е свързано с баща ни. През всичкото това време се държиш така, сякаш опитите ми да го спася, да спася нас са детински и глупави. Нито веднъж не се опита да се застъпиш за него. Какво не ми казваш?

Алистър стисна очи.

— Моля те, престани да ме питаш.

— Няма — заяви Корделия. — Смяташ, че татко е направил нещо нередно. Нали?

Ръкавиците, които Алистър държеше, паднаха на пода.

— Няма значение какво мисля, Корделия…

— Има! Има значение, когато криете неща от мен, ти и мама. Получих писмо от консула. В него пише, че не можели да съдят татко с Меча на смъртните, защото не си спомнял нищичко за експедицията. Как е възможно? Какво е направил…

— Бил е пиян — каза Алистър. — В нощта на експедицията е бил пиян, толкова пиян, че вероятно е изпратил онези нещастници в леговище на вампири, защото не е знаел какво прави. Толкова пиян, че не си спомня нищо. Защото той винаги е пиян, Корделия. Единствената от нас, която не го знае, си ти.

Корделия се отпусна на дивана. Не беше сигурна, че краката ще я удържат.

— Защо не ми каза? — прошепна.

— Защото не исках да знаеш! — избухна Алистър. — Защото исках да имаш детство, нещо, което аз никога не съм имал. Исках да можеш да обичаш и уважаваш баща си така, както аз никога не можах. Всеки път, когато той забъркаше някоя каша, кой според теб я оправяше? Кой ти казваше, че баща ни е болен или че спи, когато беше пиян? Кой излизаше, за да го прибере, когато се напиеше до забрава в някоя кръчма, и го вкарваше тайно през задната врата? Кой се научи, на десет години, всяка сутрин да допълва бутилките с бренди с вода, така че никой да не забележи, че са намалели…?

Той млъкна, запъхтян.

— Алистър — прошепна Корделия.

Беше вярно, сигурна беше в това. Не можеше да не си спомни как баща им лежи дни наред в притъмнена стая, а майка им обяснява, че е болен. Как ръцете на Елиас трепереха. Как на масата за вечеря бе престанало да се появява вино. Как Елиас никога не ядеше. Как се бе натъквала на бутилки от бренди на най-неочаквани места: шкаф в коридора, ракла с чаршафи. Как Алистър никога не вземаше нищо от това на сериозно, отхвърляйки го със смях, насочвайки неизменно вниманието ѝ другаде, така че тя да не се замисля за видяното.

— Никога няма да спечели делото. — Алистър трепереше. — Въпреки че Мечът на смъртните е безполезен, той сам ще се осъди с начина, по който изглежда, по който говори. Ето защо майка ни иска да те омъжи възможно най-скоро. Така че да бъдеш в безопасност, когато срамът се стовари върху нас.

— Ами ти? Върху теб също не бива да падне срам… слабостта на баща ни не е твоя слабост.

Огънят в камината бе почти догорял. Очите на Алистър грееха в тъмното.

— Аз имам своите собствени слабости, както ти много добре знаеш.

— Любовта не е слабост, Алистър dâdâsh[35]- каза тя и видя как Алистър се разколеба за миг при звука на персийската дума.

А после сви устни. Сенките под очите му изглеждаха като синини; Корделия се зачуди откъде ли се прибира толкова късно.

— Нима? — Той се обърна, за да излезе от стаята. — Не отдавай сърцето си на Джеймс Херондейл, Корделия. Той е влюбен в Грейс Блекторн и винаги ще бъде.

* * *

— Трябва да се срешиш — настоя Джесамин, побутвайки сребърната четка за коса върху нощното шкафче към Люси. — Косата ти ще се сплъсти.

— Защо трябва да си толкова превзет призрак?

Люси се надигна върху възглавниците. Беше ѝ заповядано да остане в леглото, макар да изгаряше от нетърпение да скочи, да сграбчи писалката и да пише. Какъв бе смисълът да ти се случват вълнуващи неща, ако не можеш да разкажеш история за тях?

— Когато бях момиче, всеки ден разресвах косата си по сто пъти — каза Джесамин, чиято коса, тъй като беше призрак, се стелеше като фина паяжина и никога не се нуждаеше от разресване. — Ами че…

Изведнъж тя изпищя и подскочи във въздуха, реейки се на около стъпка над нощното шкафче. Люси усети как я залива студена вълна. Придърпа одеялата около себе си и се огледа неспокойно из стаята.

— Джеси?

Той се материализира в долния край на леглото, облечен в същите черни панталон и риза, които носеше винаги. Зелените му очи бяха много сериозни.

— Ето ме.

Люси вдигна поглед към Джесамин.

— Може ли да поговоря с Джеси насаме за миг?

— Насаме? — Джесамин изглеждаше ужасена. — Но той е джентълмен. В спалнята ти.

— Аз съм призрак — изтъкна Джеси сухо. — Какво точно смяташ, че бих могъл да направя?

— Моля те, Джесамин — каза Люси.

Джесамин подсмръкна.

— По мое време това би било немислимо! — заяви и изчезна във вихрушка от фусти.

— Защо си тук? — попита Люси, притискайки одеялата до гърдите си. Вярно бе, че Джеси беше призрак, ала въпреки това се чувстваше неловко при мисълта да я види по нощница. — Не си спомням кога си тръгна. На моста.

— Брат ти и приятелите ти като че ли държаха положението под контрол — каза Джеси. Златният медальон блещукаше на гърлото му. — Пък и брат ти вижда призраци. Досега не ме е виждал, но…

— Хмм. Нали си даваш сметка, че току-що бях принудена да излъжа семейството си и да се престоря, че не знам за съществуването ти, нито за това, че ти вдигна мъртвите, за да извадят Корделия от реката.

— Какво?

— Искам да кажа, благодарна съм ти, че го направи. Че извади Корделия от реката, искам да кажа. Не си мисли, че не съм. Просто…

— Мислиш, че аз извиках мъртвите от реката? Аз бях извикан.

Въпреки одеялото, на Люси внезапно ѝ стана студено.

— Какво искаш да кажеш?

— Ти повика мъртвите — отвърна Джеси. — Ти повика мъртвите и те дойдоха. Чух те, през целия град, да викаш за помощ.

— Какво искаш да кажеш? Как бих могла да вдигна мъртвите? Виждам ги, да, но определено не мога да им заповядвам…

Тя не довърши. Изведнъж се върна в спалнята на Еманюел Гаст, в онзи малък, ужасен апартамент. Ще го направиш, казала бе, когато призракът бе заявил, че никога няма да им каже, и той бе издал тайните си. Върви си, наредила бе и той бе изчезнал в миг.

— Ти единствена в онази бална зала можа да ме видиш — каза Джеси. — Винаги си била единствената, която е в състояние да ме види, освен семейството ми. У теб има нещо необикновено.

Люси го зяпна. Ами ако му заповядаше да направи нещо? Дали щеше да е принуден да ѝ се подчини? Дали щеше да е принуден да дойде при нея, ако го повикаше, така както бе дошъл на речния бряг?

Тя преглътна.

— Там, край реката, ти докосваше медальона на гърлото си. Стискаше го.

— И искаш да ти кажа защо? — попита той и Люси знаеше, че си мисли същото, което и тя.

Тази мисъл не ѝ харесваше. Не искаше да му заповядва, нито пък на Джесамин. А може би трябваше да е изпаднала в паника, каза си. В жилището на Гаст беше уплашена, край реката — също.

— Стига да искаш — отвърна.

— Този медальон бе окачен на врата ми от моята майка. В него е затворен последният ми дъх.

— Последният ти дъх?

— Предполагам, че трябва да ти кажа как умрях. — Джеси приседна на перваза. Като че ли му харесваше там, помисли си Люси, на прага. — Бях болнаво дете. Майка ми заяви на Мълчаливите братя, че не съм достатъчно добре, за да понеса да ми сложат руни, но аз не преставах да я умолявам. Тя успяваше да ми се противопоставя, докато не навърших седемнайсет години. Трябва да разбереш, че дотогава вече отчаяно копнеех да бъда ловец на сенки като останалите ловци на сенки. Казах ѝ, че ако не ми разреши да получа знаци, ще избягам в Аликанте и ще поискам да ми ги направят.

— И стори ли го? Избяга ли?

Той поклати глава.

— Майка ми отстъпи и Мълчаливите братя дойдоха в имението. Церемонията по полагането на руните мина благополучно и аз реших, че съм успял. — Той вдигна дясната си ръка и Люси осъзна, че онова, което бе взела за белег, бяха бледите очертания на руната с окото. — Моята първа и последна руна.

— Какво стана?

— Когато се върнах в стаята си, рухнах върху леглото. А после се събудих посред нощ, изгарящ от треска. Спомням си, че изпищях, и Грейс се втурна в стаята ми. Беше почти изпаднала в истерия. По кожата ми изби кръв, чаршафите поаленяха. Аз се гърчех и пищях, и раздирах чаршафите, губех сили, а не можеха да използват целителни руни върху мен. Спомням си как осъзнах, че умирам. Толкова бях слаб. Грейс ме прегръщаше, докато треперех. Беше боса, нощницата и шалът ѝ подгизнаха от кръв. Спомням си как майка ми дойде. Доближи медальона до устните ми, сякаш искаше да го целуна.

— Направи ли го? — прошепна Люси.

— Не — отвърна Джеси прозаично. — Умрях.

За пръв път в живота си Люси почувства как ѝ дожалява за Грейс. Да види как брат ѝ издъхва в ръцете ѝ по този начин. Не можеше да си представи агонията.

— След това бавно осъзнах, че съм призрак — продължи Джеси. — Нужни ми бяха месеци, преди да успея да накарам майка ми и сестра ми да ме чуят и да говорят с мен. Дори тогава, всяка сутрин, когато слънцето изгрееше, аз изчезвах и се връщах в съзнание едва вечер. Прекарах много нощи, разхождайки се сам из Брослиндската гора, и само мъртвите можеха да ме видят. И ти. Малко момиченце, паднало в един от капаните на феите.

Люси се изчерви.

— Изненадах се, когато ме видя. Още повече, когато успях да докосна ръката ти и да те извадя от онази яма. Помислих си, че може би е, защото си толкова малка, ала не. У теб има нещо необикновено, Люси. Притежаваш сила, която е свързана с мъртвите.

Люси въздъхна.

— Де да притежавах сила, свързана с пудинг от хляб и масло.

— Това не би помогнало на Корделия снощи. — Джеси облегна глава на прозореца зад себе си и Люси видя, че естествено, нямаше отражение в тъмното стъкло. — Майка ми вярва, че когато всичко е готово и се сдобие с всички съставки, от които един магьосник се нуждае, последният дъх в този медальон може да бъде използван, за да бъда съживен. Ала на речния бряг аз го държах, защото…

Люси повдигна вежди.

— В началото си помислих, че ти си във водата. Че се давиш. Жизнената сила в медальона щеше да изпразни дробовете ти и да ти помогне да дишаш. — Той се поколеба. — Помислих си, че ако умираш, бих могъл да го използвам, за да те съживя.

Люси си пое рязко дъх.

— Би направил това? За мен?

Очите му бяха неразгадаема зелена бездна, така както Люси си представяше дълбините на океана. Устните му се разтвориха, сякаш се канеше да отговори, и в същия миг през стъклото на прозореца проникна лъч утринна светлина. Джеси застина, очите му се приковаха в нея, сякаш бе пронизан от стрела.

— Джеси — прошепна Люси, ала той вече бе изчезнал.

Отминали дни:

Лондон, „Гроувнър Скуеър“, 1901 г.

В нощта, когато кралица Виктория почина, камбаните в Лондон зазвъняха печално.

Матю Феърчайлд също скърбеше, но не заради мъртвата кралица. Скърбеше за загубата на някой, когото никога не бе срещнал, за един живот, на който беше сложен край. За едно бъдеще, което завинаги щеше да бъде опетнено от сянката на онова, което беше сторил.

Той коленичи пред статуята на Джонатан Ловеца на сенки в гостната на семейството си, ръцете му бяха покрити с пепел.

— Благослови ме — каза със запъване, — защото съгреших. Аз… — Матю млъкна, неспособен да изрече думите. — Тази вечер някой умря заради мен. Заради моите действия. Някой, когото обичах. Някой, когото не познавах. Ала въпреки това го обичах.

Мислил бе, че молитвата може би ще помогне. Не помогна. Беше споделил тайната си с Джонатан Ловеца на сенки, ала нямаше да я сподели с никой друг: нито с парабатая си, нито с родителите си, нито с който и да било приятел или непознат. От тази нощ нататък между Матю и целия свят зейна непроходима бездна. Никой от тях не го знаеше, ала той завинаги бе откъснат от другите във всички отношения, които имаха значение.

Ала именно така трябваше да бъде, помисли си Матю. Та нали беше извършил убийство.

18

Раздвижва мрака

Тук мъртъвци в гробовно разложение почиват:

и в миг пронизващ звук — дали е мисъл, или чувство? —

изтръгнат от червивото им ложе се надига,

раздвижва мрака, с нощ и небеса се слива

и ляга над света като ужасна пелена.

Пърси Биш Шели, „Лятна вечер в църковния двор, Лечлейд, Глостършър“

Беше късен следобед, когато Джеймс най-сетне успя да се измъкне от Института (всеки член на Анклава, минал през портата, като че ли искаше да го разпита за мандикора) и се отправи към „Гроувнър Скуеър“, за да се срещне с останалите Весели крадци.

След като влезе в къщата на Матю, отключвайки си със своя ключ, той поспря за миг на стъпалата, които отвеждаха в избата. Знаеше, че приятелите му са в лабораторията: чуваше гласовете им да се издигат към него като пушек, чуваше бърборенето на Кристофър, ниските музикални тонове на Матю. Така близо до Матю, той усещаше присъствието му, като магнит, попаднал в обсега на друг.

Завари приятелите си насядали около висока лабораторна маса с мраморен плот. Навсякъде имаше причудливи инструменти: галванометър за измерване на електрически заряд, торзионни везни, както и механичен модел на Слънчевата система от злато, бронз и сребро — подарък от Шарлот за Хенри отпреди няколко години. Дузина различни микроскопи, астролаби, реторти и измерителни устройства бяха пръснати по масата и шкафовете. Върху един постамент лежеше револверът „Колт“, върху който Кристофър и Хенри работеха от месеци, преди всичко това да се случи. Речно сивото му никелово покритие бе осеяно с дълбоко гравирани руни, както и надпис: ЛУКА 12:49.

Месинговите предпазни очила на Кристофър бяха вдигнати в косата му; беше облечен с риза и панталон, които бяха изгорени и изцапани на толкова много места, че му беше забранено да ги носи навън. Матю бе негова диаметрална противоположност: издокаран в синьо-златен елек и гети в същия цвят, той стоеше доста далече от пламъците на бунзеновите горелки, които се издигаха толкова високо, че температурата в стаята бе като на тропически остров. Оскар дремеше в краката му.

— Какво Става, Кит? — попита Джеймс. — Опитваш се да откриеш при каква температура ловците на сенки започват да се топят?

— Косата ми със сигурност е съсипана. — Матю прокара пръсти през потъмнелите си от пот кичури. — Вярвам, че Кристофър усилено се труди над изнамирането на противоотрова. Аз помагам, като осигурявам остроумни наблюдения и критични коментари.

— Бих предпочел да ми подадеш онази мензура. — Кристофър я посочи, ала Матю поклати глава. Джеймс я взе и я подаде на Кристофър, който добави няколко капки от съдържанието ѝ към течността, която къкреше в една реторта до лакътя му. Намръщи се. — Боя се, че не върви добре. Липсва ми една съставка, без която се съмнявам, че ще подейства.

— Каква съставка? — попита Джеймс.

— Корен от малос, рядко растение. Ловците на сенки не би трябвало да го отглеждат, защото е забранено от Съглашенията. Опитвам се да го намеря и помолих Анна да ми вземе малко от долноземците, но засега нямаме късмет.

— Защо да е забранено отглеждането на някакво си глупаво растение? — обади се Матю.

— То расте единствено в почва, напоена с кръвта на убити мундани — обясни Кристофър.

— Вземам си думите назад — каза Матю. — Ама че гадост.

— Растение за черна магия, така ли? — Очите на Джеймс се присвиха. — Кристофър… можеш ли да ми нарисуваш този корен?

— Разбира се — отвърна Кристофър, сякаш в тази молба нямаше нищо странно.

Той извади един бележник от вътрешния джоб на сакото си и се залови да рисува. Течността в ретортата бе започнала да почернява. Джеймс я гледаше предпазливо.

— В оранжерията на Татяна имаше някои забранени растения — обясни той. — Съобщих на Чарлс, но той очевидно реши, че не са кой знае какъв повод за тревога, обаче…

Кристофър вдигна рисунката, на която имаше подобно на лале растение с бели листа с остри ръбове и черен корен.

— Да — каза Джеймс, с нарастващо вълнение. — Спомням си ги… действително ги имаше в оранжерията в Чезуик. Направиха ми впечатление, защото листата им приличаха на ножове. Бихме могли да отидем още сега… има ли свободна карета?

— Да. — Матю бе не по-малко развълнуван. — Чарлс имаше някаква среща, но остави втората карета в конюшните. Сваляй предпазните очила, Кристофър… време е за работа на терен.

— Добре, добре — измърмори Кристофър. — Само че трябва да се преоблека. Не ми е позволено да излизам с тези дрехи.

— Преди това обаче угаси всичко, което би могло да подпали къщата — каза Матю и улови Джеймс над лакътя. — Ще се срещнем в градината отпред.

Джеймс и Матю се втурнаха през къщата, следвани от Оскар, който лаеше възторжено. На стъпалата отвън поспряха, вдишвайки хладния въздух. Небето беше натежало от облаци; мъничко слаба светлина успяваше да проникне, огрявайки пътеката от стъпалата на къщата до стената на предната градина, както и портата към улицата. По-рано беше валяло и камъните все още бяха мокри.

— Къде е Томас? — попита Джеймс, докато Матю отмяташе глава назад, за да погледне облаците.

Макар да не изглеждаха натежали от дъжд, те носеха енергията на надвиснала буря. Също като Матю, помисли си Джеймс.

— Патрулира заедно с Анна. Не забравяй, че Томас е най-старият от нас. Длъжен е да ходи на дневни патрули.

— Не съм сигурен, че на осемнайсет години е особено стар. Би трябвало да му остават още няколко години до настъпването на сенилността.

— Понякога ми се струва, че доста харесва Алистър Карстерс. Което означава, че сенилността вече е започнала да настъпва.

— Не съм сигурен дали точно го харесва — отвърна Джеймс. — По-скоро като че ли смята, че заслужава втори шанс след държанието му в училище. — Джеймс замълча, спомнил си напрегнатото лице и обзетите от паника очи на Алистър в библиотеката на „Корнуол Гардънс“. — И може би е прав. Може би всички заслужаваме втори шанс.

— Има хора, които не го заслужават. — Гласът на Матю беше яростен. — Ако някога те хвана да обмисляш да се сприятелиш с Алистър…

— Какво? — попита Джеймс, повдигайки вежда.

— Ще бъда принуден да ти кажа какво ми заяви Алистър в деня, в който напуснахме Академията — отвърна Матю. — А определено предпочитам да не го правя. Ако не друго, Корделия никога не бива да го научава. Тя го обича и би трябвало да ѝ бъде позволено да продължи да го обича.

Корделия. Имаше нещо в начина, по който Матю бе изрекъл името ѝ. Джеймс се обърна към него, озадачен. Искаше да отговори, че ако Алистър действително бе казал нещо толкова ужасно, че то би застрашило обичта на Корделия към него, Матю не би трябвало да страда мълчаливо, но не можа да го направи. Кристофър изскочи през входната врата, нахлузвайки ръкавици в движение. Върху главата му имаше шапка, килната на една страна, и зелен шал, който не подхождаше на никоя от останалите му дрехи.

— Къде е каретата? — попита, докато слизаше по стъпалата.

— Чакахме те да дойдеш, Кристофър, не сме ходили да ти докараме каретата — отвърна Джеймс, докато тримата отиваха към конюшните, където бяха конете и каретите на консула. — Освен това съм почти сигурен, че Дарвин е казал нещо за това, че е полезно за учените да вървят пеша.

Кристофър придоби възмутено изражение.

— Нищо такова не е…

Портата изтрополи. Джеймс се обърна и видя, че отгоре ѝ имаше сенки. Не, не сенки… демони, разкривени и черни. Те скочиха безшумно на земята един след друг и тръгнаха към ловците на сенки.

— Демони кора — прошепна Джеймс; Матю вече беше извадил къс меч, Кристофър държеше серафимска кама, която изпращя като счупен радиометър, когато ѝ даде име.

Джеймс измъкна метателен нож от колана си и се обърна… само за да осъзнае, че пътят им към къщата беше отрязан. Демоните ги обграждаха така, както се бяха опитали да обградят Кристофър на моста.

— Това не ми харесва — заяви Матю. Очите му горяха, зъбите му бяха оголени. — Ама никак.

Шапката беше паднала от главата на Кристофър и лежеше подгизнала върху влажната камениста земя. Той я изрита раздразнено.

— Джеймс? Сега какво?

Гласът на Корделия отекна в главата на Джеймс, мек и уверен: Ти си лидерът.

— Ще си пробием път през обръча им, ето там — той посочи, говорейки бързо, — и ще се скрием в конюшнята. Ще заключим вратите с руна.

— Придава ново значение на израза „не подплашвай конете“ — измърмори Матю. — Добре. Да вървим.

Обърнаха се към мястото, което Джеймс беше посочил. Ножове полетяха от ръцете на Джеймс като стрели от лък. Всеки намираше целта си, потъвайки дълбоко в демонска плът. Демоните кора се пръснаха с вой и момчетата се втурнаха към конюшните в пролуката между тях в същия миг, в който небето бе раздрано от гръм.

Хвърлиха се през белите пипала на мъглата; Джеймс пръв стигна до портата на конюшните и я отвори с ритник, а после едва не се преви одве, пронизан от болка.

Обърна се и видя, че един демон кора бе сграбчил Матю и го бе запратил във въздуха. Кристофър се биеше с друго от създанията от сенки, а серафимската му кама описваше пращяща дъга от светлина. Джеймс се задави (ударът явно беше изкарал въздуха от дробовете на Матю) и се обърна, за да се втурне към него, в същия миг, в който демонът кора се извиси над неговия парабатай…

Златна мълния се хвърли между Матю и сянката, запращайки демона назад.

Беше Оскар. Ретрийвърът прелетя покрай демона, избягвайки на сантиметри жесток удар на ноктите му, и се приземи до Матю.

Демонът отново се обърна към момчето и кучето. Матю обви ръце около Оскар — кутрето, което Джеймс бе спасил много отдавна и му беше подарил, — извивайки тялото си, за да го предпази. Джеймс се завъртя с ножове в двете ръце и те полетяха.

Остриетата се забиха до дръжка в черепа на създанието и то се пръсна на парчета. Един от другите демони нададе писък, а Матю скочи на крака и сграбчи падналия си меч. Джеймс го чу да крещи на Оскар да се прибере в къщата, ала Оскар очевидно смяташе, че е постигнал голяма победа, и нямаше никакво намерение да го послуша. Изръмжа, когато Кристофър поспря до портата на конюшните, викайки на останалите да го последват.

Джеймс се обърна.

— Кристофър…

То се надигна зад Кристофър — огромна сянка, най-големият демон кора, който Джеймс бе виждал досега. Кристофър понечи да се обърне, вдигнал серафимската си кама, ала беше твърде късно. Демонът кора посегна около него, придръпвайки тялото му към себе си почти като в прегръдка. Оръжието отхвърча.

Матю се втурна към Кристофър, хлъзгайки се по мократа земя. Джеймс не бе в състояние да помръдне… беше останал без ножове; посегна към серафимската кама в колана си, ала нямаше време. Хищните нокти на демона раздраха гърдите на Кристофър.

Кристофър изпищя. Демонът кора го бутна настрани и той се свлече на земята.

— Не! — Джеймс се втурна към падналото му тяло, тичайки на зигзаг.

Нещо се хвърли към него; Матю извика и един чакрам посече връхлитащия демон на две. Джеймс извади серафимската кама от колана си, насочвайки се към демона, който беше ранил Кит.

Създанието се обърна, за да го погледне. Очите му бяха многозначителни, почти развеселени. То оголи зъби… и изчезна… досущ като демоните кора в парка.

— Джейми, те си отидоха — извика Матю. — Отидоха си всичките…

Портата се отвори с дрънчене на метал и в градината влезе карета, от която изскочи Чарлс Феърчайлд; Джеймс смътно си даде сметка, че Алистър Карстерс също беше там, оглеждайки се наоколо със слисано изражение. Докато коленичеше до Кристофър, Джеймс чу Чарлс да пита какво става.

Матю изкрещя в отговор — да не е сляп, нима не вижда, че Кристофър е ранен и трябва да отиде в Града на тишината? Чарлс продължи да настоява да научи какво бе станало с демоните, къде се бяха дянали, видял бил един, докато влизали в двора, но къде били сега?

Аз ще го заведа — казваше Алистър. — Аз ще го заведа в Града на тишината. Ала думите сякаш отекваха от много далечно място, място, където Джеймс не беше коленичил във влага и мъгла до един неподвижен Кристофър, чиито гърди бяха раздрани от демонски нокти. Място, където Кристофър не беше застинал и мълчалив, колкото и Джеймс да го молеше да отвори очи. Място, където кръвта на Кристофър не се смесваше с дъжда върху калдъръма, разливайки се в алена локва около тялото му. Място, по-добро от това.

* * *

Корделия се беше надявала отново да поговори с брат си, само че на следващия ден се събуди толкова късно, че докато Риса ѝ помогне да се облече и я изпрати на долния етаж, Алистър вече беше излязъл.

Въпреки че лъчите на следобедното слънце струяха през прозорците, къщата изглеждаше приглушена и сумрачна, тиктакането на часовниците — необичайно силно, докато тя закусваше в трапезарията. Овесената каша имаше вкус на дървени стърготини в устата ѝ. Думите на Алистър отекваха в главата ѝ: Исках да имаш детство, нещо, което аз никога нямах. Исках да можеш да обичаш и уважаваш баща си така, както аз никога не можах.

Осъзна с парване на срам, че ужасно бе сгрешила за майка си и брат си. Мислила си бе, че отказват да защитят баща ѝ от страх, заради обществения натиск. В действителност те бяха знаели, че Елиас може би наистина е виновен… толкова пиян, че не бе могъл да прецени правилно безопасността на онези, които изпращаше на опасна мисия.

Мислила си бе, че майка ѝ иска да я омъжи, за да я спаси от срама да бъде дъщеря на мъж, когото съдеха в Идрис. Сега знаеше, че става въпрос за нещо много по-сложно.

Нищо чудно, че Сона и Алистър гледаха с такава предпазливост на опитите ѝ да „спаси“ баща си. Опасявали се бяха, че ще открие истината. Кръвта във вените ѝ сякаш бе изстинала. Действително можеха да изгубят всичко, осъзна тя. Никога досега не го бе вярвала наистина. Винаги бе вярвала, че справедливостта ще възтържествува. Ала справедливостта не бе така проста, както си бе мислила.

Сепна се, когато Сона влезе в стаята. Майка ѝ я изгледа преценяващо, преди да попита:

— Това една от роклите, които Джеймс ти изпрати, ли е?

Корделия кимна. Носеше тъмнорозова дневна рокля, която бе част от подаръка на Анна.

За миг Сона придоби замечтано изражение.

— Такъв прелестен цвят. Тези рокли действително са много красиви и вероятно ти подхождат много повече от онези, които аз ти дадох.

— Не! — Корделия се изправи на крака, покрусена. — Khak bar saram! — Беше израз, който буквално означаваше „Би трябвало да умра“, най-крайната форма на извинение. — Аз съм ужасна дъщеря. Знам, че си сторила най-доброто, което си могла.

Знам, че си го направила, Матап. Знам, че просто си се опитвала да ме защитиш.

Сона изглеждаше слисана.

— В името на Ангела. Това са просто дрехи, Лейля. — Тя се усмихна. — Защо не ми се отплатиш, като ми помогнеш в къщната работа? Както трябва да прави една добра дъщеря?

Изиграна, както обикновено, помисли си Корделия, но всъщност бе благодарна, че ще може да отвлече мислите си с нещо. Бяха разопаковали още от вещите си и сега трябваше да решат къде да поставят керамиката от Исфахан и къде ще стоят най-добре килимите им от Табриз. Докато гледаше как майка ѝ се суети насам-натам, очевидно в свои води, Корделия почувства думи да напират в устата ѝ: Знаеше ли, когато се омъжи за него, Матап? Изведнъж ли го откри, или беше бавно, ужасяващо осъзнаване? Всички онези пъти, когато казваше, че трябва да отиде във Василиас, мислеше ли, че ще могат да излекуват пиянството му? Плачеше ли, когато той отказваше да отиде? Обичаш ли го все още?

Сона се дръпна назад, за да се полюбува на малка колекция от миниатюри в рамки, окачени край стълбището.

— Изглеждат добре там, нали? Или мислиш, че беше по-добре в другата стая?

— Определено е по-добре тук — отвърна Корделия, която нямаше никаква представа коя е другата стая, за която майка ѝ говори.

Сона се обърна, сложила ръка на кръста си.

— Внимаваш ли… — започна тя, но изведнъж потръпна и се облегна на стената.

Притеснена, Корделия побърза да отиде при нея.

— Добре ли си? Изглеждаш уморена.

Сона въздъхна.

— Съвсем добре съм, Корделия.

Тя се изпъна; ръцете ѝ шаваха пред нея, сякаш не беше сигурна какво да прави с тях. Беше жест, който издаваше, че е наистина притеснена. — Само че… очаквам бебе.

— Какво?

Сона се усмихна несигурно.

— Ще си имаш братче или сестричка, Лейля. Само след няколко месеца.

На Корделия ѝ се искаше да обвие ръце около майка си, ала изведнъж я обзе ужас. Майка ѝ бе на четиресет и две години, напреднала възраст, за да има дете. За пръв път в живота на Корделия нейната мъничко страшна майка ѝ се стори крехка.

— Откога знаеш?

— От три месеца — отвърна Сона. — Алистър също знае. Както и баща ти.

Корделия преглътна.

— Но не и аз.

— Лейля джан. — Майка ѝ дойде по-близо. — Не исках да те тревожа още повече, отколкото вече се тревожеше за семейството. Знам, че се опитваш… — Тя не довърши и прибра един кичур коса, паднал върху лицето на дъщеря ѝ. — Знаеш, че не е нужно да се омъжиш, ако не го искаш — каза почти шепнешком. — Ще се справим, миличка. Винаги се справяме.

Корделия целуна слабичката длан на майка си, белязана с отдавнашни белези, от времето, когато се бе била с демони.

— Cheshmet roshan, mâdar joon![36] — прошепна тя.

В очите на майка ѝ искряха сълзи.

— Благодаря ти, миличка.

Откъм входната врата долетя силно почукване. Корделия и майка ѝ се спогледаха учудени и Корделия се отправи към преддверието. Риса вече беше отворила — на стъпалата пред къщата стоеше мърлявото вестникарче, на което Матю бе дал чантата ѝ пред жилището на Гаст. Един от Нередовните, спомни си тя, долноземските момчета, които работеха за „Дяволската таверна“ и изпълняваха различни поръчки за Джеймс и останалите. В ръката си стискаше сгънат лист хартия.

— Нося съобщение за госпожица Корделия Карстерс — каза то.

— Това съм аз. Ти, ъ, трябва ли да ти платя?

— Не — отвърна момчето, жизнерадостно ухилено. — Господин Матю Феърчайлд вече ми плати. Ето!

То ѝ връчи съобщението и изтича надолу по стъпалата, като си подсвиркваше. Риса затвори вратата, разменяйки озадачен поглед с Корделия. Защо му бе на Матю да ѝ праща съобщение по този начин, зачуди се Корделия, докато разгръщаше хартията. Какво би могло да е толкова спешно.

Съобщението съдържаше само няколко думи, ала черното мастило изпъкваше шокиращо ярко върху белия лист.

Ела незабавно в „Дяволската таверна“. Имаше нападение. Кристофър е тежко ранен.

Джеймс

— Корделия? — Сона се беше появила в преддверието. — Какво става?

С разтреперани ръце, Корделия подаде бележката на майка си. Сона я прочете бързо и я тикна обратно в шепата ѝ.

— Трябва да бъдеш с приятелите си.

Корделия почувства как я залива облекчение. Понечи да се втурне на горния етаж, за да си вземе нещата, но спря.

— Трябва да си сложа бойно облекло, но то все още е влажно от реката.

Сона ѝ се усмихна… уморена, разтревожена усмивка, усмивката на толкова много нефилимски родители през вековете, които бяха гледали как децата им излизат в нощта, стиснали оръжия, благословени от ангели, знаейки, че може би никога няма да се върнат.

— Лейля, дъще моя. Може да облечеш моето.

* * *

Корделия взе стъпалата в „Дяволската таверна“ на бегом и нахълта в стаята на Веселите крадци. Беше късен следобед и слънчевите лъчи, които се процеждаха през източния прозорец, рисуваха решетки от светлина във вехтото малко помещение и неговите обитатели. Матю се беше проснал на дивана, Люси — в едно опърпано кресло. Когато Корделия влезе, тя вдигна поглед и се усмихна, ала очите ѝ бяха зачервени. Джеймс стоеше прав, облегнат на стената до прозореца; под очите му имаше дълбоки сенки. И тримата бяха в бойно облекло.

— Какво се случи? — попита Корделия, останала без дъх. — Аз… какво мога да сторя?

Матю я погледна.

— Бяхме у нас — обясни прегракнало, — използвахме лабораторията на баща ми. Те, демоните кора, ни причакаха, когато излязохме.

— Би трябвало да сме готови — заяви Джеймс. Отваряше и затваряше десния си юмрук, сякаш искаше да смачка нещо. — Не биваше да забравяме. Бързахме да отидем при каретата… нападнаха ни пред къщата. Един от тях раздра гърдите на Кристофър.

Кристофър. Корделия виждаше ярката му усмивка, очуканите му очила; чуваше нетърпеливия му и развълнуван глас, обясняващ някой нов аспект на науката или битките с демони.

— Толкова… толкова съжалявам — прошепна. — Болен ли е? Какво можем да направим?

— Вече беше трескав, когато го откараха в Града на тишината — мрачно каза Матю. — Повикахме теб и Люси веднага щом можахме и…

Откъм стълбите долетя шумът на стъпки. Вратата се отвори рязко и Томас нахълта в стаята. Носеше дълго непромокаемо палто, ала Корделия видя, че отдолу е по бойно облекло.

— Съжалявам — каза той запъхтяно. — Патрулирах с Анна… получих съобщението ви чак когато стигнахме в къщата на чичо Гейбриъл. Всички искаха да отидат в Града на тишината, разбира се, но брат Енох дойде… каза, че е невъзможно… — Томас се отпусна в един стол и зарови лице в ръцете си. — Всички са като обезумели. Анна отиде да помоли Магнус да сложи допълнителни магически бариери около къщата. Леля Сесили едва не си изгуби ума при мисълта да я пусне да излезе, но тя все пак го направи. Чичо Уил и леля Теса дойдоха, разбира се, но аз не можах да понеса да стоят там, да ги притеснявам, да им се натрапвам в страха им…

— Ти не се натрапваш, Томас — прекъсна го Матю. — Ти си част от семейството. И там, и тук.

Вратата се отвори с поскърцване и Поли влезе в стаята, носейки бутилка и няколко нащърбени чаши. Остави ги на масата, хвърли разтревожен поглед на Томас и изчезна.

Матю се изправи, взе бутилката и напълни чашите с изяществото на отдавнашен навик. За пръв път откакто Корделия помнеше, Томас взе една от тях и пресуши съдържанието ѝ.

Джеймс завъртя един от столовете и седна, кръстосал ръце на облегалката за гърба, дългите му крака се провесиха отпред.

— Том — каза той; очите му горяха настойчиво. — Трябва да създадем лек за отровата на мандикора. Мисля, че ти можеш да го направиш.

Томас се задави, закашля се и заломоти. Матю взе чашата от ръцете му и я върна на масичката.

— Не мога — заяви той, когато успя да си поеме дъх. — Не и без Кристофър.

— Да, можеш — настоя Джеймс. — Правил си всичко с него. Беше в лабораторията с него почти непрекъснато, откакто Барбара умря. Знаеш как да го направиш.

В продължение на един дълъг миг Томас не отговори. Джеймс не помръдваше, приковал поглед в него. Беше поглед, който Корделия не би могла да опише — тиха настойчивост, примесена с непоклатима убеденост. Това бе Джеймс, показващ най-доброто в себе си, помисли си тя. Вярата в приятелите му беше непоколебима: тя бе сила и те споделяха тази сила помежду си.

— Може би — бавно каза Томас най-сетне. — Ала все още ни липсва една съставка. Без нея противоотровата няма да подейства, а Кит каза, че е невъзможно да бъде намерена…

— Корен от малос — прекъсна го Матю. — Знаем откъде можем да вземем. Всичко, което трябва да сторим, е да отидем в оранжерията на Чезуик Хаус.

— Къщата на дядо ми?

Томас звучеше изумено. Прокара разсеяно ръце през светлокестенявата си коса.

— Най-сетне Бенедикт Лайтууд ще бъде отговорен за нещо полезно — каза Матю. — Ако тръгнем сега, можем да сме там до половин час…

— Почакайте. — Томас се изправи на крака. — Джеймс, почти забравих. Неди ми даде това.

Той му подаде тънък лист велен, върху който с грижлива ръка беше написано името на Джеймс. Джеймс разгърна бележката и се изправи толкова рязко, че едва не прекатури стола.

— Какво е? — попита Корделия. — Джеймс?

Докато той ѝ подаваше бележката, Корделия забеляза как Матю мести замислен поглед между тях двамата. Тя наведе очи към листа.

Ела в Града на тишината. Ще те чакам в лечебницата.

Недей да се разкриваш пред останалите Братя. Ще ти обясня, когато пристигнеш.

Моля те, побързай.

Джем

Корделия подаде безмълвно бележката на Люси. Джеймс крачеше напред-назад, напъхал ръце в джобовете си.

— Ако Джем казва, че трябва да отида, значи, трябва да отида — заяви той, докато Матю и Томас четяха бележката. — Вие вървете в Чезуик…

— Не. — Матю посегна към шишето в джоба с жест на отдавнашен навик, но после отпусна ръка. Пръстите му трепереха леко, ала гласът му беше небрежен. — Където идеш ти, и аз ще ида, Джеймс. Дори и в отегчително предградие като Хайгейт.

Джем, помисли си Корделия. Трябваше да говори с него за баща си. Нямаше на кого другиго да довери онова, което бе научила от Алистър. Нямаше на кого другиго да признае, че бе размислила.

Братовчеде Джем, трябва да ти кажа нещо за баща ми. Мисля, че той трябва да бъде изпратен във Василиас. Мисля, че не бива да се връща от Идрис. Мисля, че все пак се нуждая от помощта ти.

Пое си дълбоко дъх.

— Аз също ще дойда. Трябва да се видя с Джем. Освен ако… — Тя се обърна към Люси. — Освен ако не предпочиташ да дойда с теб в Чезуик…

— Глупости — каза Люси със съчувствие в очите. — Всичко, което трябва да сторим, е да вземем едно растение, а пък аз познавам къщата и земята. Не — побърза да добави, когато лицето на Джеймс придоби мрачно изражение — защото съм се спотайвала наоколо и съм шпионирала, защото, естествено, не съм правила нищо такова.

— Двамата с Томас може да вземете моята карета — каза Матю. — Тя е долу.

— А ние ще си повикаме файтон — добави Корделия. — Къде е най-близкият вход за Града на тишината?

— В гробището „Хайгейт“ — отвърна Джеймс, посягайки към колана с оръжията си, докато останалите вземаха бойни якета, колани и ками. — Не е близо. Трябва да побързаме. Няма време за губене.

* * *

Нищо не забави Корделия и останалите по пътя до „Хайгейт“, чиито тесни улички се оказаха задръстени от вечерния трафик. Кочияшът на файтона, отказвайки да рискува да заседне там, ги остави пред една кръчма на „Сейлсбъри Роуд“.

Джеймс помоли Корделия и Матю да почакат, докато той отиде да потърси входа към Града на тишината. Той често се местеше из гробището, обяснил бе на Корделия във файтона, и можеше да бъде открит на различни места, в зависимост от деня.

Матю хвърли изпълнен с копнеж поглед на кръчмата, но вниманието му скоро бе отвлечено от голяма възпоминателна плоча на кръстовището между „Хайгейт Хил“ и „Сейлсбъри Роуд“. Оградена с железни решетки, тя носеше надписа: ТРИ ПЪТИ ЛОРД-МЕР[37] НА ЛОНДОН.

— „Върни се, Уитингтън, лорд-мер на Лондон“ — изрецитира Матю с драматичен жест. — Именно тук се е… чул е камбаните на „Ле Боу“, искам да кажа.

Корделия кимна; достатъчно често бе чувала историята като малка. Ричард Уитингтън бил мунданско момче, решило да се махне от Лондон заедно с котката си, за да потърси късмета си другаде. Обаче чул как камбаните на църквата „Сейнт Мери ле Боу“ го викат, обещавайки му слава, ако се върне. Той го направил и станал кмет на Лондон — цели три пъти.

Корделия не беше сигурна какво се бе случило с котката. Всички истории може и да бяха верни, помисли си, но би било наистина хубаво, ако и тя можеше да получи такъв очевиден знак за собствената си съдба.

Матю извади сребърното шише от елека си и се залови да развие капачката. Макар да беше с бойно облекло, не беше пожертвал сините си гамаши в името на дълга. Корделия го погледна, без да каже нищо, когато той отметна глава назад, за да преглътне, а после отново завинти капачката.

— Холандски кураж[38] — обясни той.

— Какво означава това, че холандците са особено големи смелчаци или особено големи пияници?

Гласът на Корделия прозвуча малко по-остро, отколкото бе възнамерявала.

— По малко и от двете, предполагам. — Тонът му беше лековат, но той прибра шишето. — Знаеш ли, че котката на Дик Уитингтън може би никога не е съществувала? Скандална измислица очевидно.

— Има ли значение дали е имал котка, или не?

— Истината винаги има значение — заяви Матю.

— Не и когато става дума за истории — възрази Корделия. — Смисълът на историите не е, че са обективно верни, а че душата на историята е по-истинска от реалността. Онези, които се подиграват на измислиците, го правят, защото се боят от истината.

По-скоро почувства, отколкото видя как Матю се обърна, за да я погледне в гаснещата светлина.

— Джеймс е моят парабатай — дрезгаво каза той. — И аз го обичам. Единственото, което никога не съм разбирал у него, са чувствата му към Грейс Блекторн. Години наред ми се искаше да отдаде сърцето си другиму и все пак, когато го видях с теб в Стаята на шепота, не се зарадвах.

Корделия не беше очаквала подобна откровеност.

— Какво искаш да кажеш?

— Предполагам, че е, защото не съм сигурен дали знае какво изпитва — отвърна Матю. — Предполагам, че е, защото се тревожа, че може да те нарани.

— Той е твоят парабатай. Защо те е грижа дали ще ме нарани?

Матю отметна глава назад, за да погледне притъмняващото вечерно небе. Миглите му бяха няколко отсенки потъмни от русата му коса.

— Не знам. Но ме е грижа.

На Корделия ѝ се искаше да говорят за всичко друго, но не и това.

— Не се тревожи. Алистър ми поднесе същото предупреждение за Джеймс едва вчера. Определено съм предупредена.

Матю стисна челюсти.

— Винаги съм казвал, че денят, в който съм на едно мнение с Алистър Карстерс, е денят, в който ще горя в Ада.

— Наистина ли се е държал толкова ужасно с Джеймс в училище? — попита Корделия.

Матю се обърна към нея и изражението му я стресна. Върху лицето му се четеше неподправена ярост.

— Беше повече от това…

Джеймс се появи от сенките с разчорлена черна коса и ги повика с ръка.

— Намерих входа. Бързо, да вървим.

Матю и Корделия се отправиха към гробището и минаха под високата порта. Тъмни кипариси се извисяваха над главите им, застъпващите се листа спираха последните лъчи на вечерното слънце. В сенките им се издигаха майсторски изработените паметници на мъртвите. (Огромни мавзолеи и египетски обелиски се извисяваха редом със счупени гранитни колони, символизиращи прекъснат живот. Надгробни камъни бяха изваяни във формата на пясъчни часовници с крила, древногръцки урни и красиви жени със стелещи се коси. И навсякъде, разбира се, имаше каменни ангели: закръглени и сантиментални на вид, с по детски миловидни лица. Колко малко знаеха мунданите за ангелите, помисли си Корделия, докато вървеше след Джеймс по осеяната с клонки алея. Колко малко разбираха истинския ужас на тяхното могъщество.

Джеймс свърна от сивата алея и те се озоваха в открито пространство, което сякаш се намираше дълбоко в гората — листата над главите им бяха толкова гъсти, че гаснещата светлина бе обагрена в зелено. В средата на поляната имаше статуя на ангел, ала това не беше никакъв херувим. Това бе мраморната фигура на красив, висок мъж. Тялото му бе покрито с люспеста броня. Едната му ръка бе протегната и в нея имаше меч с думите QUIS UT DEUS, главата му бе отметната назад, сякаш надаваше вик към небето.

Джеймс пристъпи напред и вдигна ръка… онази, на която носеше херондейлския пръстен с жерави.

— Quis ut Deus? — каза той. — „Кой е като Бог?“, пита Ангелът. Отговорът е: „Никой. Никой не е като Бог“.

Очите на каменния ангел се отвориха — напълно черни, пролуки към непрогледен, безмълвен мрак. А после, със стъргане на камък, ангелът се плъзна настрани, разкривайки дълбока дупка в земята и стълби, водещи надолу.

Джеймс запали магическата си светлина и те поеха надолу в сенките. Мълчаливите братя със своите зашити очи не виждаха така, както обикновените ловци на сенки, и не се нуждаеха от светлина.

Блещукащите бели лъчи на руническия камък се процеждаха между пръстите на Джеймс, рисувайки ивици от светлина по стените. Когато стигнаха до дъното на стъпалата, Джеймс улови ръката на Корделия и ѝ помогна да мине през един проход под стъпалата. Матю ги последва миг по-късно. Джеймс затвори шепа около руническия камък, угасяйки светлината му. Тримата загледаха притихнали как групичка Мълчаливи братя със спускащи се до земята одежди с цвят на пергамент минаха наблизо и изчезнаха в друг коридор.

— Джем каза да не се показваме пред останалите Братя — прошепна Джеймс. — Лечебницата е в другия край на Говорещите звезди. Трябва да се движим бързо и безшумно.

Корделия и Матю кимнаха. Миг по-късно вече прекосяваха огромна стая, пълна със сводове с формата на ключалки, издигащи се над главите им. Полускъпоценни камъни се редуваха с мрамор: тигрово око, нефрит, малахит. Под сводовете имаше мавзолеи, върху много от които бяха гравирани семейни имена: РЕЙВЪНСКАР, КРОСКИЛ, ЛАВЛИС.

Стигнаха до голям площад, чийто под бе инкрустиран с десен на искрящи звезди. На една стена високо над тях висеше огромен, мътносив меч, чийто напречник бе изваян във формата на ангелски крила.

Мечът на смъртните. Сърцето на Корделия прескочи един удар. Мечът, който баща ѝ беше държал в ръце, макар да не бе успял да го накара да каже една истина, която той не си спомняше.

Прекосиха площада и се озоваха в просторно помещение, застлано с груби плочи. Две дървени врати отвеждаха в една посока; огромна квадратна арка — в друга. Върху вратите имаше руни за смърт, покой и тишина.

— Назад! — прошепна Матю внезапно и разпери ръка, избутвайки Джеймс и Корделия обратно в сенките.

Корделия застина, докато един Мълчалив брат мина покрай тях и пое по близкото стълбище. Джеймс кимна и се измъкна от сенките, следван от Матю и Корделия. Минаха под квадратния свод и се озоваха в друга огромна стая с голи стени и куполовиден таван, под който се пресичаха колони от дърво и камък. Наоколо имаше редици легла, във всяко от които лежеше неподвижна фигура: Корделия предположи, че трябва да имаше около трийсетина болни. Млади и стари, мъже и жени, те лежаха така безмълвни и неподвижни, сякаш вече бяха мъртви.

Стаята беше съвършено тиха. Тиха… и празна. Корделия прехапа устни.

— Къде е Джем?

Ала очите на Матю се бяха спрели върху една позната фигура.

— Кристофър — каза и се втурна натам, следван от Джеймс.

Корделия се приближи по-бавно, тъй като не искаше да се натрапва. Матю беше коленичил до тясното желязно легло; Джеймс стоеше в горната му част, надвесен над Кристофър.

Той беше гол до кръста. Десетки превръзки опасваха тесните му гърди; кръвта се бе процедила през някои от тях, оформяйки алено петно над гърдите му. Очилата му ги нямаше и очите му изглеждаха хлътнали дълбоко в черепа, сенките под тях бяха тъмнолилави. Черни вени се разпростираха като корали под кожата.

— Матю — каза той с прегракнало изумление. — Джейми.

Джеймс посегна да го докосне по рамото и Кристофър сграбчи ръката му. Пръстите му потръпваха, дърпаха неспокойно ръкава на Джеймс.

— Кажи на Томас — прошепна той. — Може да довърши противоотровата без мен. Трябва му единствено коренът. Кажи му.

Матю беше притихнал; изглеждаше така, сякаш му беше призляло от болка.

— Томас знае — отвърна Джеймс. — С Люси е, отидоха да вземат корена. Той ще довърши започнатото, Кит.

Корделия се прокашля, знаейки, че дори така, гласът ѝ ще излезе като шепот.

— Джем — прошепна тя. — Джем идвал ли е тук, Кристофър?

Той ѝ се усмихна мило.

— Джеймс Карстерс. Джем.

Корделия погледна неспокойно към Джеймс, който ѝ кимна насърчително.

— Да — отвърна тя. — Джеймс Карстерс. Моят братовчед.

— Джеймс — прошепна Кристофър, а после фигурата в леглото до неговото повтори думата.

— Джеймс — прошепна Пиърс Уентуърт. — Джеймс.

А после и следващата фигура, в следващото легло:

— Джеймс.

Матю се изправи на крака.

— Какво става?

Люляковите очи на Кристофър се отвориха широко; хватката му около китката на Джеймс се стегна и той го придърпа напред. С лице на сантиметри от това на Джеймс, той изсъска:

— Махни се от тук… трябва да се махнеш от тук. Трябва да си вървиш. Джеймс, ти не разбираш. Става дума за теб. От самото начало става дума за теб.

— Какво означава това? — попита Матю, докато все повече и повече гласове се включваха:

— Джеймс. Джеймс. Джеймс.

Матю го улови за ръкава и го дръпна от Кристофър, който го пусна неохотно. Корделия сложи ръка върху дръжката на Кортана.

— Какво става? Кристофър…

Един по един, болните се надигаха и сядаха, макар да не изглеждаше така, сякаш го правят по собствена воля. Приличаха на кукли на конци, които някой изтегляше нагоре; главите им висяха отпуснато на една страна, ръцете им се поклащаха безжизнено. Очите им бяха широко отворени, бели и грейнали в сумрака на стаята. Корделия с ужас видя, че бялото им също бе нашарено с черни вени.

— Джеймс Херондейл. — Беше гласът на Ариадна Бриджсток. Тя седеше на ръба на тясното си легло, тялото ѝ беше приведено напред. Гласът ѝ хриптеше, лишен от емоция. — Джеймс Херондейл, ти беше призован.

— От кого? — изкрещя Матю. — Кой го призова?

— Принцът — отвърна Ариадна. — Повелителят на крадците. Единствено той може да сложи край на този мор. Единствено той може да възпре мандикора, носителя на отрова. Сега ти носиш заразата, Херондейл. Кръвта ти може да отвори входа. — Тя си пое дълбока, разтърсваща глътка въздух. — Нямаш друг избор.

Отдръпвайки се от Матю, Джеймс направи крачка към нея.

— Какъв вход? Ариадна…

Корделия протегна ръка, за да го спре.

— Това не е Ариадна.

— Какво става тук?

Всички се обърнаха. Беше Джем, влязъл в стаята във вихрушка от одежди с цвят на пергамент; в ръката си стискаше дъбовата си тояга. Въпреки неподвижността на лицето му, Корделия усещаше, че е бесен. Яростта му струеше от думите, които изригнаха в ума ѝ.

— Какво правите тук, вие тримата?

— Получих съобщението ти — отвърна Джеймс. — Ти ми каза да дойда.

— Не съм изпращал никакво съобщение.

— Да, направи го — възмути се Корделия. — Всички го видяхме.

— Господарят ни изпрати съобщение — каза Ариадна. — Той изчаква в сенките. И все пак контролира всичко.

Джем поклати глава. Качулката му беше паднала назад и Корделия видя белия кичур в тъмната му коса.

— Тук е замесена някаква подлост.

Той вдигна дъбовата си тояга и Корделия забеляза буквите УХ, издълбани в дървото.

Вече всички болни повтаряха името на Джеймс, гласовете им се издигаха в бавен ропот.

Джем стовари тоягата си върху пода и звукът от дървото, ударило камъка, отекна в ушите им. Скандирането спря; болните застинаха.

Джем се обърна към Корделия и момчетата.

— Някакво зло ви е довело тук. Вървете си. Боя се, че сте в опасност.

Те се втурнаха да тичат.

* * *

Бягството от Града на тишината бе като в мъгла за Корделия. Джеймс беше начело, руническият камък в ръката му им светеше, докато избягваха Мълчаливите братя по пътя си. За броени секунди и тримата стигнаха последното стълбище, онова, което се изкачваше към небето.

Внезапно Матю си пое рязко дъх. Олюля се и падна върху каменната стена зад себе си, сякаш го бяха блъснали. Корделия улови ръката му.

— Матю! Какво става?

Лицето му беше бяло като хартия.

— Джеймс — прошепна той. — С Джеймс става нещо ужасно.

Корделия погледна нагоре по стълбите. Джеймс беше изчезнал — явно не беше осъзнал, че те са изостанали.

— Матю, той е добре… излезе от Града…

Матю се оттласна от стената.

— Трябва да побързаме.

Това бе всичко, което каза, преди отново да затича.

Двамата изкачиха стъпалата на бегом и изскочиха на поляната отвън. От Джеймс нямаше и следа.

Матю улови ръката на Корделия.

— Насам — каза и я поведе по една тясна пътека между дърветата.

Под балдахина от листа цареше почти непрогледен мрак, но Матю като че ли знаеше точно къде отива.

Стигнаха до сенчеста горичка, обградена от гробове; небето над главите им имаше тъмносиния цвят на късна привечер. Джеймс беше там, застанал неподвижен като статуя. Статуя на тъмен принц, целият в черно, с коса като гарванови пера. Тъкмо си сваляше якето… необяснимо, като се имаше предвид, че сега, когато беше вечер, бе станало студено.

Не гледаше към Матю и Корделия, а към нещо в далечината. Изражението му беше мрачно, очите му — обкръжени от тъмнина. Изглеждаше болен, осъзна Корделия уплашено. Сякаш, както беше казал Матю, с него ставаше нещо ужасно.

Матю направи фуния от шепи пред устата си.

— Джеймс!

Джеймс се обърна бавно и пусна якето си на земята. Движеше се механично, като автомат.

Тревогата на Корделия се усили. Тръгна към него бавно, сякаш се приближаваше до плашлива кошута в гората. Той я гледаше с неспокойни златни очи; бузите му бяха зачервени — червените петна на болен от туберкулоза. Чу как Матю изруга тихо.

— Джеймс — каза тя. — Какво не е наред?

Джеймс нави левия ръкав на ризата си. Върху опакото на китката му, точно там, където би свършвал маншетът, имаше четири малки кървави полумесеца, заобиколени от плетеница потъмняващи вени.

Следи от нокти.

— Кристофър — отвърна той и Корделия с ужас си спомни как Кристофър се беше вкопчил в него в стаята с болните, впил пръсти в китката му. — Знам, че не е искал да го направи. — Устните му се изкривиха в болезнена усмивка. — Не му казвайте. Толкова ще се разстрои.

О, Джеймс, не. Моля те, не. — Корделия си помисли за Оливър Хейуърд, мъртъв, защото Барбара го беше одрала в предсмъртната си агония. — Не и Джеймс.

Гласът на Матю потрепери.

— Трябва да се върнем в Града на тишината. Трябва да намерим Джем…

— Не — прошепна Корделия. — Там не е безопасно за Джеймс. Ако отидем в Института… или повикаме Джем там…

— За нищо на света — заяви Джеймс съвсем спокойно. — Никъде няма да ходя. Или поне не и в Лондон.

— Майчице, той халюцинира — простена Матю.

Ала Корделия не мислеше така.

— Джеймс, какво виждаш? — попита тя с нисък глас.

Джеймс вдигна ръка и посочи.

— Там. Между онези две дървета.

Беше прав… внезапно Корделия и Матю също видяха онова, в което той се бе взирал през цялото време. Между две кедрови дървета имаше нещо като свод, направен сякаш от тъмна светлина. Имаше готически извивки, като че ли беше част от гробището, ала Корделия знаеше, че не е. В сърцето му се вихреше тъмен хаос, сякаш бе надзърнала през един портал в безкрая на черния космос.

— Вход — бавно промълви Матю.

— Както каза Ариадна — прошепна Корделия. — Джеймс… кръвта ти… — Тя поклати глава. — Недей. Не го прави, каквото и да е то. Нищо в това не е наред.

Ала Джеймс просто се обърна и се отправи към свода. Протегна ръка към него — онази с раните, които ноктите на Кристофър бяха пробили в кожата му — и сви пръсти в юмрук.

Мускулите на ръката му се издуха и от драскотините върху китката му бликна кръв… макар да изглеждаха малки, от тях избиха едри капки кръв и тупнаха на земята. Гледката в сърцето на свода стана по-солидна и ясна и ето че Корделия зърна света, който бе видяла на моста: място, където земята и небето се бяха превърнали в пепел, а дърветата стърчаха като голи кости.

— Джеймс. — Матю догони приятеля си. — Спри.

— Трябва да го направя. — Джеймс свали кървищата си ръка. Очите му бяха трескави, дали от решимост, или от отровата във вените му, Корделия не беше сигурна. — Мат… не бива да ме докосваш. Не е безопасно.

Матю, който тъкмо посягаше към него, спря и разпери широко ръце.

— Джеймс…

— Затова ли отиваш? — попита Корделия. Усещаше вкуса на сълзи в гърлото си. Искаше ѝ се да счупи нещо, да вземе Кортана и да стовари острието върху гранита на гробовете. — Защото си мислиш, че ще умреш? В този момент Томас и Люси вземат корена от малос. Можем да разполагаме с противоотрова само след ден. След броени часове.

— Не е това. — Джеймс поклати глава. — Заразен или не, аз трябва да отида, а вие трябва да ме оставите да го направя.

— Защо? — попита Матю. — Кажи ни защо, Джейми.

— Защото Кристофър беше прав — отвърна Джеймс. — Също както и Ариадна. Единствено ако мина пред този вход, всичко това ще спре. Става дума за мен. От самото начало е ставало дума за мен. Нямам друг избор.

19

Навсякъде ще бъде Ад

Когато светът се стопи

и всяко създание бъде пречистено,

навсякъде ще бъде ад, освен на Небето.

Кристофър Марлоу, „Доктор Фауст“

Докато Люси и Томас стигнат в Чезуик Хаус, вече се беше стъмнило. Слънцето беше залязло и имението сребрееше на гаснещата светлина. Те оставиха каретата до тротоара и поеха безшумно по дългия път към къщата, от двете страни на който се издигаха разкривени дървета. Незнайно как, мястото изглеждаше още по-ужасно, отколкото когато Люси бе дошла с Корделия.

В далечината виждаше извитата сянка на оранжерията, както и занемарената италианска градина в другата посока. Сега, когато видя имението и земите му на по-добра светлина, на Люси ѝ се прииска да не беше. Не можеше да си представи да живее в подобна къща.

— Горката Грейс. Това място става само за плъхове. Всъщност не бих го пожелала и на плъх.

— То е, защото харесваш плъховете — отвърна Томас. — Помниш ли Мари?

Мари Кюри бе малък бял плъх, който Кристофър държеше в стаята им в „Дяволската таверна“ и хранеше с хляб и пилешки кости. Мари бе толкова дружелюбна, че се покатерваше на рамото на Люси и завираше муцунка в косата ѝ. Когато най-сетне умря, Мари бе тържествено погребана в двора на Матю.

— Само че не съм сигурна дали би трябвало да ни е жал за Грейс — заяви Люси. — Тя разби сърцето на Джеймс.

— За някой с разбито сърце, той изглежда в отлична форма — отбеляза Томас. — Всъщност изглеждаше по-жизнерадостен от преди.

Люси не можеше да отрече, че е така.

— Въпреки това — заяви тя. — Важен е принципът.

Двамата стигнаха до оранжерията — дълга постройка от стъкло и дърво. Преди години тя бе осигурявала на семейство Лайтууд ананаси и грозде през зимата. Сега в стъклените стени зееха дупки, а някога чистите прозорци бяха мръсни и тъмни.

На вратата висеше солиден катинар. Люси понечи да извади стилито си, но Томас сложи ръка върху китката ѝ.

— Мога да мина отзад. Би трябвало да има барака за инструменти, през която се влиза в оранжерията. Несъмнено са отоплявали мястото с хипокауст[39].

Нямам идея за какво говориш — каза Люси. — Но подозирам, че знаеш това заради всички часове, които си прекарал, слушайки Кристофър в лабораторията. Ама, разбира се, защо не, нека пропълзим в една тъмна, пълна с паяци барака.

— Не паяците ме тревожат — отвърна Томас. — А ти изобщо няма да пълзиш. Ще останеш тук на пост. Ако забележиш необичайна активност, вдигни тревога.

— Мразя да бъда стража. Сигурен ли си, че имаме нужда от такава?

— Да — заяви Томас, — защото, ако един от нас бъде погълнат от демонични корени, няма да е зле другият да е наблизо, за да доведе помощ или поне да грабне корена от малос и да избяга.

Люси бе принудена да признае, че има право.

— Върви тогава.

Томас се отправи към задната част на оранжерията. Люси се опита да прави онова, което ѝ беше възложено, в продължение на поне пет минути, ала ѝ беше толкова скучно. Много скоро от цялото това крачене напред-назад пред вратата на оранжерията започна да се чувства като златна рибка, плуваща в купата си с вода. Изпита почти облекчение, когато зърна нещо с крайчеца на окото си.

Приличаше на искра ярка светлина, някъде към италианската градина. Отдалечи се от оранжерията, присвивайки очи. Светлината бе бледа на цвят и потрепваше в полумрака. Факла може би?

Придържайки се в сенките, тя дойде по-близо. Градината бе съвсем запусната. Някога тук бе имало спретнати живи плетове, ала сега те бяха избуяли и обрасли храсталаци, разпрострели се във всички посоки. От мраморните статуи на Вергилий, Софокъл и Овидий бяха останали нащърбени парчета, които стърчаха от изпотрошени постаменти. Насред цялата тази бъркотия се издигаше квадратна тухлена постройка, прилична на стара барака за инструменти.

Докато отиваше към нея, Люси отново зърна искрицата светлина. Сега тя бе по-силна и като че ли се издигаше над стените на малката постройка, сякаш нямаше покрив, което не беше необичайно за подобни стари бараки — обикновено покривът рухваше пръв. Определено нямаше прозорци, но светлината продължаваше да струи отвътре.

Разяждана от любопитство, Люси се приближи до малката квадратна постройка. Тя като че ли беше издигната много отдавна от едри и здрави камъни. От едната страна имаше врата; беше затворена, но изпод нея се процеждаше светлина.

Внезапно светлината се раздвижи. Някой — или нещо — определено беше вътре.

Забравяйки всяка предпазливост, Люси се закатери по една от стените.

Стигна до върха почти веднага. Постройката действително нямаше покрив: отворена за природните стихии, въпреки четирите дебели стени. Люси се притисна върху стената, по която се беше изкатерила, и погледна надолу.

Оказа се стая без никаква украса, освен меча, който висеше на една от стените. Върху дръжката му бяха гравирани тръни, символът на семейство Блекторн. В средата имаше маса, върху която беше поставен ковчег. Грейс Блекторн стоеше до него, стиснала факла с магическа светлина в дясната си ръка. Лявата лежеше върху ковчега, тънките ѝ пръсти бяха разперени, сякаш можеха да минат през стъкления капак и да докоснат тялото вътре.

Защото ковчегът беше направен от стъкло, като ковчега на Снежанка в приказките. А в него лежеше Джеси Блекторн… с коса, черна като абанос, и кожа, бяла като сняг. Устните му обаче не бяха червени като кръв: те бяха бледи и стиснати, очите му бяха затворени. Носеше костюм в погребално бяло (смущаващо бе да го види облечен в нещо различно от дрехите, в които беше умрял), ръцете му бяха скръстени върху гърдите.

Люси се вкопчи в стената. Тялото на Джеси. Вероятно бе в тази барака отскоро — Татяна несъмнено бе държала сина си при себе си в Идрис, преди да дойдат в Лондон. Но защо не го бе сложила в главната къща, вместо в тази странна малка постройка? Някъде, където той щеше да има покрив над главата си?

Мисълта за студен дъжд, изливащ се върху този ковчег, бе почти болезнена. Джеси не изглеждаше мъртъв; изглеждаше така, сякаш сънят го беше застигнал, докато си бе почивал в градината. Изглеждаше така, сякаш всеки миг щеше да се изправи и да излезе от стъкления си затвор. Изглеждаше… жив.

— Джеси — каза Грейс. — Джеси, страхувам се.

Люси замръзна. Никога досега не бе чувала Грейс да говори по този начин. Звучеше уплашено, вярно бе, но освен това звучеше нежно.

— Джеси, съжалявам. Мразя да те оставям тук на студа, макар да знам, че не го усещаш. — Звучеше така, сякаш се бори със сълзи. — Чарлс непрекъснато обикаля из имението. Предполагам, че иска да види какъв имот ще наследи, когато мама почине. — Грейс понижи глас и Люси трябваше да се наведе, за да я чуе. — О, Джеси. Боя се, че ще ми попречат да идвам тук нощем. Чарлс непрекъснато повтаря, че не бива да оставам сама в тази порутена къща. Той не знае, че не съм сама. Ти идваш, за да си говориш с мен. — Грейс отдръпна облечената си в дантелена ръкавица ръка от ковчега. — Попита ме защо се омъжвам за Чарлс. Попита ме дали е, защото се боя какво би могла да стори мама на Джеймс.

Люси замръзна. В почти пълната тъмнина бе невъзможно да види изражението на Грейс… то като че ли се променяше с всяко потрепване на магическата светлина: нежно в един миг, ожесточено в следващия.

— Само че аз съм много по-себична от това — прошепна Грейс. — Правя го, защото то ще ме освободи от мама. Искам тя да се оправи, наистина, но когато това стане, трябва да я накарам да осъзнае, че сега аз съм част от семейството на консула и съм неприкосновена. Що се отнася до Джеймс…

Сенките в малката стаичка се сгъстиха. Зад Грейс имаше единствено мрак. Люси знаеше, че трябва да се върне в оранжерията, ала отчаяно искаше да чуе още.

— Толкова пъти си ме питал какво изпитвам наистина към Джеймс. А аз никога не ти признах. Толкова много криех от теб. Винаги съм искала да видиш най-доброто от мен, Джеси. Ти си единственият, който се застъпваше за мен пред мама. Ще ми се…

Сенките зад Грейс като че ли се раздвижиха.

Люси ахна и Грейс вдигна очи… в същия миг, в който една прегърбена фигура изникна от мрака.

Беше демон, полувлечуго, получовек, с кожести прилепови крила и заострена брадичка като върха на нож. Създанието се извиси над Грейс, огромно и люспесто, и тя изпищя, изпускайки факлата с магическа светлина. Заотстъпва назад, ала демонът беше твърде бърз. Протегна хищен нокът и я сграбчи за гърлото, повдигайки я от земята. Малките ѝ стъпала, обути във високи обувки с токчета, заритаха яростно.

Демонът проговори и гласът му прокънтя между тухлените стени.

— Грейс Блекторн. Ти, глупаво момиче. — На светлината на факлата Люси виждаше, че лицето му бе плоско, змийско; яйцевидните му очи искряха като черни камъни. Имаше две усти, ала само долната се движеше, когато говореше. Два големи рога се извиваха от двете страни на главата му, покрити с лъскави черни и сиви люспи. — Не биваше да нарушаваш клетвите, които майка ти даде на онези, които са безкрайно по-могъщи от нея. Има магии, които нямаш право да разваляш. Разбираш ли?

— Вече бе започнала да отслабва — ахна Грейс. — Не действаше…

Несъмнено говори за магиите, направени на Джеси, помисли си Люси. Може би нещо се бе случило с тях, когато Татяна бе надвита от отровата?

— Ще правиш това, което ти е наредено. Върни я там, където беше; аз, Намтар, ще се погрижа тя да бъде подсилена. — Гласът на демона бе като чакъл. — Ако ли не, когато господарят ни научи, че е била премахната, гневът му ще бъде неудържим. Помни, че всичко, което ти е скъпо, може да бъде унищожено с една дума от него. С едно движение на китката.

Свободната ръка на демона се стрелна към ковчега на Джеси. Грейс изкрещя. А Люси се метна от стената, приземявайки се тежко върху гърба на демона, обвила ръце около врата му.

С рев на изненада, демонът се олюля, пускайки Грейс. Тя се приземи тежко на земята, с озверели очи и разпиляна около лицето коса. Демонът изръмжа и наведе глава, сякаш за да забие зъби в ръцете на Люси; тя го пусна и тупна на земята, сграбчвайки Грейс за китката.

Грейс я зяпна в замръзнало изумление.

— Какво правиш ти тук?

Люси не мислеше, че това е най-неотложният въпрос точно сега. Стисна зъби и задърпа Грейс към вратата.

— Бягай, Грейс!

Звукът на името ѝ като че ли изтръгна Грейс от вцепенението ѝ. Втурна се да бяга, дърпайки Люси след себе си. Двете изскочиха в градината и Грейс я пусна, обръщайки се, за да затръшне вратата зад тях, ала демонът вече я беше уловил от другата страна. Със скърцане на метал, вратата бе изтръгната от пантите и запратена настрани.

Демонът тръгна към двете момичета. Люси почти очакваше Грейс да се втурне към къщата, но тя остана на мястото си. Люси извади серафимска кама от колана си, а Грейс взе един камък от земята и го запрати по демона. Е, трябваше да ѝ се признае, че не ѝ липсва предприемчивост, каза си Люси.

Камъкът отскочи от кожестите гърди на демона, който се ухили и с двете си усти и сграбчи Люси през кръста. Серафимската кама изхвръкна от ръката ѝ, а тя се издигна във въздуха. Демонът плъзна поглед по нея и очите му се присвиха.

— Знам коя си — изръмжа. Звучеше почти изненадано. — Ти си втората.

Люси го изрита силно. Демонът изпръхтя, а тя изпищя, когато хватката му се стегна. Долната му уста се отвори; Люси зърна блясък на хищни зъби, а после черна вълна, когато от устата му бликна демонска кръв. Олюлявайки се, чудовището я пусна; тя падна на земята и се претърколи, докато тялото на демона се извиваше назад Острието на меч се показа от гърдите му, изцапано с черно-зелена кръв. Демонът сведе смаян поглед към стоманата, която стърчеше от гърдите му, изръмжа и изчезна.

Зад мястото, където се бе намирал допреди миг, стоеше Джеси, стиснал меча от стената в мъничката стая с ковчега. Въпреки че острието и земята в краката му бяха облени в демонска кръв, по дрехите му нямаше петна, чисти бяха и голите му ръце. Небето над тях беше черно. С искрящи зелени очи, той бавно свали меча.

— Джеси — ахна Люси. — Аз…

Не довърши, когато Грейс пристъпи, олюлявайки се, напред. Погледът ѝ се местеше между двамата, върху лицето ѝ се четеше изумление.

— Не разбирам — каза тя, сплитайки ръце. — Как е възможно да виждаш Джеси?

* * *

Джеймс бе очаквал, че Матю и Корделия ще се опитат да го спрат, но след като им обясни с думи, които отекваха в собствените му уши, как бе наместил парчетата от мозайката, знаеше, че няма да го направят. И двамата го гледаха с пребледнели лица, ала никой не понечи да застане между него и свода.

Матю — раздърпан, мръсен, все така с онези нелепи гамаши — се изпъна и вирна брадичка.

— В такъв случай, щом трябва да отидеш, ще дойда с теб.

Сърцето на Джеймс се пръсна. Как би могъл да причини това на Матю? Как бе възможно да се кани да умре на място, където Матю никога не би могъл да го последва?

И все пак.

— Няма да се получи — отвърна меко. — Никой не може да ме последва в сенките, Мат. Дори и ти.

Матю се приближи бързо до входа към другия свят, съпроводен от разтревожения вик на Джеймс. Посегна, за да докосне празното пространство под свода, където зелената земя на гробището се бе превърнала в пепел и сивота.

Ръката му отскочи назад, сякаш се бе ударила в стъкло. Обърна се към своите спътници и Корделия видя, че трепери.

— Корделия, имаш ли въже?

Тя все още носеше въжето, с помощта на което се бяха покатерили през прозореца на Гаст. Матю го взе и пред озадачените им погледи завърза единия му край около кръста на Джеймс.

Въпреки че ръцете му трепереха, направи отличен възел.

Другия край завърза около своя кръст. Когато приключи, погледна Джеймс с нетрепващ поглед.

— Върви тогава. Ако нещо се случи… ако имаш нужда да те изтеглим обратно… дръпни въжето три пъти.

— Ще го направя — отвърна Джеймс, а после се обърна към Корделия; стоеше толкова близо до свода, че очертанията на лявата му половина бяха избелели до сиво, сякаш бе скица, която някой изтриваше. — Корделия…

Корделия се наведе и го целуна бързо по бузата. Видя как той примига и докосна изненадано мястото с пръсти.

— Върни се — помоли го.

Джеймс кимна. Нямаше какво повече да си кажат. С един последен поглед зад себе си, Джеймс пристъпи под свода и изчезна.

* * *

Светът от другата страна бе черен и сив. В началото всичко бе безформено и неясно, но после се озова сред дюни от сух пясък, между които криволичеше пътека. Въздухът беше тежък и парлив и имаше вкус на пушек; безспирният вятър навяваше прах, от който Джеймс бе принуден да заслони очите си с ръка.

През пролука в сиво-черните облаци над главата му надничаха непознати съзвездия, блещукащи като паякови очи. На известно разстояние облаците бяха по-гъсти и от тях се сипеше черен дъжд.

Единствената му утеха беше въжето около кръста. Като всички нефилимски въжета, то бе много по-дълго, отколкото изглеждаше; развиваше се зад него без никакъв признак, че ще свърши. Джеймс го стискаше здраво с дясната си ръка: в другия му край бяха Матю и Корделия.

След известно време пейзажът се промени. За пръв път зърна руините на цивилизация. Натрошени колони осейваха сухата земя заедно с рушащите се останки от каменни стени. Далече напред му се стори, че различава очертанията на стражева кула.

Пътеката се изви около една дюна. Когато излезе от другата страна, видя кулата по-ясно. Тя се извисяваше като копие в раздраното небе. Пред него имаше площад, заобиколен от полуразрушени скали, а насред площада стоеше мъж.

Беше облечен в бяло, като ловец на сенки в траур. Косата му, оставена да расте не както бе модерно, беше бледосива, макар да не изглеждаше стар: това бе цветът на гълъбови пера. Очите му имаха познат стоманеносив оттенък. Джеймс си спомни илюстрациите в книгите, които беше изучавал, ала онова бяха чудовищни изображения: насреща му стоеше принц на Ада, придобил най-човешкия си облик. Приличаше на статуя, изваяна от божествена ръка: чертите му бяха красиви, без възраст, всичко беше в съвършена хармония. Лице, в което можеше да бъде зърната ужасяващата красота на падналите. Дори ръцете му изглеждаха така, сякаш някога са били оформени, за да извършват божествени дела: едновременно за молитва и за свещена война.

— Здравей, дядо — каза Джеймс.

Демонът пристъпи към него, усмихвайки се любезно. Парещият вятър разрошваше бледата му коса.

— Значи, знаеш кой съм?

— Ти си Белиал.

— Умно момче. Положих големи усилия да не оставя следи подире си. — Ръката на Белиал описа изящна парабола във въздуха; кокалчетата му приличаха на извити панти. — Но разбира се, ти си мой внук.

— Само че това не е твоето царство — каза Джеймс. — Някога е принадлежало на Белфегор, нали? И ти си му го отнел.

Белиал се изкиска добронамерено.

— Горкият Белфегор. Раних го много тежко, когато изобщо не го очакваше. Без съмнение все още се рее в пространството между световете, мъчейки се да намери път към дома. Не е свестен тип Белфегор… не бих си хабил съчувствието за него.

— Не е съчувствие — отвърна Джеймс. — В началото си мислех, че може би Белфегор е моят дядо. Само че нещо не пасваше. А после Агалиярепт каза, че царството на господаря му е било отнето…

— Срещнал си се с Агалиярепт? — Белиал изглеждаше истински развеселен. — Ама че тип. Преживяхме някои интересни моменти заедно, преди да бъде пленен в онази кутия. В интересни среди се движиш, Джеймс.

Джеймс продължи, сякаш Белиал изобщо не беше проговорил:

— Така че се замислих кой би откраднал цял свят? И защо? — Взираше се изпитателно в лицето на демона за някаква промяна, ала то не издаваше и следа от емоция. — А после си спомних, че бях чел книга, в която се споменаваше за теб.

— В много книги се споменава за мен — изтъкна Белиал.

— В тази книга те наричаха крадец на царства, на светове. И аз… аз си помислих, че е грешка. Че са искали да те нарекат най-големият крадец във всички светове, в който и да било свят. Ала не е било грешка, нали? Ти крадеш царства. Откраднал си това царство от Белфегор. — Джеймс усети, че му се вие свят; китката, там, където ноктите на Кристофър го бяха одрали, го болеше и пулсираше. — Мислел си, че никой няма да се досети, че ти стоиш зад демонските нападения. Мислел си, че дори ако оставиш следи, нападенията ще бъдат приписани на Белфегор. Онова, което не разбирам, е защо през целия ми живот ми показваше това място, това царство… — Млъкна, борейки се да се овладее. — Виждам този свят, независимо дали искам, или не. Но защо ми показваш царство, което не е твое?

Белиал направи гримаса.

— Ти си смъртен и измерваш живота си в дни и години. Ние, демоните, измерваме живота си във векове и хилядолетия. Когато отнех това място от брат ми, ловците на сенки не съществуваха. Не бяха дори мисъл, зародила се в глупавата красива главичка на Разиел. През вековете аз подчиних всичко тук на волята си. Всяко дърво, всяка скала, всяка песъчинка е под моята власт, също като теб, момчето ми. Ето защо те доведох тук.

— Дойдох по собствена воля — заяви Джеймс. — Избрах да се изправя очи в очи с теб.

— Кога разбра, че не съм Белфегор?

Джеймс почувства как внезапно го обзема умора.

— Какво значение има? Досетих се за някои неща, когато мандикорът на моста ме заговори. Нямаше причина един принц на Ада толкова много да иска да ме види, освен ако във вените ни не тече една и съща кръв; така както нямаше причина да е толкова потаен за това точно кой принц е, освен ако не играе някакъв номер. Агалиярепт каза, че царството на господаря му било откраднато от по-лукав демон, а бях чувал да наричат дядо ми най-лукавия принц на Ада. Когато Ариадна проговори и нарече господаря си Повелителя на крадците, вече знаех. Господарят на мандикора, крадецът, лукавият принц, дядо ми… те бяха един и същ демон.

— А кой според теб говореше чрез Ариадна и останалите? — Белиал махна лениво с ръка и за миг Джеймс зърна лечебницата в Града на тишината. Болните лежаха неподвижно в леглата си, а Джем охраняваше входа с тояга в ръка. В стаята цареше тишина. Погледът на Джеймс неволно се спря върху Кристофър, неподвижен, покрит със синини. — Омръзна ми да се размотаваш — каза Белиал и свали ръка. Видението угасна. — Трябваше да разбереш, че ако не дойдеш при мен, те ще продължат да измират.

Джеймс си помисли за Матю и Корделия. Как го бяха зяпнали изумено, когато им беше казал защо трябва да мине през свода, защо няма избор. Трябва да се срещна с дядо си в неговото царство, независимо дали е капан, или не. Има капани, в които трябва да влезеш. Защото, ако не се срещна с него и не опитам да се договоря с него, цялата тази смърт няма да има край.

— Ти си причината през всички тези години в Лондон да има толкова малко демони — досети се Джеймс. Прекалено ги е страх да си покажат носовете, казала бе Поли. — Стояли са настрани, понеже са се страхували от теб. Но защо?

— За да ви накарам да се отпуснете — отвърна Белиал. — Мандикорът покоси редиците ви, както нож реже масло, и защо не? Забравили сте какво означава да бъдете воини.

— А после позволи на демоните да започнат да се връщат — бавно каза Джеймс. — За да ни държиш в тревога, да отвлечеш вниманието ни.

Белиал отръска песъчинка от ръкава си.

— Ти и приятелите ти очевидно доста сте внимавали.

— Ние, човеците — заяви Джеймс студено, — не сме такива глупаци, за каквито ни вземаш.

Усмивката на Белиал стана по-широка.

— Разбрал си ме напълно погрешно, дете, ако си мислиш, че смятам човеците за глупаци. Те са най-обичното творение на Небето. „Колко изумително съвършен в действията си; колко приличен на ангел в своята прозорливост; колко подобен на бог! — изрецитира той меко. — Върховна красота на света! Венец на всички живи твари!“[40]

— Шекспир — заяви Джеймс — е говорил саркастично.

— Така или иначе, ти не си напълно човек, нали? Никой нефилим не е. Ходите сред човеците, изглеждате като тях, но могъществото дори на най-нисшия измежду вас надвишава това на най-силния човек.

Каквото и да бе очаквал Джеймс от Белиал, определено не беше подобно отношение към човешките същества. Ала демоните бяха измамливи създания, като феите: те изкривяваха истината, нагаждаха я към своите цели. А за разлика от феите, демоните можеха да лъжат.

— Защо толкова държеше да ме видиш? — Джеймс внимаваше да говори безстрастно. — И защо сам не дойде при мен? Защо искаше аз да дойда?

Белиал отметна глава назад, но ако се разсмя, го направи без звук.

— Ти си истинска изненада.

— Повече страх ли очакваше? В такъв случай, значи, не познаваш баща ми. Не познаваш майка ми. Не познаваш семейството ми, нито мен.

— Очаквах повече гняв — отвърна Белиал. — Ала може би вече си над тези неща. Изглежда, че знаеш доста за мен. Вие, нефилимите, и вашите книжки. Е, какво научи за дядо си?

— „Създал си Белиал за бездната, ангел на враждата; царството му е мракът, намеренията му са да посее зло и вина. Всички духове, над които властва, са ангели на разрухата, те следват законите на мрака, единственото им желание ги влече натам“ — изрецитира Джеймс.

Белиал изглеждаше развеселен.

— Научи ли също така какво означава името ми? Бели я'ал на оригиналния арамейски… Или пък е иврит? Означава „никога да не се издигне“. Единствен аз измежду всички принцове на Ада не мога да бродя по земята в собственото си тяло. Трябва да обладая нечие чуждо тяло, за да съществувам в твоя свят.

— Облада Ариадна — досети се Джеймс. — В болничната стая.

— Само за миг — горчиво каза Белиал. — Когато духът ми обладае тялото на някой човек, то е като пожар, лумнал в крехка обвивка от хартия. Тялото ще бъде унищожено за броени часове. Лилит, Самаил, всички останали… те могат да бродят по земята дори в собствената си форма. Единствено аз съм ограничен по този начин, защото Небето ни наказва според собствената си светлина. Аз единствен от всички принцове обичах човеците най-много, така че единствено аз не мога да бродя сред тях. — Докато говореше, той жестикулираше. Ръцете му бяха също толкова красиви и без възраст, както и останалата част от тялото, с тънки, дълги пръсти. Ноктите му бяха матовочерни. — А после се появи ти.

Огънят във вените на Джеймс се беше усилил. Усещаше как трескава пот се процежда между лопатките му, как овлажнява косата му. Не смееше да погледне към ръката си.

— Единственото приемно тяло, което бих могъл да използвам — продължи Белиал, — е тяло, в което тече моята кръв. Опитах с майка ти, но онзи ангел с часовников механизъм, който тя носеше, ми попречи да се доближа до нея. Дори когато защитата му отмина, Итуриел я пазеше. Тя е натровена твърде много с ангелска кръв, за да ме приюти. — Горната му устна се повдигна. — Ала ти. Можем да си поделим тялото ти, Джеймс. Моето присъствие ще изцели отровата на мандикора във вените ти. Ти ще живееш, а могъществото ти ще бъде огромно. Защото не си ли мой наследник, моя плът и кръв?

Джеймс поклати глава.

— Нападенията на демоните, болестта… причинил си всичко това, за да ме накараш да се съглася. — Последното парченце от мозайката си дойде на мястото. Цялото му тяло туптеше от болка. — Ето защо си искал Белфегор да бъде обвинен за онова, което се опитваш да направиш. За всичко това. Опитваш се да заобиколиш закона, който казва, че не можеш да се въздигнеш. Никога не си се опитвал да заблудиш нас, ловците на сенки, за това кой е дядо ми. Опитвал си се да заблудиш другите като теб.

— Ангели в небесата и демони в Бездната — отвърна Белиал, изучавайки черните си нокти. — Действително. Не го отричам.

— Нуждаеш се доброволно да поискам да ме обладаеш. Да ти позволя да станеш мен.

— Именно — каза Белиал.

Изглеждаше отегчен.

— Отнел си щастието на баба ми. Отне живота на братовчедка ми Барбара. И искаш да…

— Да ми дадеш тялото си, за да се въздигна — довърши Белиал нетърпеливо. — Да, да. Защото аз мога да спра всичко това. Слугата ми на моста почти ти го каза.

— Мандикорът — каза Джеймс. — Обладал си някого и си го изпратил при Еманюел Гаст. Накарал си го да призове демона.

— Гаст беше полезен идиот. Незнайно защо си мислеше, че след като призова демона, ще го оставя да живее, макар че дирята, рано или късно, щеше да отведе до него, а той определено не е от онези, които биха могли да устоят на мъчения и разпити. — Белиал се прозя. — Твърде жалко… Гаст беше доста талантлив в магиите на измеренията. Успя да призове мандикора по такъв начин, че той съществува отчасти във вашия свят и отчасти тук, откъдето черпи сили.

— Ето защо е в състояние да понесе слънчевата светлина в нашия свят.

— Точно така. Световете са напластени един върху друг: този свят предпазва мандикора и децата му във вашия. А тук той ми служи изцяло. Когато му наредя да престане да напада нефилимите, нападенията ще спрат. Няма да има повече смърт. Но ако ми откажеш, те ще продължат. И ти, момчето ми, ще умреш.

— Първо сложи край — дрезгаво каза Джеймс. — Повикай го и го унищожи и тогава можеш… можеш да ме обладаеш. Ще ти го позволя.

— Не — измърка Белиал. — Тези неща не се правят така, Джеймс Херондейл. Това е моето царство и няма да има никакви номера. Първо ще ме приемеш в себе си. И тогава…

Джеймс поклати глава.

— Не. Първо демона. И не може просто да отмениш заповедите, които си му дал. Трябва да го унищожиш.

Леденият поглед на Белиал стана корав. Очите му толкова приличат на тези на майка ми, помисли си Джеймс. Странно бе да види тези очи, изпълнени с такава злост. Такава омраза.

— Кой си ти, че ми даваш заповеди. Ела тук, момче.

Джеймс не помръдна. Очите на Белиал се присвиха, а после се плъзнаха по него, по лицето, по бойното му облекло, по кървящата му китка.

— Отказваш ми — бавно процеди той, сякаш не можеше да повярва.

Джеймс би казал, че е потресен, ако принцовете на Ада можеха да бъдат потресени.

— Както вече казах, дойдох по собствена воля.

— Разбирам — отвърна Белиал. — Не си толкова податлив, колкото ми бе дадено да разбера. Ала много скоро ще осъзнаеш мъдростта на плановете ми. Бих предпочел тялото на мъж — добави той, сякаш на себе си. — Всъщност бих предпочел да беше малко по-възрастен, но какво да се прави. — Той се ухили. — Не забравяй, че не си единственият, към когото мога да се обърна.

Махна с ръка и многоцветна светлина се разля във въздуха, приемайки очертанията на Люси… Люси в бойно облекло, с вдигната решително в стегнат кок коса. Изглеждаше досущ като себе си, чак до мастилените петна по ръцете ѝ. Стомахът на Джеймс се сви.

— Да не си посмял да я докоснеш. Освен това… Люси никога няма да се съгласи.

Белиал се изсмя.

— Не бъди толкова сигурен. Помисли малко, Джеймс. Въпреки силата в кръвта ти, тялото, което обитаваш, е крехко. Погледни само от какво умираш в този момент. Четири жалки драскотини. Нещо толкова малко да сложи край на нещо толкова голямо. Ти обитаваш крехка черупка, която остарява, изпитва ужасяваща болка, умира. Но ако се слееш с мен, ще станеш безсмъртен. Не би ли искал това за сестра ти? За себе си?

— Не — отвърна Джеймс. — Няма да си заслужава.

— Ах, глупавата самоувереност на нефилимите. — Очите на Белиал се присвиха. — Навярно е време да ти напомня, момче, точно колко си крехък.

* * *

Възцари се мълчание. Джеси стоеше, без да диша тежко — без изобщо да диша, — стиснал меча в ръка. Премести поглед от Грейс към Люси, която все още бе на земята, приклекнала, и ѝ кимна едва забележимо.

Люси се обърна към Грейс.

— Да — заяви. — Мога да видя Джеси.

Грейс затисна устата си с ръка.

— Но как? — прошепна. — Джеймс също е Херондейл, ала не може да го види… никога не го е виждал…

— Люси е необикновена — каза Джеси. — Изглежда, че е в състояние да вижда не само обикновени призраци.

Той подпря меча на стената на бараката и се приближи до сестра си. Обви нежно ръце около нея и тя облегна глава на рамото му.

— Този демон. Това още едно от деянията на дядо ли беше, навъртащо се и досега наоколо?

Грейс се отдръпна лекичко.

— Не. Беше… — Тя поклати глава. — Не е безопасно. Не можем да говорим пред нея за нищо от това. Тя е дъщеря на Уил Херондейл, Джеси. На практика е племенница на консула…

Люси се изправи безмълвно, изтръсквайки тревата от дрехите си. Чувстваше се ужасно неловко. Помисли си за демона, за съскащия му шепот: клетвите, които майка ти даде на онези, които са безкрайно по-могъщи от нея. Беше дело на Татяна, сигурна бе в това, а по изражението на Джеси се досещаше, че и той подозира същото.

— Познавам Люси — каза той, поглеждайки към нея над русокосата глава на Грейс. — Имам ѝ доверие. Така както ти имаш доверие на Джеймс.

Грейс се дръпна назад и се намръщи.

— Никога не съм му казвала за теб…

— Люси! — повика я някой и когато вдигна поглед, Люси видя Томас да тича към нея.

Прескочи ниския плет с лекота и се приближи с озадачено изражение, ала готов за битка, стиснал своите болеадорас в ръка.

Грейс побърза да се отдръпне от Джеси бършейки лицето си. Обърна се и изгледа Томас яростно.

— Защо сте нахълтали в дома ми? Какво става тук?

— Не мислехме, че ще си бъдеш вкъщи — отвърна Томас.

— Не помагаш, Томас — каза Люси. — Кажи ѝ за противоотровата.

— Ами… — Томас погледна притеснено към Грейс. — Двамата с Кристофър се опитваме да създадем лек за демонската отрова.

— И? — попита Грейс рязко.

С крайчеца на окото си гледаше Джеси, който се беше отдръпнал няколко крачки назад и ги наблюдаваше безмълвно. Очевидно бе, че Томас не може да го види.

— Трябваше ни нещо от вашата оранжерия — обясни Томас. — Едно специално растение. Взех го и подозирам, че никой няма да забележи липсата му, като се има предвид състоянието на оранжерията.

Джеси повдигна вежди.

— Нещо обичайно ли е за теб да проникваш с взлом в къщите на хората и да обиждаш градините им? — попита Грейс. — И какво търсеше госпожица Херондейл в италианската градина?

— Аз… — започна Люси.

Изведнъж светът стана бял. Бял, а после сив. Люси ахна, когато градината пред нея изчезна, заменена от огромна пустиня и нощно небе, на което грееха непознати звезди. Пред себе си виждаше Джеймс с опръскани от кръв дрехи. Не изглеждаше добре, болен и трескав. Пред шокирания ѝ поглед той се хвърли напред с нож в ръка.

Видението изчезна. Тя отново бе на земята в имението в Чезуик, превита надве, бореща се за въздух. Онова, което бе видяла, бе истинско, знаеше го.

— Джеймс — каза задавено. Джеймс е в опасност. Трябва да му помогнем. Само че не можеше да го каже пред Томас, той трябваше да се съсредоточи върху противоотровата и освен това щеше да помисли, че е полудяла. Опита се да овладее гласа си. — Трябва да отида при него.

Томас изглеждаше озадачен. Грейс също. Единствено Джеси сякаш разбираше.

— Къде е той сега? — попита. — Ще отида да видя как е. Знаеш колко бързо се придвижвам.

Люси и Грейс си размениха бърз, почти заговорнически поглед.

— Къде е Джеймс, между другото? — попита Грейс на висок глас. — Не е ли с вас?

— Отиде на гробището „Хайгейт“ — отвърна Люси. — За да проникне в Града на тишината.

Джеси кимна кратко и изчезна.

— Какво става, Люси? — попита Томас. — Какво е това за Джеймс?

— Трябва да отида при него в „Хайгейт“ — заяви тя. — Ще бъда по-полезна на приятелите ни там, отколкото на теб в лабораторията. Сега, когато разполагаме с последната съставка, времето е от жизненоважно значение за създаването на противоотровата, нали?

— Да, но трябва ли да отидеш в „Хайгейт“ още сега?

— Чувствам, че трябва да бъда с него и с Корделия. Свършихме онова, заради което дойдохме… Само ще ти преча в лабораторията.

— Люси може да вземе нашата двуколка — побърза да предложи Грейс. — Тя ще я отведе в Града на тишината, след като така иска.

Учудена, Люси ѝ хвърли благодарен поглед. Томас като че ли се колебаеше.

— Би трябвало да дойда с теб, Люси.

— Не — възрази тя. — Том, ти трябва да отидеш в къщата на консула. Никога няма да си го простя, ако противоотровата се забави заради мен.

Което си беше самата истина. Най-сетне успяха да убедят Томас да се сбогува и да се отправи към дългата алея към къщата.

В мига, в който той не можеше да ги чуе повече, Грейс впи суров поглед в Люси.

— Какво си си наумила? Знам, че имаше причина да го отпратиш. Истинска причина.

— Отпратих го заради Джеси — отвърна Люси. — И защото… чух те да говориш с онзи демон, Грейс. Заплашваше те заради някаква магия. Клейвът…

Грейс беше придобила ужасяващ цвят. В книгите, когато някой пребледнееше, то бе драматично. В този миг Люси усети, че ѝ се повдига леко от гледката.

— Да не си споменала името им. Да, майка ми използва черна магия, за да се опита да съживи брат ми, а черната магия води след себе си демони… демони, с които тя трябваше да сключи сделки, демони, които имаха искания, изкопчиха обещания. Ангелът ми е свидетел, че ми се ще да не беше направила нищо от това. Опитах се да предпазя Джеси от най-лошото, но аз… той е всичко, което имам, и не мога да го изгубя. Ако Клейвът научи за деянията на майка ми…

— Знам. — Люси се опита да придаде успокояващо звучене на гласа си. — Разбирам, че никой не бива да научи, че Джеси е тук, че го криете, защото, ако нефилимите намерят тялото му, ще го унищожат. Ала той трябва да е бил скрит, защитен? Анклавът не го намери, когато претърсваха това място…

— Мама държеше ковчега му в спалнята си, а те не влязоха там — отвърна Грейс почти шепнешком. — Аз го преместих, след като тя се разболя. Не можех да понеса да влизам там. Не можех да понеса и той да се събужда в онази стая всеки залез.

— Това е ужасно… — започна Люси, но не довърши и извика изненадано, когато Джеси се появи отново.

Грейс, която очевидно бе свикнала с призрачните му появявания и изчезвания, не трепна.

— Намери ли го? — попита Люси незабавно. — Видя ли Джеймс?

Джеси се поколеба.

— Не го видях, но видях Матю и Корделия. Джеймс… го нямаше.

— Това е всичко? Джеймс го нямаше? — попита Люси. — Матю и Корделия не биха го оставили.

— Мисля, че той ги е оставил, ако изобщо е имал някакъв избор — бавно отговори Джеси. — Там… там имаше следи от тъмна магия.

Стомахът на Люси се сви.

— Трябва да отидем при тях. Още сега.

— Действително може да вземеш двуколката ни — каза Грейс, макар Люси да забеляза, че не предложи да дойде с нея.

— Не. Благодаря ти, но… — Люси се обърна към Джеси. — Моля те, можеш ли да ме вземеш със себе си? Така както ти пътуваш?

Джеси се сепна.

— Така както пътуват призраците? Нямам идея дали ще се получи, Люси. Никога не съм вземал някого със себе си.

Люси протегна ръка. Джеси стоеше близо до нея и тя сложи длан върху гърдите му. Беше солиден, кожата над ключицата му, там, където пръстите ѝ я докосваха, бе мека.

Тя се взря в очите му. Може би никога нямаше да ѝ прости за това, знаеше го, ала не ѝ оставаше друг избор.

— Джеси Блекторн. Заповядвам ти да ме вземеш със себе си при брат ми. Заведи ме в гробището „Хайгейт“.

Той настръхна.

— Люси. Не.

Грейс направи крачка към тях с озадачено изражение. Понечи да посегне към Джеси.

— Заповядвам ти — повтори Люси яростно.

С изражение на гняв, Джеси я взе в прегръдките си и земята изчезна изпод краката ѝ.

20

Всеки, който не е Бог

Отчаяно желание за мъст и бран, опасна

за всеки, който не е бог. От другата страна

се вдигна Белиал, по-кротък, а и по-любезен;

по-личен дух не бе изгубвал раят — сякаш той

за подвизи създаден бе и за дела достойни.[41]

Джон Милтън, „Изгубеният рай“

— Въжето все още не е опънато докрай — каза Матю след цяла вечност в гробището.

Беше много блед и Корделия се тревожеше за него. Отиването на Джеймс в другия свят като че ли изцеждаше силите му.

Тя бе застанала толкова близо до свода, колкото ѝ бе възможно. Мислеше си, че може би ще зърне Джеймс през него, но виждаше единствено мъртва земя, прекършени дървета и червена луна, издигаща се в небето.

— Ами ако му се е случило нещо? — попита Матю.

— Нали му каза да дръпне въжето, ако му се наложи да излезе. Знае какво да направи.

Корделия погледна надолу; виждаше бледите следи от стъпките му. Те стигаха до входа, където изчезваха изведнъж. Протегна ръка, за да докосне пространството под свода… може би в бариерата имаше слабо място?

Нямаше. Беше неподатлива като гранит. През нея Корделия можеше да различи песъчинките, раздвижвани от вятъра на един друг свят. Изглеждаше толкова близо.

Нещо изпращя и въжето се опъна. Корделия се обърна рязко в същия миг, в който Матю изкрещя, а въжето се обтегна, събаряйки го на земята. Той се приземи тежко по гръб, борейки се, докато въжето го изтегляше към свода.

Забиваше пръсти в земята, мъчейки се да спре. Корени, стърчащи от пръстта, закачаха дрехите му и ги раздираха. Блъсна се в отвора силно, миг преди въжето да се отпусне. Претърколи се настрани, като стенеше, а Корделия се втурна към него, извадила Кортана.

Тя коленичи до него. В косата му имаше пръст и кръв. Улови въжето и вдигна меча си.

— Не — изхриптя Матю. — Джеймс…

Не искаше тя да прекъсне връзката му с Джеймс, знаеше Корделия. Само че да го блъскат непрекъснато в бариерата между този и другия свят щеше да го убие. Корделия знаеше и това; дори за Матю да нямаше значение, за нея имаше.

Кортана се спусна надолу, разсичайки въжето около кръста му. Матю се претърколи по корем и се надигна с усилие на колене в същия миг, в който Корделия улови края на въжето и като го уви хлабаво около китката си, го стисна здраво.

— Корделия…

Матю посегна към нея.

Въжето отново се обтегна. Силата беше невероятна… дръпна Корделия настрани и едва не я наниза на собствения ѝ меч. Тя изкрещя и ето че я теглеха към свода. Видя бариерата да се приближава, пространството под свода блещукаше. Тя се изви и вдигна Кортана; движеше се все по-бързо и по-бързо.

Спомни си начина, по който мечът се беше забил в гранита на Тауър Бридж. Гласът на баща ѝ — болезнен звук — отекна в главата ѝ: Това е острие, което може да посече всичко.

Усети дръжката да тупти до дланта ѝ… чу как Матю извика… и насочи Кортана напред, сякаш пред себе си имаше хартия, която би могла да среже.

Отекна звук на нещо трошащо се и тя премина през бариерата между двата свята. Изпищя, когато около нея се разлетяха отломки като парчета стъкло, всяка от които съдържаше образ — видя бряг и кървяща луна, подземна пещера, цитадела върху един хълм, демон, извисяващ се пред стражева кула.

Отломките прелетяха покрай нея и изчезнаха. Въжето се отпусна, оставяйки китката и дланта ѝ да парят от болка. Тя се претърколи, борейки се за въздух.

Намираше се в царството на сенките: небето над главата ѝ бе покрито със сиви облаци, надвиснали тежко като блокове гранит. Навсякъде се простираха дюни от пепел и пясък. Избелелите кости на странни, отдавна умрели животни стърчаха от земята.

— Дейзи? — долетя до ушите ѝ познат глас.

Тя се надигна и седна с усилие; въжето изпадна от ръката ѝ. В пясъка до нея беше коленичил Джеймс, пребледнял, сенките под очите му бяха като синини, а скулите му — изцапани с пръст.

— Как така си тук? — прошепна той. — Как е възможно да си тук?

— Кортана… той проряза бариерата…

— Дейзи — прошепна той и я взе в прегръдките си.

Корделия не го беше очаквала и от изненада пусна дръжката на Кортана… което беше истински късмет, защото иначе можеше да прониже и двама им. Бузата му се притисна в нейната; тя усещаше ударите на сърцето му.

— Мислех, че никога вече няма да те видя — промълви Джеймс. — Дейзи, ангел…

Тя обви ръце около врата му.

— Джеймс.

Вероятно бе останала в обятията на Джеймс само няколко секунди, ала те ѝ се сториха по-дълги от цялото време на света и по-мимолетни от миг. Притисна устни до меката му коса в същия миг, в който над главите им отекна звук, подобен на гръмотевица. Джеймс скочи на крака, изтегляйки я със себе си.

— Върни се обратно, Дейзи — каза, съзерцавайки лицето ѝ. — Трябва да си проправиш път обратно. Махни се от тук.

Звукът, подобен на гръм, отново се разнесе, този път по-близо.

— Джеймс, не. Няма да те изоставя.

Джеймс я пусна, простенвайки. Вдигна Кортана и тикна дръжката в ръката ѝ. Пръстите на Корделия се сключиха автоматично около нея.

— Вече знам какво иска Белиал. Кълна ти се, нищо не можеш да направиш…

Ръката ѝ още по-силно стисна Кортана.

— Само ако и ти се върнеш с мен — заяви тя упорито.

Звукът се разнесе отново; не беше гръм, ала сякаш отекваше през земята.

— Не мога — отвърна Джеймс. Пустинният вятър се бе усилил и развяваше черната коприна на косата му върху челото му. — Трябва да го унищожа. Няма друг начин да сложим край на това. — Той докосна лицето ѝ. — Върви си, моя Дейзи. Кажи на Матю…

Оглушителен рев раздра нощта, карайки земята под краката им да потрепери. Корделия ахна, когато дюните наоколо изведнъж изригнаха. Пясък полетя нагоре, скривайки звездите; земята се отвори и нещо изпълзя, ревейки като гръм.

Корделия вдигна ръка, за да закрие лицето си. Когато я свали, примига — кожата и косата ѝ бяха посипани с пясък. Там, където допреди миг имаше празна пустиня, демонът мандикор, три пъти по-огромен, отколкото на моста, се извисяваше над нея и Джеймс, а туловището му разделяше небето.

* * *

Къщата на консула на „Гроувнър Скуеър“ беше построена в стила на джорджианската епоха, с бяла мазилка, която скриваше тухлите, и фасада с колони, напомняща за Древен Рим. Беше голяма къща: върховете на дърветата докосваха прозорците на четвъртия етаж. За Томас това бе мястото, където от малък играеше заедно с приятелите си, и отдавна бе изгубила способността да го впечатли или смути.

Или поне така си мислеше. Докато слизаше от каретата и поемаше по стъпалата, усети буца на притеснение в стомаха си. Двамата с Люси бяха нарушили всички правила в Кодекса, а ето че той бе избягал право в къщата на консула. Трябва да беше луд.

Помисли си за Джеймс, за Люси и Матю. За Корделия. Никой от тях не би се поколебал да отиде право до входната врата. Помисли си за Кристофър, издъхващ в Града на тишината. Сам в мрака, без приятелите си, докато отровата гореше във вените му. Кристофър, неговият братовчед и брат по сърце.

Взе стъпалата на бегом и задумка по вратата.

— Чарлс! Чарлс, Томас Лайтууд е, пусни ме да вляза!

Сякаш Чарлс бе чакал в преддверието, вратата се отвори на мига.

Беше облечен в новичък черен костюм, червената му коса бе пригладена назад. Томас почувства смесица от болка и гняв, както ставаше винаги когато се намираше в присъствието на Чарлс напоследък. Някога той бе просто дразнещият по-голям брат на Матю, някой, за когото рядко мислеше. Ала сега Томас виждаше как Алистър го гледа и усещаше тъпа болка.

— Ако става дума за Кристофър, не знам нищо повече от теб — заяви Чарлс с нетърпеливо изражение. — Той е в Града на тишината. Вярвам, че Матю отиде в Института, за да е с Джеймс. Съветвам те да сториш същото.

Понечи да затвори вратата и Томас, без да се замисли, пъхна масивното си рамо в пролуката между вратата и касата.

— Вече знам за Кристофър. Трябва да използвам лабораторията на долния етаж. Кристофър не може, така че ще го направя аз.

— Не — отсече Чарлс. — Не ставай абсурден. Хора умират. Сега не е моментът за игрички…

— Чарлс. — Алистър се появи в преддверието, по панталон и риза. Ръкавите му бяха запретнати, разкривайки изящните мускули на ръцете му; беше вирнал брадичка с онзи арогантен вид, който си придаваше дори когато никой не го гледаше. — Пусни Томас да влезе.

Чарлс направи физиономия, но все пак се отдръпна от вратата. Томас пристъпи в преддверието, като едва не се препъна.

— Какво искаш да направиш? — попита Алистър, гледайки Томас, сбърчил тъмните си вежди.

Томас обясни набързо идеята на Кристофър за противоотровата, пропускайки, разбира се, онези части, които включваха незаконни посещения в оранжерии.

— Нуждая се от лабораторията, за да видя дали ще подейства — довърши той. — Алистър…

— Томас, честна дума — прекъсна го Чарлс. — Навярно имаш добри намерения, но сега не е моментът за прибързани и глупави експерименти. Отивам да се срещна с Анклава. Нямам време да стоя тук, за да се уверя, че няма да вдигнеш къщата във въздуха.

Томас си помисли за Кристофър — срамежливия, умен Кристофър — и дългите години на тиха решимост, които го бяха превърнали в експерт в онова, което правеше, уважаван от Хенри, далеч по-способен, отколкото го смятаха.

Той притисна решително кутията с корена от малос до гърдите си.

— Сестра ми и братовчед ми бяха поразени от това нещо… от тази демонска отрова — каза Томас. — Сестра ми е мъртва. Кристофър умира. Как е възможно да смяташ, че това не е сериозно? Че е нещо, прибързано и глупаво? Създаването на противоотрова е единственият начин, с който разполагаме, да спасим онези, които все още са живи.

— Анклавът… — започна Чарлс, закопчавайки връхната си дреха.

— Дори ако Анклавът открие мандикора и го убие, това няма да помогне на онези, които са болни — каза Томас. — Няма да помогне на Ариадна.

Устните на Чарлс се свиха в тънка, гневна линия и за миг Томас изпита странното чувство, че се кани да заяви, че не го е грижа за Ариадна. Видя как Алистър изгледа Чарлс мрачно… сякаш същата мисъл бе хрумнала и на него.

Томас се прокашля.

— Веднъж някой ми каза, че понякога трябва да се отдръпнеш и да оставиш хората да правят онова, в което ги бива, а Кристофър наистина го бива в това. Имам вяра в него. Тази противоотрова ще подейства.

Чарлс изглеждаше подразнен, но Томас не го беше казал заради него. Погледна към Алистър, който тъкмо си слагаше ръкавици. Алистър вдигна нехайно очи, без да среща погледа му, и каза:

— Чарлс, нека да използва лабораторията. Аз ще остана и ще се погрижа да не подпали къщата.

Чарлс изглеждаше слисан.

— Ще го направиш?

— Струва ми се най-доброто решение, а знаеш, че нямам никакво желание да присъствам на поредната среща на Анклава.

— Предполагам, че е така — отвърна Чарлс малко неохотно. — Е, добре. Ела, когато можеш.

Протегна ръка към Алистър, като по навик, но бързо я отпусна. Двамата с Алистър се спогледаха с неловкост, от която Томас усети как нещо го жегва в сърцето.

Чарлс пое по стъпалата, но спря по средата и се обърна с яростен поглед.

— Недей да унищожаваш нищо — каза на Томас, след което слезе и изчезна зад ъгъла.

— Най-добре да вървим в лабораторията… — започна Томас, отправяйки се към основната част на къщата.

— Спри. — Томас замръзна, по-скоро изненадан, отколкото нещо друго. Очите на Алистър бяха късчета черен лед. — Изобщо не ме е грижа за лабораторията. Искам да знам каква е ролята на сестра ми в цялата тази лудост. Къде е отишла?

— Гробището „Хайгейт“ — отвърна Томас. — Входа към Града на тишината.

— По дяволите. Защо? Знаеш ли какво, забрави. Отговорът ти само ще ме ядоса.

— Съжалявам — каза Томас. — Не защото тя е там. Ако се появи опасност, а не мисля, че това ще стане, Корделия може да се защити завидно добре. Съжалявам, защото всичко това се случи. Никой от нас не е виновен, но просто… съжалявам.

Погледът на Алистър омекна и за миг Томас имаше чувството, че се е върнал в Париж, с ръце в джобовете, и разговаря тихичко с Алистър Карстерс така, сякаш на света съществуваха само те двамата.

— Аз също съжалявам — каза Алистър. — За сестра ти. Досега нямах възможност да ти го кажа.

Дъхът на Томас секна.

— Благодаря ти.

— Наистина ли мислиш, че тази противоотрова ще подейства? — попита Алистър.

— Знам, че ще подейства.

Алистър задържа погледа му в продължение на един дълъг миг и кимна.

— Колко време ще ти отнеме да я направиш?

— Двайсет минути, ако всичко върви както трябва.

Алистър изпусна дъха си.

— Добре. Имаш двайсет минути. След това отивам да намеря Корделия. — Виждайки озадачения поглед на Томас, той махна нетърпеливо към стъпалата, спускащи се в лабораторията. — Аз ще ти помогна. Да се залавяме за работа.

* * *

Мандикорът беше огромен. Извисяваше се над тях като пушека от гигантска клада. Невъзможно бе да бъде сбъркан: макар и много по-едър, той имаше същото люспесто лъвско тяло, същите три реда зъби. Имаше и още нещо различно — тук, в царството на сенките, тялото му беше белязано от стотици болести. Докато чудовището се приближаваше към тях, оставяйки дири в пясъка с хищните си нокти, Корделия усети, че ѝ се повдига. Демоните като цяло обикновено бяха противни; нефилимите свикваха да се оправят с ужаса. Имаше обаче нещо първично отблъскващо в белезите на смърт, които го покриваха — грозните подутини на Черната смърт украсяваха ръцете му, туловището му бе осеяно с белезите на едра шарка, гърдите му бяха набраздени от проказа. Парчета от кожата му бяха разядени от киселинна плесен, други бяха алени от скарлатина. Черна кръв капеше от ушите и устата му.

Джеймс отстъпи назад, издърпвайки Корделия със себе си, ала навсякъде около тях се бяха натрупали пясък и пръст, издигащи се във високи, гладки дюни. Пътят им за бягство беше отрязан.

Отекна пронизителен смях. На една от пясъчните дюни стоеше мъж с бледосиви коса и очи. Изглеждаше млад и поразително красив, ала в красотата му имаше нещо мрачно… беше прелестна като кръв, оплискала сняг, или сиянието на бели кости в сенките.

Приличаше на Джеймс. Не по някакъв точно определен начин, ала в очертанията на очите може би, костите на лицето, извивката на устата. Корделия трябваше да си напомни: Това е Белиал, принц на Ада. Ако ти напомня за Джеймс, то е нарочно. В истинската си форма може би изобщо не изглежда така.

Докато прахът около тях се слягаше, той протегна ръка към мандикора. Демонът като че ли замръзна, а Белиал се обърна и впи студен поглед в Корделия.

— Тц-тц, Джеймс. Не играеш честно, да си водиш подкрепления по този начин.

Джеймс извади лъскав къс меч от колана с оръжията си. Дишаше тежко и беше пребледнял: изцапан с пръст и пясък, вече не приличаше на млад едуардиански джентълмен, а на нещо по-първично.

— Остави я да се върне в нашия свят — каза той. — Не я закачай. Аз съм този, с когото имаш работа…

— Не — отсече Корделия. — Няма да те изоставя!

Белиал направи отегчен жест, лениво движение на китката и Корделия ахна, когато черни лиани изригнаха от земята и се обвиха около краката и стъпалата ѝ, приковавайки я на място. Джеймс направи крачка към нея; тя вдигна Кортана, за да посече лианите…

Острието изчезна от ръката ѝ. Корделия изгуби равновесие и падна на колене; лианите се обвиха още по-плътно около краката ѝ и тя потисна надигналия се в гърдите ѝ писък. Болката беше нетърпима, пред очите ѝ всичко поаленя. Чу как Джеймс изкрещя и когато вдигна замъглен поглед, видя Белиал да се усмихва с ужасяваща усмивка, стиснал Кортана в ръката си.

При вида на изражението ѝ той се разсмя.

— В това царство всичко ми се подчинява. Дори меч, изкован от Уейланд Ковача.

Той щракна с пръсти и звукът отекна като изстрел.

Демонът мандикор се изправи на задни лапи и се нахвърли върху Джеймс.

* * *

Джеймс се претърколи на една страна, когато мандикорът скочи. Чу го как се удари в земята до него, изпращайки шокови вълни през пясъка и пръстта. Обърна се по гръб, докато създанието се изправяше над него, и замахна нагоре с меча си. Чу изпръхтяване и пареща демонска кръв опръска ръката му.

Мандикорът се надигна на задни лапи, давайки му достатъчно пространство, за да скочи на крака. Видя Корделия да се бори отчаяно с лианите. Направи салто напред, претъркулвайки се презглава, отново и отново, преди да се изправи и да се обърне: мандикорът беше зад него, размахал подобна на боздуган лапа. Джеймс се наведе и тя профуча на сантиметри от главата му.

Главата го болеше и пулсираше. Кожата му беше гореща и обтегната, китката му изгаряше от болка. Отстъпи назад, опитвайки се да прикове поглед в мандикора. Чудовището беше сянка, движеща се на фона на ярка светлина, която пареше очите му. Белиал гледаше съсредоточено как мандикорът обикаля, ръмжейки.

Корделия изкрещя в предупреждение. Мандикорът беше скочил във въздуха, странно бърз, въпреки язвите и раните си, протегнал хищни нокти. Един от тях одра Джеймс по ръката; той се извъртя на една страна, мечът профуча над главата му и поряза туловището на демона. Отново го оплиска демонска кръв и се смеси с неговата. Усети вкус на метал в устата си и приклекна, замахвайки отново; оръжието срещна юмрука на мандикора и отвори кожата му. Чудовището изрева, но сграбчи острието и оттласна Джеймс назад.

Силата, с която Джеймс се удари в земята, изкара въздуха от дробовете му. Мечът се изплъзна от ръката му. Той посегна към него, ала кракът на мандикора се стовари върху оръжието. Джеймс се претърколи настрани, раздиран от кашлица. Докато изпълзяваше на колене, плюейки кръв, до ушите му достигна смехът на Белиал.

Избърса кръвта от устата си и видя, че демонът се бе извисил над него в целия си ръст и го гледаше през тесни като цепки червени очи.

— Откажи се, Джеймс — каза Белиал. — Предай се. Или ще заповядам на мандикора да те довърши.

Джеймс се надигна мъчително на колене. Видя Корделия, ръцете ѝ — окървавени от лианите, с които се бореше. Искаше му се да ѝ се извини, да ѝ каже, че съжалява, задето я беше въвлякъл в тази безнадеждна бъркотия.

Тя отново го погледна… този път като че ли се опитваше да му каже нещо, очите ѝ говореха. Ръцете ѝ все още стискаха лианите. Не се беше отказала, въпреки кръвта, въпреки болката. Тя беше Корделия; никога нямаше да се откаже.

Бори се, заповяда си Джеймс, ала не бе в състояние да се изправи: тялото не му се подчиняваше. Сенки започнаха да се прокрадват в краищата на зрението му. Мандикорът беше над него, в очакване на дума, жест от Белиал. Белиал, който властваше над цялото това място, който подчиняваше това царство на волята си.

Джеймс протегна дясната си ръка. Раната, оставена от ноктите на мандикора, все още кървеше обилно, капките падаха по земята и пясъкът ги изпиваше. Стори му се, че чува тихо шумолене, сякаш пясъкът шепти, но може би това бе просто отровата в тялото му.

Сенки, прошепна пясъкът и Джеймс си спомни всички неща, на които Джем го беше научил. Съсредоточаване. Яснота. Дишане. Трябва да издигнеш крепост от контрол около себе си. Трябва да опознаеш тази сила, така че да можеш да я покориш.

Белиал беше покорил този свят. Подчинил бе всичко в него на волята си — всяко дърво, всяка скала, всяка песъчинка е под моята власт. Всяка частица от този свят реагираше на онова, което правеше Белиал това, което е.

Не си ли мой наследник, моя плът и кръв?

Джеймс се съсредоточи. Концентрира цялата си воля като светлина, притеглена от лупа, цялата си решителност, кръвта във вените си. Усети как земята се раздвижи и промени под него; посегна към същината на това царство: вкаменената дървесина на разкривените дървета, олюляващите се купчини кости, пясъчните дюни, сянката на мандикора.

Белиал изкрещя и мандикорът се хвърли напред. Джеймс скочи на крака. Съсредоточи цялата си сила в царството, което го заобикаляше, и то реагира с готовност: земята изрева под краката му, въздухът изригна като тъмен огън от ръцете, от пръстите му. Мандикорът тръгна към него, ала вятърът вдигна вихрушка от пясък, създавайки тъмно торнадо.

Белиал изрева, ала мандикорът не можеше да го чуе, гласът му бе удавен от бурния вятър. Джеймс стоеше, разперил ръце, и вятър и пясък бушуваха около него като буря в пустинята. Мандикорът ревеше безспир: самата същина на царството се бе обърнала срещу него. Клони се откъсваха от дърветата, порейки въздуха като ножове; кости се превръщаха в снаряди. Демонът нададе последен рев, докато мрачният стихиен въздух се издигна в кръг около него, преди да се сгромоляса навътре, смазвайки и разкъсвайки го.

Мандикорът изчезна и Джеймс начаса спря: вятърът утихна, земята застина под краката му. Отломки се сипеха меко по земята. Той избърса пясъка и кръвта от очите си и се огледа отчаяно наоколо. Целият пейзаж се беше променил: дюните ги нямаше, пясъкът се беше слегнал в краката му. А после видя Корделия: тя лежеше неподвижно, червената ѝ коса беше като петно от кръв върху пясъка.

— Дейзи — каза дрезгаво и понечи да тръгне към нея.

Не можа да направи и една крачка. Белиал изникна пред него, макар допреди миг да не беше там. В пясъка нямаше следи, които да показват, че го беше прекосил, за да стигне до Джеймс. В лявата си ръка стискаше Кортана, наситено златното острие грееше до сивата му кожа.

— Я виж ти. — Лицето му се разкриви в нещо, наподобяващо усмивка. — Колко умен си бил само.

Джеймс просто се взираше в него. Усещаше изтощението и отровата във вените си, които само чакаха да се завърнат, да го връхлетят отново. Отчаяно искаше да се добере до Корделия, преди да е рухнал.

— Махни се от пътя ми — озъби се с хриптящ глас, който одра пресъхналото му гърло.

Белиал се изкиска.

— „Противете се на дявола и той ще бяга от вас.“[42] Хубава мисъл, нали? От посланието на Яков[43], при това. — Той се приведе към него и Джеймс долови мириса на изгорен варовик. — Виждам, че започваш да осъзнаваш частица от силата, която би могъл да притежаваш, ако приемеш даровете на произхода си — прошепна той. — Кръвта, която си наследил от мен, е много по-могъща от тази, която си наследил от Разиел. Какво могъщество смяташ, че ще притежаваш, ако си останеш такъв, какъвто си сега?

— Остави ме на мира — дрезгаво каза Джеймс. — Няма да ти позволя да…

— Достатъчно! — изрева Белиал, който сякаш бе изгубил контрол над лицето си: очите му изглеждаха странно издължени, също като устата му, разтеглена по брадичката му в озъбване на ужасяваща ярост. — Мислиш си, че ще ти позволя да оставиш това тяло да умре? Нямаш избор, ти…

Лявата ръка на Белиал се дръпна рязко назад. Пред разширените очи на Джеймс Кортана се отскубна от хищните пръсти на демона и полетя. Белиал изкрещя и се изви, за да види онова, което самият Джеймс бе зърнал току-що: Корделия стоеше зад него, бойното ѝ облекло беше раздрано от коленете надолу. Кортана политна към нея като птица, Корделия протегна ръка и дръжката на меча се удари в окървавената ѝ длан.

— Ужасно невъзпитано е да вземеш нечий меч, без да помолиш — заяви тя.

Очите на Белиал се присвиха; вдигна ръка и по земята под краката на Корделия плъзна пукнатина. Олюлявайки се, Джеймс се опита да стигне до нея, да я улови, преди да е паднала… ала Корделия се държеше сигурно на крака. Хвърли се към Белиал и заби Кортана в гърдите му с едно-единствено плавно движение.

Белиал отметна глава назад и изрева в агония.

— Дейзи! — Джеймс се хвърли напред, докато Корделия издърпваше меча си обратно. Белиал все така ревеше. Кръв с цвета на тъмни рубини, искрящо червено-черна, шуртеше от раната. Джеймс сграбчи Корделия, която трепереше, борейки се за въздух, без да откъсва очи от Белиал.

— Глупаци — изсъска Белиал. — Нямате представа какво сторихте.

Вдигна ръка, сякаш се канеше да удари единия от тях, но тя се раздроби като пясък. Белиал зяпна, тялото му потрепери и се пръсна на парчета, като детска мозайка, хвърлена във въздуха. Отвори уста, сякаш за да изреве или нададе писък, ала лицето му хлътна навътре, преди да бе успял да издаде звук… И той се превърна в прах, пръсвайки се във въздуха пред ужасените очи на Джеймс.

Корделия изкрещя. Земята се надигна под тях. Небето започна да се пропуква, червено-черна светлина бликна от процепите, като кръвта от раната на Белиал. Цялото царство се рушеше около тях. Джеймс придърпа Корделия към себе си, докато светът се продънваше.

* * *

Не беше като пътуването с Портал, помисли си Люси, вихрушка от звуци и гледки. Пътят на мъртвите бе съвършено безшумен и съвършено непрогледен. Не виждаше нищичко, не чуваше нищичко. Ако не бяха ръцете на Джеси около нея и солидното усещане от тялото му, би могла да си помисли, че завинаги е изгубила света на живите… че е умряла или завлечена в ужасяваща, безлична бездна.

Облекчението, което я заля, когато светът се завърна, бе огромно. Краката ѝ стъпиха върху твърда земя; олюля се и ръцете около нея я задържаха да не падне. Примига, за да пропъди замайването, и се огледа наоколо.

Първо видя Джеси. Държеше я близо до себе си, ала изражението в зелените му очи бе яростно.

— Проклета да си, Люси Херондейл — каза и я пусна.

— Джеси… — започна тя, а после осъзна, че няма представа къде е.

Огледа се трескаво наоколо. Намираха се на една поляна в средата на гробището „Хайгейт“, под балдахин от кедри. Беше тъмно, пролуките между листата над главите им пропускаха съвсем малко звездна светлина.

Люси извади рунически камък с разтреперани ръце. Лумна светлина и ето че вече можеше да види гробовете, които ги ограждаха в кръг. Земята тук беше изровена, сякаш наскоро бе имало битка. На известно разстояние от тях в тревата лежеше сгърчена фигура.

Люси ахна.

— Матю!

Втурна се през поляната и се хвърли до парабатая на брат си. На магическата светлина видя, че по лицето му има синини. Якето и ризата му бяха разкъсани и опръскани с кръв. Извади трескаво стилито от колана си и посегна към ръката му.

Парабатайската руна изпъкваше черна от вътрешната страна на китката му. Люси преглътна напиращите в гърдите ѝ сълзи.

— Люси. — Джеси стоеше над нея. Вятърът поклащаше листата над главите им, ала нито дрехите, нито косата му помръдваха. — Той е добре. В безсъзнание е, но не е в опасност.

Люси допря върха на стилито до дланта на Матю и нарисува едно бързо иратце.

— Откъде знаеш?

— Ако умираше, щях да го видя — тихо каза Джеси. — А той щеше да е в състояние да ме види.

Люси довърши иратцето и видя как то лумна за живот върху кожата на Матю, който простена и се размърда. Очите му се отвориха.

— Матю.

Тя се приведе над него. Прибра стилито в колана си и сложи ръка на бузата му, където синините и драскотините започваха да избледняват. Очите му се впиха в нея, зениците им бяха разширени и нефокусирани.

— Корделия? — прошепна той.

Люси примига.

— Не, Мат. Аз съм, Люси. — Тя улови ръката му. — Къде е Корделия? И Джеймс? Матю, къде са те?

Матю се надигна с усилие и седна.

— Сводът — отвърна и Люси го зяпна недоумяващо. — Те минаха през него. Първо Джеймс, а после Корделия. Тя използва Кортана. — Тъмнозелените му очи се стрелкаха наоколо. — Сводът — повтори, този път с нотка на паника в гласа. — Къде е сводът?

Разтревожена, Люси погледна към Джеси. Челюстите му бяха гневно стиснати, но поне не си беше отишъл. Не беше изчезнал. Той сви рамене — очевидно не бе видял никакъв свод.

— Матю, опитай се да си спомниш… — започна Люси и в този миг небето се раздра, безшумно и изумително, през средата.

За миг в него зейна дупка и Люси зърна съзвездията на един друг свят. Видя сенки, които се издигаха във въздуха като кули от звезден огън, мрачно ослепителни. За миг зърна две сребърни очи.

А после Джеймс и Корделия паднаха от небето.

Първа беше Корделия. Изникна като падаща звезда, появила се между един миг и следващия на десетина крачки над земята. Приземи се тежко, а Кортана изхвръкна от ръката ѝ. Джеймс я последва миг по-късно, тялото му беше отпуснато, безжизнено. Падна на земята до Корделия и остана да лежи неподвижно.

— Помогни ми да стана — каза Матю, вкопчвайки се в ръката на Люси.

Под погледа на Джеси, Люси му помогна да се изправи и заедно изтичаха при Джеймс и Корделия и коленичиха до тях.

Корделия вече се надигаше, за да седне. Беше изцапана с пясък и пръст. Косата ѝ се бе измъкнала и падаше по раменете ѝ като пламъци.

— Джеймс — ахна тя, с разширени от страх очи. — Погрижете се за него, моля ви, не за мен… отровата на демона…

Отровата на демона? Вледенена, Люси се приведе над брат си. Той не помръдваше, ръцете му, почернели от демонска кръв, лежаха съвършено бледи и неподвижни. Непокорната му черна коса беше вкоравена от кръв.

Корделия понечи да се изправи, но изпищя от болка и се свлече на колене. Люси, надвесена над Джеймс, я погледна с внезапна паника.

— Дейзи…

— Няма нищо — успокои я Корделия. — Моля ви, трябва да има нещо, което бихме могли да направим за Джеймс… — Тя си пое дъх на пресекулки. — Той уби мандикора. Унищожи го. Не може да умре. Не е честно.

Матю вече беше коленичил до Джеймс със етили в ръка. Руните, получени от ръката на парабатай, винаги бяха най-силни; със сигурни движения Матю се залови да рисува иратцета върху ръцете на Джеймс, върху китките, в основата на гърлото му.

А после всички застинаха, затаили дъх. С мъчително усилие Корделия се примъкна по-близо, алената ѝ коса докосваше зелените листа по земята. Погледът ѝ беше прикован в Джеймс.

Иратцетата върху кожата му проблеснаха… и изчезнаха.

— Няма да подействат. — Беше Джеси. Гневът върху лицето му се беше стопил; стоеше близо до Корделия, невидим за всички, освен Люси, а в очите му имаше ужасяваща тъга. — Твърде близо е до смъртта.

Матю ахна. Вдигна ръка и я притисна до гърдите си, сякаш в сърцето му се беше забил нож и той се опитваше да спре бликналата кръв. Лицето му беше бяло като платно.

— Умира. — Гласът му се прекърши. — Усещам го.

Люси улови ръцете на брат си. Бяха студени в нейните, неподвижни. Сълзи рукнаха от очите ѝ, покапаха по лицето му, оставяйки вадички в мръсотията.

— Моля те, Джеймс — прошепна тя. — Моля те, недей да умираш. Моля те, поеми си дъх. Заради мама и татко. Заради мен.

— Дай му моя — каза Джеси.

Люси вдигна рязко глава и се взря в него. Върху лицето на Джеси имаше странно изражение: особено, почти лъчисто примирение.

— Какво искаш да кажеш?

Корделия я зяпна.

— На кого говориш? Люси?

Джеси пристъпи към тях. Коленичи и тревата не се преви под тежестта на тялото му. Свали златната верижка на медальона през главата си и го подаде на Люси.

Тя си спомни какво ѝ бе казал след битката на Тауър Бридж. Че е бил готов да ѝ даде последния си дъх. Че той би бил достатъчен, за да изпразни дробовете ѝ от водата, ако се давеше. Така както Джеймс се давеше в отрова сега.

— Ала какво ще стане с теб? — прошепна.

Даваше си сметка, че Корделия я зяпа; Матю се бе превил надве в агония, поемайки си дъх накъсано и хрипливо.

— Има ли значение? — отвърна Джеси. — Това е неговият живот, истински живот. Не бледо копие. Не години на чакане в сенките.

Люси протегна ръка. Пръстите ѝ се сключиха около медальона и тя усети как той тупна в дланта ѝ, хладен и солиден. За миг се поколеба… само за миг, впила очи в Джеси, докато коленичеше в тревата.

А после погледна брат си. Устните му бяха посинели, а очите му — дълбоко хлътнали. Едва дишаше. Предпазливо, сякаш държеше чаша, съдържаща последната капка вода на планетата, тя отвори малкия медальон и го притисна до устните му.

Последва пауза, достатъчно време за въздишка.

А после гърдите на брат ѝ се повдигнаха с последния дъх на Джеси Блекторн. Очите му се отвориха, яркозлатни, и от четирите рани с формата на полумесец върху китката му бликна черна течност — тялото му се очистваше от отровата на мандикора.

Пръстите на Люси се сключиха около медальона, толкова силно, че ръбът на метала се впи в дланта ѝ. Корделия извика; Матю вдигна глава, цветът на лицето му се завръщаше. Пропълзя до Джеймс и го взе в скута си.

Отпуснат безсилно до гърдите му, Джеймс опита да фокусира погледа си. Люси знаеше какво вижда — момче, надвесено над него; момче с коса, черна като неговата, и очи, зелени като листата на глог; момче, което вече бе започнало да избледнява по ръбовете, като фигура, зърната в облак и изчезнала под повея на вятър.

— Кой си ти? — прошепна Джеймс дрезгаво.

Ала Джеси вече го нямаше.

* * *

— Какво искаш да кажеш с това „Кой си ти?“ — попита Матю. — Аз съм твоят парабатай, тъпоглавецо.

Той рисуваше трескаво целителни руни по всяко късче от тялото на Джеймс, което успееше да достигне, нещо, което Корделия горещо одобряваше. Нямаше представа какво бе сторила Люси, за да излекува брат си, ала точно сега това нямаше значение.

— Нямах предвид теб, Матю. — Очите на Джеймс бяха затворени, тъмните му ресници хвърляха сянка върху високите му скули. — Очевидно.

Матю прокара отрупана с пръстени ръка през непокорната му коса и се усмихна.

— Смяташ ли да ни кажеш какво се случи? Не всеки ден някой отива в демонско царство, а после пада от небето. Мислех си, че би искал да споделиш подобно изживяване с приятелите си.

— Вярвай ми, когато ти казвам, че е дълга история — отвърна Джеймс. — Уверявам те, че не се намираме в опасност…

— Наистина ли уби мандикора? — намеси се Люси.

— Да — каза Джеймс. — А Корделия унищожи онзи, който го беше призовал. — Той протегна ръка, мръсна и покрита с порязвания. — Дейзи? Ще дойдеш ли тук? — Той се усмихна с леко крива усмивка. — Бих дошъл при теб, но не мисля, че имам сили да вървя.

Корделия опита да се изправи, ала изпепеляваща болка прониза крака ѝ и тя изскимтя.

— Струва ми се, че кракът ми е счупен. Доста дразнещо, но съм съвсем добре.

— О! Дейзи! Кракът ти! — Люси скокна и изтича при Корделия. Коленичи до нея, притисна стилито си до ръката ѝ и се залови да ѝ нарисува иратце. — Ужасна съм — простена. — Най-потресаващият бъдещ парабатай, съществувал някога. Моля те, прости ми, Дейзи.

Целителната руна започна да действа и Корделия почувства как костта на крака ѝ зараства. Не би могло да се нарече особено приятно усещане и тя ахна.

— Няма нищо, Люси… и сама щях да го направя, но си изпуснах стилито в… в онова място.

Люси отметна косата ѝ от очите и се усмихна.

— Никога няма да е нужно да го правиш сама — заяви тя. — Руните, дадени ти от твоя парабатай, са най-добрите.

— Отвратително — подхвърли Матю. — Само ги погледни как затвърждават приятелството си. На публично място.

— Не съм напълно сигурен, че съм съгласен с представата ти за публично място — отвърна Джеймс. Люси и Корделия си размениха усмивки: ако бе в състояние да се закача с Матю, Джеймс очевидно се оправяше. — Това е напълно запуснато гробище.

— Хммм.

Тонът на Матю беше учудващо сериозен, очите му се присвиха. Той се изправи на крака и след като помогна на Джеймс да се облегне на едно дърво, отиде до края на поляната.

— Лус — каза Джеймс. — Нека поговоря за малко с Корделия.

Люси размени поглед с Корделия, която кимна и се изправи… все още ѝ причиняваше болка да стъпва на крака си, но иратцетата на Люси си бяха свършили работата. Люси се присъедини към Матю, а Корделия докуцука до Джеймс и се отпусна до него под сянката на един кипарис.

За миг, докато дишането на Джеймс отслабваше, Корделия бе видяла как животът ѝ се разклонява в два пътя. Единият беше този, в който Джеймс бе мъртъв… в който светът нямаше смисъл, в който сърцето на Люси беше разбито, животът на Матю — съсипан, в който Томас и Кристофър бяха смазани, а семейство Херондейл никога вече нямаше да се усмихнат. И другият, в който животът продължаваше както досега — несъвършен, объркващ, ала изпълнен с надежда.

Бяха поели по втория път. Единствено това имаше значение… че Джеймс диша, че устните му вече не бяха посинели, че я гледаше със сигурни златни очи. Въпреки че цялото тяло я болеше, Корделия се усмихна.

— Ти ми спаси живота — каза Джеймс. — Така както спаси живота на сестра ми преди години. Трябваше да ти дадем по-воински прякор. Не Дейзи, а Артемида или Будика[44].

Корделия се засмя тихо.

— Дейзи ми харесва.

— И на мен. — Джеймс се пресегна и отметна кичур от косата ѝ. Сърцето ѝ почти спря. С нисък глас той изрецитира: — „И щом огря луната нежния ѝ лик, безброй сърца тя покори във миг: ни гордост, ни железен щит, от прелестта ѝ не остана ненадвит. И името ѝ беше Лейля.“

— „Лейля и Меджнун“ — прошепна тя. — Не си забравил.

— Ти ми я чете на глас. Може би, когато всичко това свърши, бихме могли да я прочетем отново заедно?

Да четат заедно. Корделия никога не бе чувала нещо по-романтично. Понечи да кимне и в същия миг Матю се провикна:

— Някой идва! Виждам магическа светлина.

Корделия се обърна, за да погледне. Между дърветата се бяха появили светлини: когато дойдоха по-близо, тя различи сиянието на факли. Опита се да се изправи, ала иратцетата вече избледняваха: кракът я болеше твърде много и тя отново седна.

— Леле — каза Люси. — Мълчаливите братя никак няма да са доволни, нали? Нито пък Анклавът. Вероятно здравата сме загазили.

— Защо просто не се чупим? — предложи Матю.

— Никъде няма да ходя — заяви Джеймс. — Ще остана тук и ще приема каквото наказание ми отредят. Набиване на кол, желязната девица, смърт от паяци. Всичко, освен да се изправя.

— Не мисля, че изобщо мога да се изправя — каза Корделия извинително.

— „Сенки на тъмницата надвисват над растящото момче“ — изрецитира Матю напевно. — Колридж.

— Уърдсуърт — поправи го Джеймс.

Светлините дойдоха още по-близо. Рязък глас достигна до поляната. Познат глас.

— Какво, за бога, става тук?

Корделия се изви, опитвайки се да не движи крака си. Алистър излезе на поляната. Изглеждаше обезоръжаващо нормален в старо палто от туид на баща им, сякаш просто бе излязъл да се поразходи. Неестествено светлата му коса грееше на бледата звездна светлина. До него вървеше Томас, разчорлен, носещ нещо, което приличаше на аптекарска чанта.

— Защо всички сте на земята? — попита Томас, а после размаха чантата във въздуха. — Противоотровата е готова! Кой е най-бързият път до Кристофър?

Думите му бяха последвани от развълнуван брътвеж. Матю се изправи и прегърна Томас с всичка сила, като много внимаваше да не събори чантата от ръката му.

— Да вървим да съобщим на Братята — каза и затегли приятеля си към пътеката, отвеждаща в Града на тишината.

— Не е нужно да идваш с мен — възрази Томас, развеселен.

— Просто в случай че има пиене. Честно казано, не мисля, че ще има, но знае ли човек.

Алистър загледа за миг как двамата изчезват в сенките между дърветата, а после поклати глава и насочи вниманието си обратно към Корделия.

— Biyâ![45] — Наведе се и я вдигна на ръце. — Да си вървим вкъщи.

Изненадана, тя обви ръка около врата му.

— Но, Алистър, не мога да изоставя приятелите си…

— Лейля. — Гласът на Алистър беше необичайно нежен. — Те няма да бъдат сами. С Томас изпратихме съобщение до Института. Погледни.

Корделия погледна и видя, че широката пътека зад гробовете бе пълна със сиянието на факли с магическа светлина, носени от множество ловци на сенки. Разпозна дузина познати лица: Уил Херондейл, с огряна от факлата черно-сребърна коса, и Теса, с меч в ръка и кестенява коса, разпиляна по раменете. Гейбриъл, Сесили и Анна Лайтууд, която се усмихваше, косата ѝ беше черна като бойните дрехи, с които бе облечена.

— Татко! — извика Люси и Уил затича.

Взе дъщеря си в прегръдките си и я вдигна във въздуха. Теса изтича при Джеймс, отпусна се на колене до него и се засуети над синините и порязванията му. Гейбриъл и Сесили ги последваха и много скоро Люси и Джеймс бяха заобиколени, подложени на еднаква доза прегръдки и хокане.

Корделия затвори очи с облекчение. Джеймс и Люси бяха добре. Отвсякъде долиташе говор: Гейбриъл и Сесили попитаха за Томас и останалите им отговориха, че е тръгнал към Града на тишината, за да занесе противоотровата на болните. Някой друг — някой от семейство Роузейн — казваше, че опасността още не е отминала, че демоните може да нападнат отново, независимо дали има противоотрова, или не.

— Мандикорът беше победен — обади се Корделия. — Няма да се върне.

— И откъде знаеш това, млада лейди? — попита Джордж Пенхалоу.

— ЗАЩОТО ДЖЕЙМС ГО УБИ — заяви Корделия толкова силно, колкото можа. — Джеймс уби мандикора. Видях го да умира.

При тези думи няколко души тръгнаха към нея, но Уил ги спря, протегнал ръка, възразявайки, че не бива да тормозят едно ранено момиче. Алистър се възползва от възможността, за да се измъкне от поляната и да потъне в сенките, все така носейки Корделия на ръце.

— Умолявах те да не се забъркваш, khahare azizam[46] — каза той. — Скоро всичко ще си дойде на мястото, но преди това ще има немалко глупости. А ти трябва да си починеш.

— Но те трябва да знаят, че беше Джеймс — настоя Корделия. Беше странно удобно да я носят по този начин. Главата ѝ беше облегната на рамото на брат ѝ така, както баща ѝ я беше носил някога, когато беше съвсем малка. — Трябва да знаят какво направи, защото… защото трябва.

Защото Белиал е негов дядо. Защото, когато Анклавът научи това, кой знае какво ще си помислят. Защото хората могат да бъдат глупави и жестоки.

— Ще го научат. — Алистър звучеше напълно уверен. — Истината е една и винаги излиза наяве.

Корделия изви глава, за да го погледне.

— Откъде знаеш, че противоотровата ще подейства?

Алистър се усмихна широко в тъмното.

— Имам вяра в Томас.

— Така ли? Мислех, че почти не го познаваш.

Алистър се поколеба.

— Гледах го как я приготви — каза най-сетне. Бяха стигнали до каретата на семейство Карстерс, с кулите на замък, нарисувани върху вратата. До бордюра наоколо бяха спрели още цял куп карети. — Понеже имаше такава вяра в Кристофър, той имаше вяра в себе си. Никога не съм мислил за приятелството по този начин… като нещо, което те прави повече от това, което си…

— Но, Алистър…

— Достатъчно въпроси — отсече Алистър и я настани в каретата, след което се качи до нея. Усмихна се с онази своя рядка очарователна усмивка, която бе още по-прекрасна именно защото бе толкова рядка. — Ти прояви голяма храброст, Лейля, но също имаш нужда да се лекуваш. Време е да си вървим у дома.

Отминали дни:

Сайрънуърт Хол, 1898 г.

Корделия често се чувстваше сама, когато бяха само тя и родителите ѝ, но никога толкова много, както когато Алистър отиде в Академията. Докато него го нямаше, семейство Карстерс посети Индия, Париж, Кейптаун и Канада, но когато той се върна за празниците, си бяха в Сайрънуърт.

С месеци бе чакала завръщането му, ала когато слезе от каретата — по-висок, по-ъгловат и по-рязък от всякога, — Алистър изглеждаше различен човек. Открай време беше избухлив и докачлив, ала сега почти не говореше с нея. Когато все пак го стореше, обикновено бе, за да ѝ каже да не му досажда.

Родителите ѝ не обръщаха внимание на това преобразяване. Когато Корделия попита баща си защо Алистър не иска да прекарва време с нея, той ѝ се усмихна и отвърна, че момчетата на неговите години преминавали през „такъв период“ и че щяла да „разбере, когато порасне“.

— Цяла година се е забавлявал със своите връстници, а сега трябва да се върне обратно в провинцията при такива като нас — обясни Елиъс, като се позасмя. — Ще му мине.

Не беше удовлетворителен отговор. Корделия се мъчеше да застава на пътя на Алистър възможно най-често, да го принуди да я забележи. Нерядко обаче изобщо не можеше да го намери. Той прекарваше часове наред, заключен в стаята си, а когато Корделия почукаше на вратата му, дори не си правеше труда да ѝ каже да си върви. Просто я пренебрегваше. Тя знаеше, че е там, единствено когато се покажеше, за да яде или за да съобщи, че отива на дълга разходка, сам.

Нещата продължиха така няколко седмици. Чувствата на Корделия се промениха: отначало бе разочарована, после бе натъжена, обвиняваща себе си, подразнена и накрая — ядосана. По време на една вечеря го замери с лъжица и изкрещя:

— Защо не искаш да говориш с мен?

Алистър улови лъжицата, остави я на масата и изгледа сестра си яростно.

— Недей да хвърляш приборите, Корделия — каза майка ѝ.

— Матап! — възнегодува Корделия, чувствайки се предадена.

Без да обърне никакво внимание на ставащото, баща ѝ продължи да се храни, сякаш нищо не се беше случило. Риса се появи и сложи нова лъжица пред Корделия, което ужасно я подразни.

Ясно ѝ бе, че отказът на Алистър да реагира, целеше да я накара да се откаже и да престане да се опитва. Тя удвои усилията.

„Е — обявяваше, ако се окажеше в една стая с него, — аз отивам да набера диви къпини.“ (Алистър много обичаше къпини.) Или пък: „Мисля да потренирам падания след обяд.“ (Алистър все я тормозеше да се научи как да пада, без да се нарани, а за това ѝ трябваше партньор.)

Веднъж, когато той излезе на една от своите разходки, Корделия изчака минутка и го последва. Беше добра практика, каза си… да се промъква безшумно, забелязвайки всичко наоколо, изостряйки сетивата си. Превърна го в игра: колко дълго можеше да върви след брат си, преди той да я усети? Можеше ли да остане незабелязана достатъчно дълго, за да открие къде ходи?

Оказа се, че Алистър не ходи никъде. Просто вървеше ли, вървеше из горите, които познаваше достатъчно добре, за да не се загуби. След два-три часа Корделия взе да се уморява. След това — да огладнява.

Започна и да се разсейва — спъна се в един стърчащ корен и падна тежко върху коравата пръст. Чул звука, Алистър се обърна и я забеляза, докато, подразнена, тя се изправяше на крака. Корделия скръсти ръце на гърдите си и вирна брадичка, упорита и твърдо решена да запази гордостта си в лицето на каквато и неприятна реакция да се задаваше: презрението, яростта, пренебрежението му.

Вместо това брат ѝ въздъхна и се приближи.

— Добре ли си? — попита рязко.

Корделия повдигна крака си и го размърда предпазливо.

— Нищо ми няма. Само го ожулих.

— Хайде — каза той. — Да се прибираме у дома.

Поеха към къщи в мълчание, Алистър вървеше на няколко крачки пред нея. Най-сетне, подлудена от мълчанието, Корделия изригна:

— Не искаш ли да знаеш защо вървях след теб?

Той се обърна и я погледна замислено.

— Предполагам, че си си въобразявала, че идвам тук, за да правя нещо вълнуващо.

— Съжалявам — каза тя, както винаги, разпалвайки се все повече в лицето на невъзмутимото му спокойствие. — Съжалявам, че откакто отиде в Академията, си пораснал и възмъжал, и имаш страхотни нови приятели. Съжалявам, че аз съм просто глупавата ти малка сестра.

Алистър се взря в нея за миг, а после избухна в смях. Смях, в който нямаше и помен от веселие.

— Нямаш представа за какво говориш.

— Съжалявам, че смяташ семейството си за недостойно за теб! Съжалявам, че ти е под достойнството да тренираш с мен!

Той поклати пренебрежително глава.

— Не ставай глупава, Корделия.

— Просто говори с мен! Не знам защо си толкова дръпнат. Ти си късметлията, който замина. Този, който се забавляваше в Идрис. Знаеш ли колко самотна бях цяла година?

За миг Алистър изглеждаше изгубен, нерешителен. Корделия отдавна не бе виждала толкова открито изражение върху лицето му. А после то се затвори, като желязна порта.

— Всички сме сами — заяви. — В крайна сметка.

— Какво означава това? — попита Корделия, ала брат ѝ вече се отдалечаваше.

След миг тя избърса влагата от очите си с ръкав и го последва.

Когато стигнаха вкъщи, тя го остави в преддверието и отиде да вземе всички метателни ножове от бюфета за порцелан, който им служеше като оръжейна. Докато се връщаше, натоварена с купчина, която едва успяваше да носи, мина покрай Алистър и го изгледа яростно. Той я гледаше, без да каже нищо.

В тренировъчната зала Корделия остави ножовете и започна да се упражнява. Метателните ножове не бяха най-силното ѝ оръжие, само че имаше нужда от усещането за сблъсък, имаше нужда да нарани нещо, дори то да бе просто мишена. Както обикновено, ритъмът на тренировката я успокои. Дишането ѝ стана равномерно. Повторенията ѝ действаха успокояващо: пет хвърляния, след това отиваше до мишената, за да прибере ножовете, и се връщаше, за да го направи отново. Пет хвърляния. Отиване до мишената. Вземане на ножовете. Пет хвърляния. Отиване до мишената. Вземане на ножовете.

След двайсетина минути си даде сметка, че Алистър стои на прага. Не му обърна внимание.

Някой друг би отбелязал, че е станала по-добра, откакто я бе видял за последен път, или пък би помолил да похвърля малко. Не и Алистър — след известно време той се прокашля и каза:

— Завърташ левия си крак, когато хвърляш ножа. Ето защо резултатите ти са толкова непостоянни.

Корделия го изгледа яростно и продължи да хвърля. Само че внимаваше какво прави с краката си.

След известно време Алистър се обади отново:

— Глупаво е да твърдиш, че съм късметлия. Не съм късметлия.

— Не беше затворен тук цяла година.

— Така ли? — Алистър се изсмя ехидно. — Колко души дойдоха тук през изминалата година, за да ти се подиграват? Колко души те попитаха какво не ти е наред, че нямаш частен учител? Или подхвърлиха, че родителите ти са някакви непрокопсаници, защото се местим толкова често?

Корделия го погледна, очаквайки да види уязвимост и тъга, ала очите на Алистър бяха сурови, устата му беше свита в тънка ивица.

— Държали са се лошо с теб?

Алистър отново се изсмя невесело.

— В началото. Преди да осъзная, че имам избор. В Академията имаше само два вида хора: такива, които тормозеха другите, и такива, които позволяваха да бъдат тормозени.

— И ти…?

— Какво би избрала ти? — отвърна Алистър с обтегнат глас.

— Ако имах единствено тези два избора пред себе си — заяви Корделия, — щях да си тръгна и да се прибера у дома.

— Е, аз избрах онзи, който не ме караше да се чувствам като посмешище.

Корделия бе застинала; лицето на Алистър беше безстрастно.

— И какъв беше резултатът? — попита го толкова меко, колкото смееше.

— Ужасен. Беше ужасен.

Корделия не знаеше какво да отговори, нито да стори. Искаше да отиде и да го прегърне, да му каже, че го обича, ала той стоеше затворен в себе си, скръстил ръце на гърдите си, и тя не посмя. Най-сетне протегна ножа, който държеше.

— Искаш ли да похвърляш малко? Много по-добър си от мен. — Когато лицето му придоби подозрително изражение, добави: — Не бих отказала малко помощ, Алистър. Видя колко лоша е формата ми.

Алистър се приближи и взе ножа от ръката ѝ.

— Много лоша, да — съгласи се. — Знам, че фехтовката ти се удава от само себе си, ала не с всичко ще е така. Трябва да забавиш темпото. Обръщай внимание на краката си. Сега, повтаряй моите движения. Точно така, Лейля. Следвай ме.

И тя щеше да го направи.

21

Цял горя

Подвластно е сърцето ми на красотата,

не може нищо любовта ми да разбий.

И въпреки че цял горя

и като свещ топя се,

аз не завиждам на свободните сърца:

копнея за веригите на любовта, опасващи душата.

Низами Ганджеви, „Лейля и Меджнун“

Джеймс лежеше върху покривката на леглото си, подложил ръка под главата си, и се взираше в познатата пукнатина на тавана, която малко приличаше на патица. Баща му би бил ужасен.

Матю седеше до него, облечен в сако и панталон от кадифе. През първите два дни след посещението в царството на Белиал, Джеймс ту губеше съзнание, ту отново идваше на себе си. Понякога сънуваше демонския свят и се събуждаше с викове, посягайки към оръжие, което не беше там. Ножовете му може и да не бяха до него, но Матю неизменно беше.

Ако на света имаше някой, който наистина разбираше парабатайската връзка, това бяха родителите на Джеймс. Първата нощ, след като се върнаха от „Хайгейт“, Матю си беше занесъл купчина завивки в стаята на Джеймс, увил се бе в тях и бе заспал. Никой не се бе опитал да го накара да си тръгне… когато донесе супа и чай на Джеймс, Теса донесе и за Матю. Когато Уил се появи с карти за игра, за да убият времето, Матю също се включи и обикновено губеше.

Не че и останалите не бяха мили. Когато Анна се появи с нова елегантна вратовръзка за Джеймс, за да го разведри, носеше една и за Матю. Когато Люси вкара тайничко сладкиши в стаята посред нощ, беше задигнала достатъчно и за Матю. В резултат на което беше напълно възможно Матю изобщо да не се прибере у дома си. Не че Джеймс можеше да го вини: напоследък Чарлс беше направо нетърпим. Всички възхваляваха Кристофър като герой, задето беше създал лек за отровата на мандикора… история, която ставаше още по-романтична от факта, че той също бе поразен и сам се бе излекувал. Малцина знаеха, че Чарлс замалко да не позволи на Томас да използва лабораторията, за да я приготви. Думите: „Ако не беше Алистър Карстерс, всичко щеше да бъде загубено“, бяха излезли от устата на Томас, карайки Джеймс да се зачуди дали не се бе върнал в демонското царство.

Томас и Кристофър го посещаваха всеки ден, носейки истории за последиците от болестта. Никой от оздравелите не си спомняше да е повтарял името на Джеймс. Ариадна също не помнеше, че за кратко бе обладана от демон. Карантината бе отменена и Шарлот и Хенри скоро щяха да си дойдат; Кристофър и Джеймс бяха герои, което истински разгневи Джеймс, защото, както изтъкна той, Корделия бе заедно с него в демонското царство и без нея той щеше да загине. Люси също беше помогнала, както и Матю. Томас бе взел корена от малос от Чезуик Хаус и бе изработил противоотровата със собствените си ръце. Анна ги беше завела в „Хел Рюел“. Според него те всички бяха герои.

Матю бе този, който го попита, когато останаха насаме, дали Корделия му липсва. Единствено тя не бе дошла да го посети: счупването на крака ѝ се бе оказало лошо и щяха да са нужни няколко дни, за да се оправи. Люси ѝ бе отишла на гости и докладва, че е в добро настроение.

— Почетох ѝ от „Красивата Корделия“ и тя веднага заспа — разказа им с удоволствие, — така че трябва да е била наистина уморена.

Томас и Кристофър също бяха отишли да я видят и ѝ бяха занесли шоколадови бонбони. Попитаха Джеймс дали би искал да ѝ изпрати нещо заедно с поздравите си. Той поклати глава, без да каже нищо, страхувайки се какво би могло да се излее, ако си отвори устата. Не искаше да обсъжда Корделия с никого. Просто искаше да я види. Ако я видеше, щеше да знае.

— Е — каза Матю, отпуснал глава върху свитите си ръце. — С новия ти статус на герой на Клейва, възнамеряваш ли да предявиш някакви изисквания? — Той се загледа в пукнатината на тавана. — Аз бих поискал личен камериер, както и да ми доведат Оскар Уайлд, за да си поприказваме.

— Той не е ли мъртъв? — попита Джеймс.

— Да не би да имаш нещо против неживите? — Матю се изписка. — Само почакай до следващото ни посещение в „Хел Рюел“.

Джеймс замълча за миг. Ако трябваше да е честен, предпочиташе да избягва Клейва. Имаше твърде много неща, които членовете му не знаеха; всичко, което бяха научили — от Люси, Матю и Корделия, — бе, че с помощта на приятелите си той бе намерил и убил мандикора на гробището „Хайгейт“. Не виждаше причина да знаят повече.

Не така обаче стояха нещата с родителите му. Когато най-сетне бе в състояние да говори достатъчно свързано, за да им разкаже какво се бе случило, той им бе обяснил всичко най-подробно, както и на Люси. Казал им бе истината за срещата си с Белиал и за това как, пронизан от Кортана, той бе станал на прах. И накрая им каза за кръвната връзка, която съществуваше между Херондейловци и принца на Ада.

Те до един бяха реагирали в характерен за себе си стил. Практична както винаги, Теса бе заявила, че от години се опитвала да открие кой е баща ѝ и сега поне знаели. Люси изглеждаше разтърсена, но бе казала, че ще превърне историята в роман. Уил бе ядосан на целия свят, а после бе отишъл да се види с Джем.

Джем, обещавайки да опази в тайна самоличността на бащата на Теса, бе обяснил на Уил, че макар един принц на Ада да не може да бъде убит, една толкова сериозна рана щяла да го остави слаб и безтелесен в продължение поне на век.

Джеймс бе разказал истината и на Томас и Кристофър, но всички се бяха съгласили, че е най-добре засега да запазят подробностите за Белиал в тайна, особено при положение че той не представляваше заплаха в момента. Царството му се беше разпаднало, обяснил бе Джеймс, което означаваше истинска загуба на могъщество за Повелителя на крадците. Малко вероятно бе Джеймс отново да почувства притеглянето на демонското царство или да го види някога.

— Джеймс? — Вратата се открехна и майка му се показа на прага. Усмихна им се, ала между веждите ѝ се бе врязала бръчка на притеснение. Прибра кичур коса зад ухото си и каза: — Някой е дошъл да те види. Една млада дама.

Джеймс седна в леглото.

— Корделия?

Видя как Матю му хвърли кос поглед, но Теса вече клатеше глава.

— Не е Корделия. Грейс Блекторн.

Ред бе на Матю да седне рязко.

— О, не. Не, не. Отпрати я. Кажи ѝ, че къщата е пълна с плъхове. Кажи ѝ, че всяко неясно, подмолно държание е обявено за незаконно в Института и не ѝ е разрешено да влезе.

Теса просто повдигна вежди.

— Каза, че става дума за нещо важно.

Матю се обърна умолително към Джеймс.

— Джейми. Недей. След онова, което тя направи…

Джеймс го изгледа сърдито. Дори сега, Теса и Уил не знаеха почти нищо за отношенията му с Грейс и той предпочиташе да запази нещата така.

— За майка ѝ ли става дума? — попита той. — Татяна не се ли е оправила?

— Съвсем добре е — увери го Теса. Противоотровата се бе оказала невероятно ефективна; доколкото Джеймс знаеше, нямаше нито един отровен ловец на сенки, който да не се е възстановил. — Джеймс, ако не искаш да се видиш с нея…

— Искам — заяви Джеймс. — Нека влезе.

Теса отиде да доведе Грейс, а Матю се надигна от леглото и нахлузи обувките си. На вратата се обърна и му отправи пронизващ поглед.

— Внимавай — каза и излезе, оставяйки вратата отворена.

Миг по-късно, сякаш го бе чакала да си тръгне, Грейс влезе в стаята.

Беше красива, както винаги. Бяло-русата ѝ коса бе прибрана изящно назад, разкривайки овалното ѝ лице. Бузите ѝ имаха бледорозов цвят, като вътрешността на раковина. Беше облечена в зелена рокля, чийто подгъв бе влажен и мъничко раздърпан — цял ден дъждът ту бе спирал, ту отново бе почвал, а вече беше късен следобед.

Някога красотата ѝ го бе разтърсвала като буря. Виждайки я сега, той изпита единствено огромна умора… смътно изтощение, сякаш предишната нощ бе пил твърде много. Щеше му се тя да не беше тук. Не защото видът ѝ му причиняваше болка, а защото не му причиняваше.

Мислил бе за себе си като за някого, който бе способен на по-дълбока любов.

— Искала си да говориш с мен насаме — каза той. — Сигурна ли си, че е добра идея? Майка ти…

— Ще побеснее, ако научи, че съм идвала. Да. Само че трябва да говоря с теб.

— В такъв случай най-добре затвори вратата.

Никога не се бе държал така рязко с Грейс. Струваше му се странно и неловко, но пък присъствието ѝ тук също му се струваше странно и неловко.

Грейс затвори вратата с разтреперани ръце. Приближи се и за негова огромна изненада, коленичи на пода пред него.

Той отстъпи назад.

— Грейс. Недей.

— Трябва. — Ръцете ѝ бяха стиснати в юмруци. — Разбирам защо не искаш да ме изслушаш. Имаш всички причини на света. Ала въпреки това те умолявам да го направиш. — Тя изпусна дъха си на пресекулки. — Сгодих се за Чарлс, защото вярвах, че докато оздравее, майка ми вече няма да е в състояние да ме нарани. Щеше да ме открие, защитена от семейството на консула.

— Да — отвърна Джеймс. — Знам. Те действително ще те защитят. Семейство Феърчайлд са добри хора. — Той изпусна дъха си. — Грейс, моля те, изправи се.

Тя стана, вирнала брадичка.

— Вчера отидох в Чезуик Хаус заедно с Чарлс, за да си взема някои неща. Възнамерявам да стоя далече от къщата до сватбата. Майка ми беше там и в началото повярвах, че планът ми е успял. Изглеждаше доволна, че съм сключила изгоден съюз. А после си дадох сметка, че е изгубила интерес към постъпката ми, защото има по-големи планове.

Джеймс се намръщи. Под очите ѝ личаха следи от наскоро пролети сълзи. Против волята му, в гърдите му се надигна тревога.

— Какви планове?

— Знаеш, че ненавижда теб и баща ти — бързо отговори Грейс. — Мрази и братята си. Открай време вярва, че един ден ще я убият, за да си върнат Чезуик Хаус.

— Като се има предвид в какво състояние е, късмет ще има, ако някой изобщо я иска — каза Джеймс, ала Грейс като че ли не го чу.

— Когато се събуди от болестта си, тя откри, не знам как, че едва не си умрял, и вярва… — Грейс като че ли се мъчеше да намери думите. — Открай време вярва, че Джеси би могло да бъде съживен с помощта на некромантия. Обърна се към магьосници, надявайки се те да направят черна магия. Умолява демони да ѝ помогнат…

Джеймс беше ужасен.

— Но това е лудост. Да си играеш с такива неща, означава почти сигурна смъртна присъда.

— Тя не си играе. Посветила се е на идеята, събира некромантски книги, претърсва Пазарите на сенките за ръце на славата…

— Но Анклавът огледа Чезуик Хаус. Не намериха никаква следа от черна магия.

— Тя държи всичко в имението в Идрис.

— А ти никога не ми каза за това?

— Как бих могла? И да замеся и теб? Когато става дума за теб, тя е луда. Откакто се събуди от отровения си сън, не е престанала да беснее. Казва, че вече няма никакъв шанс Джеси да бъде съживен. Казва, че ти си откраднал последния му дъх, като си оцелял след битката с мандикора.

— Какво? — Джеймс усети, че му се завива свят. — Как би било възможно подобно нещо?

— Щях да ти кажа, стига да знаех. Джеймс, тя е опасна. Изградила си е палат от сънища и лъжи и когато тези лъжи са в опасност, тя побеснява и се нахвърля на всички наоколо. Спомняш ли си автоматона в имението в Идрис?

— Да, макар да не виждам какво общо има с каквото и да било…

— Преди години един магьосник му направи заклинание. В случай че тя умре, той е омагьосан да се събуди и да започне да убива ловци на сенки. Сега, когато е решила, че Джеси никога няма да бъде възкресен, тя смята, че повече няма за какво да живее. Възнамерява да сложи край на живота си още тази вечер и когато го стори, автоматонът ще посее хаос. Ще отиде в Аликанте…

Сърцето на Джеймс заби учестено.

— Ясно ми е какво ще направи — каза той. — Грейс, трябва да съобщим всичко това на родителите ми.

— Не! Никой не бива да научава, Джеймс. Ако Клейвът арестува майка ми, ако претърсят имението Блекторн, ще открият колко дълбоко е затънала в некромантия и черна магия и аз също ще бъда обвинена, и Джеси… — Тя не довърши; ръцете ѝ пърхаха като подплашени нощни пеперуди. — Ако научи, че съм издала тайните ѝ, мама ще иска и аз да бъда обвинена, Джеймс. Възможно е да ме затворят в Града на тишината.

— Не е задължително да се стигне дотам. Грехът е на Татяна, не твой. А тя очевидно е луда… за лудите може да има милост…

Грейс вдигна лице към неговото. Очите ѝ блестяха — от сълзи или решителност, Джеймс не беше сигурен.

— Джеймс, толкова съжалявам.

— Съжаляваш? — повтори той. — За какво?

— Никога не съм искала да ти причиня това. Ала тя настоя. Той настоя. Трябва да си ти. Майка ми ме превърна в свое острие, за да разсече всяка бариера, издигната пред нея. Ала твоята кръв, неговата кръв, е бариера, която не съм в състояние да разсека. Не мога да те обвържа без тази негова верига.

Нещо сребърно проблесна в шепата ѝ. Тя улови ръката му; Джеймс опита да се отдръпне, но тя го задържа. Почувства нещо студено до кожата си и чу изщракване, като ключалка, докато металният обръч се затваряше около китката му. Искра от болка се плъзна нагоре по ръката му, като внезапно парване на електричество.

Опита да се дръпне назад. Неясни образи се надигнаха пред очите му. В последния миг, преди всичко да се промени, видя Корделия — тя стоеше на известно разстояние от него, на ръба на покрива на Института. Когато Джеймс понечи да се обърне, за да я погледне, тя закри лицето си с ръце и отстъпи назад, там, където той не можеше да я достигне. Видя луната да се издига зад нея, а може би не беше луната. Беше нещо сребърно, нещо, което се въртеше, колело в нощта, толкова ярко, че го заслепи за всяка друга звезда.

* * *

В Лондон валеше дъжд, ала в Идрис дори по залез-слънце бе топло. Люси бе последвала чичо Джем по пътеката от мястото, където Порталът ги беше прехвърлил, досами Аликанте. Невъзможно бе да влезеш директно в Аликанте с Портал — градът бе защитен с магия против това. Люси нямаше нищо против. Мястото, където отиваше, се намираше извън пределите на града.

Джем (не бе в състояние да мисли за него като брат Закарая, колкото и да се опитваше) крачеше до нея, докато те вървяха покрай Нетленните поля. Беше отметнал качулката си и вятърът рошеше черната му коса. Въпреки че лицето му беше белязано, Люси за пръв път осъзна, че то бе младо лице… приличаше много повече на лицето на майка ѝ, отколкото на това на баща ѝ. Дали за Уил бе странно, зачуди се тя, да остарява, докато на външен вид Джем все така приличаше на момче? Или, когато обичаш някого, не забелязваш тези неща, така както родителите ѝ не виждаха разлика между себе си?

Ето там. Джем махна към нещо, което приличаше на миниатюрен град от бели къщи. Това бе некрополисът на Аликанте, където бяха погребани семействата на Идрис. Тесни алеи, посипани с натрошени бели камъни, минаваха между мавзолеите. На Люси открай време ѝ харесваше, че гробовете приличат на малки къщи с врати и полегати покриви. За разлика от мунданите, ловците на сенки не украсяваха гробовете си със статуи на ангели. Имената на семействата, които почиваха в тях, бяха издълбани върху вратите или гравирани върху метални плочки: БЕЛФЛЬОР, КАРТРАЙТ, КРОСКИЛ, ЛАВЛИС, дори БРИДЖСТОК. Смъртта създаваше неочаквани съседства. Най-сетне Люси откри онова, което търсеше — голям гроб под сенчесто дърво с името БЛЕКТОРН.

Спря и се загледа. По нищо не се отличаваше от останалите, с изключение на тръните, които бяха резбовани върху плинта. Имената на онези, които бяха умрели, маршируваха нагоре и надолу по лявата страна на гроба като дисциплинирани войници. Лесно бе да открие най-скорошното. ДЖЕСИ БЛЕКТОРН, РОДЕН 1879 г., ПОЧИНАЛ 1896 г.

Бе едва 1897 г., когато го беше срещнала в гората, осъзна Люси. Тогава той бе призрак съвсем отскоро. Сторил ѝ се бе толкова по-голям от нея; изобщо не се 66 замислила колко ли уплашен трябва да се е чувствал.

Всички мислеха, че Джеси бе умрял много отдавна. Никой не знаеше какво бе пожертвал съвсем наскоро.

Тя докосна медальона, който висеше на врата ѝ, и се обърна към Джем.

— Моля те, може ли да остана сама за малко?

Джем я погледна, видимо разтревожен. Трудно бе да разчете лицето му, ала той се бе поколебал, когато го беше помолила да я доведе в Идрис, за да поднесе почитта си в гробището, без да казва на родителите ѝ. Беше се съгласил едва когато му бе заявила, че ако той не го направи, ще си намери някой магьосник, който да я заведе.

Джем я докосна лекичко по косата.

— Недей да мислиш твърде много за смъртта. „Люси“ означава светлина. Гледай към деня, не към нощта.

— Знам, чичо Джем — увери го тя. — Няма да се бавя.

Той кимна и потъна в сенките така, както Мълчаливите братя правеха винаги.

Люси отново се обърна към гроба. Знаеше, че той не съдържа нищичко от Джеси, и все пак да бъде тук ѝ действаше успокояващо.

— На никого не казах какво видях в Чезуик Хаус и никога няма да го направя — рече тя на глас. — Не си замълчах, за да предпазя Грейс или майка ти. Единствено за да предпазя теб. Не очаквах да се окажеш толкова истински приятел, Джеси. Не очаквах да дадеш живота си за брат ми. Знам, че ми беше ядосан броени мигове преди това, и повече от всичко съжалявам, задето не можах да ти кажа, че се разкайвам. Не трябваше да използвам силата си по този начин. Все още ми е трудно да повярвам, че притежавам подобна сила, и дори сега не я разбирам напълно. — Тя докосна името му с връхчетата на пръстите си, букви, издълбани равно в гладкия мрамор. — Без теб не съм сигурна, че изобщо ще я разбера някога.

— Ще я разбереш.

Люси вдигна очи и ето че той беше там. Джеси, облегнат на гроба като фермерско момче, облегнато на портата. Усмихваше се с онази своя странна усмивчица, правата черна коса му влизаше в очите. Люси пусна цветята, които държеше, и без да се замисли, протегна ръка, за да улови неговата.

Пръстите ѝ срещнаха единствено празнота. Ако не се броеше дирята по-хладен въздух, присъствието му не оставяше никаква следа.

Люси дръпна ръка и я притисна до гърдите си.

— Джеси.

— Силата ми отслабва. Навярно в цялата тази история с последния дъх се е криело повече, отколкото предполагах.

— Толкова съжалявам — прошепна Люси. — Аз съм виновна.

— Люси, не. — Джеси пристъпи напред; тя почувства студа, който се излъчваше от тялото му, и вдигна очи към него. Той по-малко приличаше на човек и едновременно с това бе по-красив от преди: кожата му беше гладка като стъкло, миглите му бяха черни и поразителни. — Ти ми позволи да бъда нещо, което не съм бил никога преди, нито дори когато бях жив. Ловец на сенки. Позволи ми да бъда част от онова, което правиш. Никога не съм вярвал, че отново ще имам възможност да допринеса с нещо полезно.

— Ти беше повече от полезен — отвърна Люси. — Без твоята помощ нямаше да успеем да направим онова, което направихме, дори и ако останалите не го знаят. Освен това спаси живота на Джеймс. Винаги ще ти бъда длъжница.

Очите на Джеси бяха почти напълно черни.

— Не е нужно да бъдеш длъжница на мъртвите, Люси.

— Нужно е — прошепна тя. — Тялото ти все още ли е в Чезуик Хаус? Грейс бди ли над теб?

— Да. Ще идва, когато може, под предлог че се грижи за къщата, сега, когато не можем да имаме доверие… — Той не довърши. — Ти ме научи да виждам нещата по съвсем различен начин, Люси — каза след миг. — Мислех, че лудостта на майка ми е безобидна. Не си давах сметка, че си има работа с демони, докато не видях онова създание да напада Грейс.

— Съжалявам — прошепна Люси. — За всичко.

Гласът му стана по-нежен.

— Нищо от това не е по твоя вина. Майка ми има нужда от помощ. Грейс възнамерява да се погрижи тя да я получи. Недей да съжаляваш, Люси. Ти донесе светлина в моя свят на мрак и затова съм ти благодарен.

— Аз съм тази, която е благодарна. И ще намеря начин да ти помогна, Джеси. Заклевам се да те съживя, стига да мога, или да ти осигуря покой, ако не успея.

Той поклати глава.

— Не можеш да обещаеш нещо толкова голямо.

— Мога. Обещавам го. Аз съм Херондейл, а ние удържаме своите обещания.

— Люси… — започна Джеси, но не довърши, сбърчил вежди. — Чувам нещо. Кой е с теб?

— Дже… брат Закарая — отвърна Люси.

Вероятно не би трябвало да се учудва, че призраците могат да чуят Мълчаливите братя.

Късният следобед угасваше в сумрак. Демонските кули искряха на залеза, превръщайки се в есенни дървета: червено и златно, мед и пламък.

— Трябва да вървя — каза Джеси. — Джеймс Карстерс е Мълчалив брат. Възможно е да ме види. Не бих искал да ти навлека неприятности. — Изгледа я продължително за последно. — Обещай ми, че няма да се опитваш да ми помогнеш.

— Джеси — прошепна Люси и протегна ръка; усети едва доловим натиск до пръстите си, а после той изчезна.

Джеси се бе стопил като мъгла, удавена в дъжда.

* * *

Грейс стоеше до прозореца. Слънцето беше залязло, но светлината на уличните лампи проникваше през стъклото и очертаваше косата на Грейс, извивката на скулите, вдлъбнатините на слепоочията ѝ. Винаги ли бе стояла там? Да… естествено, че беше. Джеймс стискаше облегалката на креслото. Виеше му се свят. Може би не се беше възстановил чак толкова, колкото си мислеше.

— Джеймс? — Грейс се приближи до него и зелената ѝ рокля изшумоля силно в тихата стая. — Ще ми помогнеш ли? Ще унищожиш ли автоматона?

Джеймс я погледна слисано. Това беше Грейс… неговата Грейс, която той обичаше и винаги беше обичал.

— Лоялността ме обвързва, Грейс — каза с нисък глас. — И дори да не беше така, аз съм твой и ти си моя. Бих сторил всичко за теб.

Нещо като болка припламна в очите ѝ и тя извърна поглед.

— Знаеш, че все още трябва да се омъжа за Чарлс.

Джеймс усети, че устата му пресъхва. Беше забравил. Грейс щеше да се омъжи за Чарлс. Дали го беше споменала, когато беше влязла в стаята? Вече не си спомняше.

— Ако се омъжа за теб… — Тя поклати глава. — Майка ми ще намери начин да те измъчва, теб и семейството ти, цял живот. Никога няма да престане. Не мога да ти причиня това.

— Ти не обичаш Чарлс.

Очите ѝ се вдигнаха към неговите.

— О, Джеймс. Не. Не, не го обичам.

Баща му винаги казваше, че няма по-висше чувство от любовта: че тя надвива всяко съмнение и всяко недоверие.

Той обичаше Грейс.

Знаеше, че е така.

Грейс пъхна ръка в неговата.

— Нямаме повече време — промълви. — Целуни ме, Джеймс. Само веднъж, преди да си тръгнеш.

Тя бе толкова по-дребна от него, че трябваше да я повдигне от земята, за да я целуне. Тя обви ръце около шията му и за частица от секундата, докато устните му докосваха нейните, Джеймс си спомни меки устни, впили се жадно в неговите, тяло — притискащо се в него, меки извивки и разливаща се като водопад коса. Влудяващото, разтърсващо желание, което го бе заслепило за всичко друго, освен за Корделия в ръцете му, за сладостната ѝ, меката ѝ топлина.

Грейс се отдръпна. Целуна го леко по бузата. Изобщо не беше разрошена, когато я пусна на пода; Корделия беше боса, горната част на роклята ѝ беше раздърпана, косата ѝ се бе измъкнала от фибите. Ала то бе наужким, разбираше Джеймс сега. Двамата с Корделия се бяха престрували заради непознатите, влезли в стаята. И ако в онзи момент бе пожелал Корделия, то беше естествено: физическото желание не беше любов, а беше сигурен, че и тя не изпитва нищо към него. Корделия му беше приятелка; дори го беше помолила да ѝ помогне да си намери съпруг.

— Ще трябва да съобщим на Клейва — каза той. — Майка ти не може да бъде оставена да практикува черна магия на воля. Дори ако този автоматон бъде унищожен, тя е заговорничила да убива ловци на сенки. Възможно е да го направи отново.

Усмивката на Грейс угасна.

— Но, Джеймс… — Тя се вгледа изпитателно в лицето му за миг, а после кимна. — Изчакай, докато годежът ми с Чарлс бъде обявен официално. Веднага щом съм далече и в безопасност от майка ми, Клейвът може да научи.

Джеймс бе обзет от притъпено облекчение. Тъкмо се канеше да я целуне отново, когато на вратата се почука.

— Един момент — каза, а Грейс измъкна ръка от неговата.

Твърде късно. Вратата се отвори и Матю застана на прага. До него Корделия, много хубава в яркосиня рокля и жакет в същия цвят, местеше широко отворени, изненадани очи между Грейс и Джеймс.

* * *

— Трябва да си вървя — каза Грейс.

Бузите ѝ бяха зачервени, но иначе изглеждаше съвършено овладяна. Против волята си, Корделия не можеше да откъсне очи от нея. Знаеше, че Люси я беше срещнала в градините на Чезуик Хаус, но тя отказваше да ѝ каже нещо повече от това, че Грейс бе искала двамата с Томас да си тръгнат възможно най-скоро.

Корделия не бе виждала Грейс и Джеймс заедно от битката на моста „Батърсий“. Не беше вярвала, че ще боли толкова.

Беше се приготвила старателно за това дългоочаквано посещение. Беше избрала една от любимите си нови рокли в яркосиньо; сложила си бе най-хубавите златни обици и бе взела преведено на английски копие на „Лейля и Меджнун“. Поемата не бе така красива на английски, колкото на оригиналния персийски, но щеше да е съвършена, за да я чете заедно с Джеймс.

Сега, докато се взираше в Джеймс и Грейс, тя се радваше, че книгата бе скрита в жакета ѝ.

— Госпожице Блекторн — каза, кимвайки любезно.

До нея Матю стоеше настръхнал. Не каза нищо, когато Грейс измърмори едно „Довиждане!“ и излезе от стаята, оставяйки облак от ухание на тубероза след себе си.

Корделия си каза да не става глупава. Очевидно всички бяха дошли да посетят Джеймс и да видят как е, защо и Грейс да не го стори?

— Джеймс? — попита Матю в мига, в който Грейс си отиде. — Добре ли си?

Джеймс изглеждаше мъничко сепнат да ги види. Беше по риза и раиран панталон; Корделия виждаше следите от избеляващи синини по лицето и ръцете му. Рана от порязване зарастваше върху ключицата му. Черната му, непокорна както винаги, коса падаше в очите му и както винаги, Корделия потисна желанието да я отметне назад.

— Добре съм. Повече от добре.

Джеймс дръпна ръкавите си надолу и оправи маншетите си. Върху китката му проблесна сребро.

Гривната на Грейс. Корделия изпита чувството, че изгаря отвътре.

Матю зяпна.

— Да не би Грейс да е сложила край на отношенията си с Чарлс?

— Не. — Бързата усмивка на Джеймс угасна. — Все още възнамеряват да се оженят.

— В такъв случай може би планира да го убие?

— Матю, недей да звучиш така обнадежден при перспективата за убийство. — Джеймс отвори гардероба си, извади бойно яке и го облече. — Не се омъжва за Чарлс, защото го обича. Омъжва се за него, за да се освободи от майка си. Вярва, че влиянието и властта на Чарлс ще я защитят.

— Но несъмнено ти би могъл да я защитиш — обади се Корделия тихо, неспособна да се сдържи.

Ако забележката ѝ направи някакво впечатление на Джеймс, той с нищо не го показа. Маската се бе завърнала с пълна сила и тя не бе в състояние да прочете нищо върху лицето му.

— Татяна иска Грейс да сключи изгоден съюз — каза той. — Може и да не е напълно доволна, но ако Грейс се омъжеше за мен, това би означавало война. Грейс няма да го допусне. — Той закопча якето си догоре. — Накара ме да разбера, че всичко, което е направила, е, защото ме обича. А сега аз трябва да направя нещо за нея.

Гласът на Алистър прозвуча в главата на Корделия: Всичко, което Чарлс прави, е, за да можем да бъдем заедно.

Откакто се бяха върнали от „Хайгейт“, Алистър не беше споменавал Чарлс, нито каквото и да било, свързано с него. През по-голямата част от времето си беше вкъщи, често — в стаята на Корделия, докато кракът ѝ заздравяваше, четейки ѝ на глас от ежедневниците. Вечер не излизаше. Ама и те си бяха лика-прилика, помисли си тя. И двамата нещастно влюбени.

— Джеймс — напрегнато каза Матю, — след онова, което тя ти причини… не ѝ дължиш нищо.

— Не е дълг — отвърна Джеймс. — Правя го, защото я обичам.

Беше, сякаш някой взе малък остър нож и наряза сърцето на Корделия на късчета, оформящи името на Джеймс. Трудно ѝ бе да диша; гласът му отекваше в главата ѝ, нисък и сладостен: Дейзи, ангел мой.

Поклащайки глава, Джеймс излезе от стаята. Корделия и Матю се спогледаха и го последваха. Забързаха по коридорите след него, криволичейки, за да не се блъснат в мебелите.

— Какво става? — попита Матю, избягвайки комплект декоративни доспехи. — Какво поиска да направиш?

— В имението Блекторн има предмет, който трябва да бъде унищожен — отвърна Джеймс и набързо им разказа историята за лудостта на Татяна, автоматона с часовников механизъм и магията, която очакваше да го съживи. Както и това, че трябва да го унищожи, докато Грейс правеше всичко по силите си, за да спре ръката на майка си.

Имаше нещо различно не само в изражението му, но и в начина, по който говореше. Не казваше името на Грейс с онази интонация, с която го правеше, откакто тя се бе сгодила за Чарлс. Корделия заби нокти в дланта си. Искаше ѝ се да повърне, да запищи. Знаеше, че няма да направи нищо от това. А тя дори не изпищя! Тя не би се унижила да пищи.

— Сигурен съм, че съм единственият, който изобщо не се учудва, че Татяна Блекторн се е занимавала с некромантия — каза Матю. — Само че трябва да съобщим на Клейва.

Джеймс, който вземаше стъпалата по две наведнъж, поклати глава.

— Още не. Първо трябва да сторя това. По-късно ще ви обясня повече, ала не можем да съсипем живота на Грейс.

Бяха стигнали до каменно стълбище, което се спускаше в дълбоки сенки. Корделия изпита нещо като облекчение да види върху лицето на Матю същото изражение, което бе сигурна, че се бе изписало и върху нейното. Изненада и притеснение.

— Значи, отиваш в Идрис? — попита тя. — Как?

— В криптата има Портал — обясни Матю напрегнато, докато слизаха по стъпалата, в края на които ги посрещна входът към огромно каменно помещение. Не беше толкова тъмно, колкото Корделия си бе представяла: мътни месингови лампи светеха по стените, огрявайки гладки каменни стени и подове. — Баща ми се занимаваше с експериментите си тук долу, когато двамата с майка ми ръководеха Института. По-голямата част от работата му беше преместена в лабораторията у дома, но…

Той махна към сияещ квадрат с размерите на огледало в цял ръст, украсяващ стената насреща им. Набраздена като вода, повърхността му искреше с причудливи светлини.

— Порталът все още е тук — каза Джеймс. — Беше заключен по време на карантината, но вече не е.

— Все още е забранено да се пътува до Идрис с Портал без разрешение от Клейва — изтъкна Матю.

— Кога стана такъв почитател на законите? — Джеймс се усмихна. — Така или иначе, аз ще бъда този, който нарушава правилата. Съвсем просто е. Ще мина през Портала, ще унищожа онзи предмет и ще се върна.

— Трябва да си полудял, ако си мислиш, че няма да дойдем с теб — заяви Матю.

Джеймс поклати глава.

— Трябва да останете тук и да отворите Портала, за да мога да се върна. Дайте ми двайсет минути. Познавам разположението на къщата и знам точно къде се намира онова нещо. След това отворете Портал и аз ще се върна.

— Не съм сигурна, че е добра идея — каза Корделия. — Веднъж вече стояхме и гледахме как изчезваш през Портал… и виж само как свърши всичко…

— Оцеляхме. Убихме мандикора и ранихме Белиал. Мнозина биха казали, че нещата са свършили много добре. — Джеймс се приближи и застана пред Портала. За миг бе просто силует, черна сянка на фона на сребристата повърхност зад него. — Чакайте ме — каза и за втори път тази седмица Корделия бе принудена да гледа как Джеймс Херондейл изчезва през един Портал.

Погледна към Матю, който грееше като една от месинговите поставки за факли на стената в сакото и панталона си от бронзово кадифе. Изглеждаше така, сякаш бе готов да отиде в „Хел Рюел“, а не да стои на пост в една крипта.

— Не се опита да го спреш — отбеляза тя.

Матю поклати глава.

— Не и този път. Би било безсмислено. — Той ѝ хвърли поглед. — Наистина мислех, че е свършило. Дори когато Грейс дойде днес, мислех, че ще я отпрати. Че може би ти си го излекувала от това заболяване.

Думите му бяха като стрели. Мислех, че си го излекувала. Тя си бе мислила същото… позволила си бе да го повярва, да се надява, че предложението му да почетат заедно бе нещо повече от предложение за приятелство. Разчела бе очите, израженията му напълно погрешно… как бе възможно да се заблуди така? Как бе могла да повярва, че е възможно да изпитва нещо като онова, което тя изпитваше към него, когато знаеше, че не е така?

— Заради Стаята на шепота? Просто се преструвахме. — Думите прозвучаха неубедително в собствените ѝ уши. Не бяха верни, не и за нея, ала нямаше да допусне да я съжаляват. Нито Матю, нито който и да било. — Нищо повече.

— Радвам се да го чуя. — Очите на Матю бяха потъмнели, зеленото се беше свило до тънка ивица около зеницата, когато я погледна. — Радвам се, че не си наранена. Радвам се също така…

— Не съм наранена. Просто не разбирам. — Гласът ѝ сякаш отекна между стените. — Джеймс изглежда съвсем различен.

Устните на Матю се свиха в горчиво подобие на усмивка.

— Такъв е от години. Понякога е приятелят на моето сърце, онзи, когото винаги съм обичал. Друг път е зад стена от стъкло и не мога да го докосна, колкото и да блъскам с юмруци по нея.

Маската — помисли си Корделия. — Значи, Матю също я виждаше.

— Сигурно ме смяташ за жалък. Парабатаите би трябвало да са близки и истината е, че не бих искал да живея на този свят без Джеймс. И все пак той не споделя нищо за това, което изпитва.

— Не смятам, че си жалък, и ми се ще да не казваш такива неща — заяви Корделия. — Матю, можеш да говориш толкова лошо за себе си, колкото поискаш, но това не го прави истина. Ти решаваш каква е истината за теб. Никой друг. Изборът какъв човек ще бъдеш е единствено твой.

Матю се взираше в нея… като никога, сякаш останал без думи.

Корделия се приближи до Портала.

— Знаеш ли как изглежда имението Блекторн?

Матю като че ли се върна на земята.

— Разбира се. Само че минаха едва десет минути.

— Не виждам защо трябва да правим това, което той ни казва — заяви Корделия. — Отвори Портала, Матю.

Той я изгледа продължително… а после ъгълчето на устата му се повдигна в усмивка.

— Доста се разпореждаш за момиче, чийто прякор е Дейзи — отбеляза и се приближи до Портала.

Положи длан върху повърхността му и тя заблещука като развълнувана вода. В центъра бавно се оформи образ: голямо каменно имение, издигащо се в дъното на просторна зелена ливада. Ливадата бе обрасла, черната желязна порта пред имението бе обвита с трънаци. Беше отворена и Корделия зърна каменната фасада на къщата, по която имаше дузина прозорци.

Пред очите ѝ първо в един, а после във втори от прозорците лумнаха оранжеви пламъци. Небето над имението придоби тъмен, зловещ червен цвят.

Матю изруга.

— Ще изгори къщата, нали? — попита Корделия.

— Проклетите му Херондейловци — каза Матю с почти епично отчаяние. — Ще отида…

— Никъде няма да ходиш сам — отсече Корделия и като повдигна полите на синята си рокля, скочи през отворения Портал.

* * *

Въпреки че Татяна и Грейс го бяха напуснали съвсем наскоро, имението Блекторн имаше излъчването на отдавна изоставена къща. Една от страничните врати беше отключена и Джеймс се намери в празно преддверие, осветено единствено от лунните лъчи, които струяха през големите прозорци. Подът беше покрит с плътен слой прах, а полилеят над главата му бе така обвит с паяжини, че приличаше на голямо кълбо прежда.

Прекоси празното помещение в тишината на лунната светлина и пое по извитото стълбище. На втория етаж го посрещна мастилена чернота — прозорците тук бяха закрити с дебели черни завеси, които не пропускаха и лъч светлина.

Запали руническия си камък и магическата светлина огря потънал в прах коридор. Когато пое по него, обувките му хрущяха неприятно по пода и той си представи, че стъпва по изсъхналите кости на дребни животинки.

В края на коридора, пред една извита стена със закрити прозорци, стоеше метално създание: огромно чудовище от стомана и мед. На стената до него, точно както си спомняше, висеше рицарски меч с кръгъл ефес — ръждясала антика.

Джеймс го свали и без да се поколебае дори за миг, замахна.

Мечът преряза тялото на автоматизираното чудовище, посичайки го на две. Горната половина на тялото падна с дрънчене на пода. Джеймс отново замахна и този път го обезглави; чувстваше се малко нелепо, сякаш разрязваше гигантска консервена кутия на парчета. Ала в същото време беше изпълнен с ярост: ярост срещу безсмислената жлъч, която бе погълнала Татяна Блекторн, превръщайки тази къща в затвор за Грейс и карайки Татяна да се настрои враждебно срещу собственото си семейство и целия свят.

Запъхтян, той спря. Доспехите с часовников механизъм се бяха превърнали в купчина стари железа в краката му.

Спри — нареди си и колкото и да бе странно, видя образа на Корделия в главата си, почувства ръката ѝ върху рамото си. — Спри.

Захвърли меча на земята и се обърна… и в същия миг чу тиха експлозия.

Посеченият метал бе лумнал в пламъци, сякаш бе купчина подпалки. Джеймс направи крачка назад, зяпнал, докато огънят подскачаше нависоко към паяжините по стените; те пламнаха като горящи дантели. Джеймс мушна руническия камък в джоба си — коридорът беше залян от златна и алена светлина, причудливи сенки трепереха по стените. Пушекът, който се надигаше от тлеещите завеси, бе гъст и давещ, излъчваше ужасна парлива миризма.

Имаше нещо хипнотизиращо в пламъците, докато те скачаха от завеса на завеса, като букет, който някой подхвърляше по коридора. Ако останеше тук, щеше да умре на колене, задавен от пепелта на злостта на Татяна Блекторн. Джеймс се обърна и се втурна към стълбището.

* * *

Матю не си направи труда да използва руна за отваряне, просто изкърти вратата с ритник и се втурна вътре, следван от Корделия. Преддверието беше пълно с гъст дим.

Корделия се огледа ужасено наоколо. Намираха се в гостна с висока камина: някога вероятно великолепна, сега стаята тънеше в прах и мухъл. В средата имаше маса, обвита в паяжини, върху която все още бяха подредени чинии: те бяха пълни с гниеща храна, мишки и хлебарки тичаха свободно отгоре ѝ.

Подът беше покрит с дебел слой сив прах: диря от стъпки отиваше към стълбището. Корделия разтърси рамото на Матю и посочи:

— Натам.

Двамата поеха към стълбището: на върха му видяха бушуващ пожар. Корделия ахна, когато Джеймс изникна от сърцето на пламъците и се втурна по стъпалата. Когато най-горните пламнаха, той се хвърли през парапета. Приземи се в средата на преддверието и ги зяпна изумено.

— Какво правите тук? — попита над рева на огъня.

— Дойдохме за теб, идиот такъв! — изкрещя Матю.

— И как очаквате да се върнем обратно?

— В оранжерията тук има Портал, който отвежда в оранжерията на Чезуик Хаус — обади се Корделия. Грейс ѝ го бе казала сякаш преди милион години. — Можем да се върнем оттам.

Някъде от дълбините на имението се разнесе нисък, стържещ звук, като костите на великан, раздробяващи се на прах. Очите на Матю се окръглиха.

— Къщата…

— Гори! Да, знам! — изкрещя Джеймс. — Към вратата, бързо.

Входът не беше далече и те се втурнаха натам, а краката им вдигаха облачета от прах. Почти бяха стигнали, Матю вече беше прекрачил прага, когато най-близката стена рухна. Корделия залитна назад, връхлетяна от вълна горещ въздух; видя как покрита с мазилка греда се откъсва от стената и полита към нея, чу Матю да вика името ѝ, а после нещо я удари отстрани. Претърколи се в праха, оплетена с Джеймс, докато гредата се стоварваше на пода с огромна сила, разбивайки паркета.

Закашля се, борейки се за въздух, и вдигна очи: Джеймс я беше изблъскал от пътя на падащата греда. Тялото му притискаше нейното към пода. Очите му имаха цвета на пламъците около тях; Корделия почувства дъха му, кратък и рязък, докато двамата се взираха почти невиждащо един в друг.

— Джеймс! — изкрещя Матю и като примига, Джеймс се изправи, посягайки да улови ръката на Корделия.

Синята рокля на Корделия блещукаше, докато тя се изправяше, осеяна със стотици миниатюрни искрящи точици, където по плата се бяха посипали искри.

Не беше само роклята ѝ: всичко беше в пламъци. Като замаяни, те се втурнаха към входната врата, където Матю гасеше пламъците около прага с кадифеното си сако. Джеймс се обърна, за да вдигне Корделия на ръце, сякаш се намираха в някакъв странен огнен балет, и я пренесе над последния изблик на пламъци, издигнали се, за да погълнат вратата на имението.

Препъвайки се, тримата се отдалечиха на голямо разстояние, преди да спрат сред плевелите и избуялата трева на градините. Джеймс се взря в къщата. Тя бе обхваната от весели пламъци, които изпращаха валма черен пушек във въздуха, придавайки на небето цвят на кръв.

— Вече може да пуснеш Корделия — подхвърли Матю с леко жлъчен тон.

Беше запъхтян, косата му беше пълна със сажди, кадифеното му сако беше захвърлено някъде.

Джеймс я остави внимателно на земята.

— Кракът… — понечи да попита.

Корделия се опита да отметне кичур от косата си и откри, че е посипана с пепел.

— Добре е. Напълно излекуван. Ти да не би, ъ…

— Да подпалих къщата? Не нарочно — отвърна Джеймс.

Бездруго черните му мигли бяха покрити със сажди, лицето му беше набраздено от черни ивици.

— Случайно пламна, докато ти беше вътре? — измърмори Матю.

— Ако мога да обясня…

— Не можеш. — Матю поклати глава, пръскайки пепел наоколо. — Търпението ми се изчерпа напълно. Сметката на търпението ми е празна! Не мога да ти отпусна малко дори на кредит! Ти, аз и Корделия си отиваме вкъщи и когато се приберем, ще ти се накарам страхотно. Приготви се.

Джеймс скри усмивката си.

— Ще направя именно това. А междувременно да вървим към оранжерията. Не бива да оставаме тук.

Корделия и Матю бяха повече от съгласни. Отправиха се към оранжерията, която се оказа празна, с изключение на една паднала лоза, няколко бутилки и Портала, който грееше като огледало, отразяващ ярката червена светлина на пожара.

Джеймс сложи длан върху повърхността му. Тя потрепери и Корделия видя, сякаш отдалече, къщата на семейство Блекторн в Чезуик, а отвъд нея — искрящите очертания на лондонските сгради.

Тя прекрачи.

* * *

В стаята в „Дяволската таверна“ беше наистина уютно; в камината гореше нисък огън и макар да си бе мислила, че никога вече не би искала да види огън, Корделия се радваше на този. Веселите крадци се бяха проснали върху очуканите мебели: Кристофър и Томас седяха на стария диван, Джеймс — на едно кресло, а Матю — на стол край кръглата дървена маса.

Джеймс си бе съблякъл сакото, в което имаше няколко дупки от изгоряло, и бе навил ръкавите на ризата си. Те всички бяха направили каквото им беше възможно, за да се постегнат, когато пристигнаха в таверната, ала по яката му все още имаше сажди, както и в косите на Матю и Корделия, а яркосинята рокля беше, подозираше Корделия, напълно съсипана.

Матю въртеше чаша в ръката си, загледан замислено в бледото ѝ кехлибарено съдържание.

— Матю, наистина би трябвало да пийнеш вода — каза Кристофър. — Алкохолът няма да ти помогне с обезводняването след всичкия пушек, с който си се нагълтал.

Матю повдигна вежди. Кристофър изобщо не изглеждаше обезсърчен… на Корделия ѝ бе направило впечатление, че сега Кристофър има по-различен вид — не толкова срамежлив и подобен на сова, беше по-уверен.

— Водата е отварата на дявола — заяви Матю.

Корделия хвърли поглед към Джеймс, но той каза просто:

— Ето защо винаги си толкова кисел, Мат.

Изражението му беше неразгадаемо. Маската бе паднала за мъничко в имението Блекторн, помисли си Корделия, когато ѝ беше спасил живота, ала сега отново си бе на мястото.

Тя се зачуди дали мисли за Грейс. От пронизваща болката в гърдите ѝ се бе превърнала в тъпо пулсиране, от което всяко поемане на въздух болеше.

Откъм стълбището долетя шум от стъпки и Люси нахълта в стаята, препъваща се под тежестта на купчина дрехи: по един костюм за Джеймс и Матю и простичка памучна рокля за Корделия.

Посрещнаха я възторжено. Когато излязоха с препъване от оранжерията в Чезуик Хаус, Корделия, Джеймс и Матю бързо осъзнаха, че никой от тях не би могъл да се прибере у дома в подобно опърлено състояние. Дори Уил щеше да получи апоплектичен удар, принуден бе да признае Джеймс.

— Определено трябва да започнем да държим резервни дрехи в „Дявола“ за подобни случаи — заявил бе той.

— Гледай да няма други подобни случаи — намръщил се бе Матю.

Бяха взели файтон до Флийт Стрийт, където бяха посрещнати от цял куп любопитни погледи от страна на посетителите на „Дяволската таверна“. Матю и Корделия се бяха приютили в стаята на горния етаж, докато Джеймс се бе заел да намери няколко от Нередовните и ги бе изпратил при Томас и Кристофър със съобщение да дойдат незабавно и да им донесат дрехи. За съжаление, Томас и Кристофър не бяха успели да намерят нищо: бяха дотичали бързо, но без да донесат дрехи. Един от Нередовните незабавно бе изпратен при Люси, нещо, което, изтъкна Корделия, би трябвало да сторят от самото начало. Люси знаеше как да свърши работа.

Люси хвърли дрехите в скута на брат си и го изгледа яростно.

— Не мога да повярвам, че си подпалил имението Блекторн без мен!

— Ама теб те нямаше, Лус — оправда се Джеймс. — Беше отишла да се видиш с чичо Джем.

— Вярно е. Просто ми се иска да бях дошла с вас. Никога не съм харесвала имението Блекторн. Освен това винаги съм искала да подпаля някоя къща.

— Уверявам те — каза Джеймс, — че преживяването е силно надценено.

Люси взе роклята от скута му и даде знак на Корделия да я последва в съседната стая, където се залови да ѝ помогне да разкопчае синята си рокля.

— Наистина ще ми е мъчно за нея — отбеляза, докато роклята се свличаше на овъглена купчинка на пода, оставяйки Корделия по фуста и комбинезон. — Толкова беше красива.

— Мириша ли на изгоряла филийка? — попита Корделия.

— Мъничко, да — призна Люси, докато ѝ подаваше памучната рокля. — Пробвай това. Взех я назаем от гардероба на майка ми. Следобедна рокля, така че би трябвало да ти стане. — Тя изгледа приятелката си замислено. — Е, какво се случи? Как така Джеймс подпали имението Блекторн?

Корделия ѝ разказа историята, докато Люси умело ѝ помагаше да изтръска пепелта от косата си и да я прибере в що-годе прилична прическа. Когато тя приключи с разказа, Люси въздъхна.

— Значи, е било по молба на Грейс. Мислех си… надявах се… е, няма значение. — Тя остави четката за коса на тоалетката. — Грейс все още възнамерява да се омъжи за Чарлс, така че можем само да се надяваме, че Джеймс ще я забрави.

— Да — отвърна Корделия.

Тя също си бе мислила и се бе надявала. Тя също беше сгрешила. Тъпата болка в гърдите ѝ се усили, сякаш бе изгубила късче от самата себе си, жизненоважен орган, без който едва бе в състояние да диша. Усещаше коравите очертания на „Лейля и Меджнун“, все така скрити на сигурно място под жакета ѝ. Може би трябваше да я хвърли в пламъците на имението.

Върнаха се в другата стая, където Веселите крадци като че ли спореха помежду си. Томас се бе присъединил към Матю и пиеше бренди, другите двама — не.

— Все още не мога да повярвам, че си изгорил цяла къща — каза Томас, вдигайки наздравица в чест на Джеймс.

— Повечето от вас никога не сте виждали какво представляваше тази къща отвътре. — Люси се намести на ръба на дивана, близо до Джеймс. — Веднъж, когато бях малка, надникнах през прозорците. Всички стаи са пълни с мухъл и хлебарки, а всички часовници бяха спрели на девет без двайсет. Никой няма да си помисли, че е изгоряла по друга причина, освен занемареност.

— Това ли ще твърдим? — попита Кристофър. — Пред Анклава, искам да кажа. Трябва да мислим за срещата утре.

Джеймс долепи пръсти един до друг под брадичката си. Гривната около дясната му китка проблесна.

— Готов съм да си призная какво направих, но не искам да замесвам Матю и Корделия. Освен това не мога да издам причината, поради която отидох там. Ще наруша обещанието, което дадох на Грейс.

Кристофър изглеждаше объркан.

— Значи, трябва да измислим причина?

— Винаги би могъл да кажеш, че си я подпалил, за да подобриш изгледа от имението Херондейл — предложи Матю. — Или пък за да вдигнеш цената на имота.

— Или пък би могъл да заявиш, че си непоправим пироман — обади се Люси жизнерадостно.

Томас се прокашля.

— На мен ми се струва, че доста хора ще пострадат, ако разкажете какво се е случило тази нощ. Докато, ако запазите историята за себе си, единственият резултат ще бъде, че една зла стара къща, пълна с некромантски предмети, е била унищожена, заедно с опасен автоматон. Силно ви съветвам да не казвате нищо.

Матю изглеждаше слисан.

— Наистина? Нашият верен Томас, който толкова често препоръчва честност?

Томас сви рамене.

— Не във всяка ситуация. Смятам, че в крайна сметка Клейвът трябва да научи за опасните занимания на Татяна, но ми се струва, че загубата на имението Блекторн ще я обезвреди за известно време.

— Когато Грейс и Чарлс официално обявят годежа си — тихо каза Джеймс. — Можем да го направим тогава.

— Нямам нищо против да си мълча засега — съгласи се Корделия. — Нали все пак именно Грейс ни помоли и трябва да я защитим.

Джеймс ѝ отправи благодарен поглед. Тя наведе очи, мачкайки плата на роклята между пръстите си.

— Колко жалко! Никой никога няма да узнае, че Джеймс, Корделия и Матю са герои, задето предотвратиха демонски план за нападение над Идрис — отбеляза Люси.

— Ние ще знаем. — Томас вдигна чашата си. — Да пием за тайните герои.

— Да пием за това винаги да бъдем един до друг, каквото и да става.

Матю също вдигна чашата си и всички нададоха възторжени възгласи и се чукнаха. Корделия почувства как желязната скоба, стиснала сърцето ѝ, се охлабва съвсем мъничко.

22

Обвързване

„Ах, Мелия, любима, ти ли си това?

Каква изненада — да те срещна в града!

Какви скъпи дрехи, каква красота!“

„Нима не знаеше, че съм опозорена?“ каза тя…

„Ах, само ако имах подобни труфила,

та и аз да се перча като теб из града!“

„На теб те не подхождат — проста, селска мома.

О, скъпа, ти не си опозорена“, каза тя.

Томас Харди, „Опозорената девойка“

Корделия никога досега не бе присъствала на събиране на целия Анклав. До тази година семейството ѝ непрекъснато се местеше, пък и тя беше непълнолетна. За щастие, тъй като мнозина млади ловци на сенки бяха замесени директно в инцидентите, които щяха да обсъждат, възрастовите ограничения бяха отменени за тази среща. Те до един се бяха възползвали от възможността да отидат; Люси дори си беше взела материали за писане, в случай че получи вдъхновение.

Светилището беше пригодено за случая — бяха поставили редици столове, обърнати към една катедра. Във всички ниши имаше златни статуи на Разиел, а Теса беше окачила по стените гоблени с гербовете на всички лондонски нефилимски семейства. Джеймс и Кристофър седяха отпред. Всички столове бяха заети, имаше и много правостоящи — стаята беше претъпкана. Корделия беше дошла със семейството си, но се бе отделила от Алистър и Сона, за да седне при Люси и Матю.

Уил Херондейл стоеше зад катедрата, красив в сиви сако и елек и раиран панталон; изглежда, че водеше приятелски спор с Гейбриъл Лайтууд, докато Теса ги гледаше. Застанал недалече от там, инквизитор Бриджсток се мръщеше.

Люси посочи на Корделия всички от присъстващите, които се бяха възстановили от отровата: Ариадна Бриджсток, която изглеждаше спокойна и много красива в тъмнолилава рокля и панделка със същия цвят в тъмната си коса. Корделия не можеше да не си спомни как Анна бе посегнала към ръката на Ариадна, докато тя лежеше мъртвешки неподвижна, със затворени очи.

Моля те, недей да умираш.

Розамунд Уентуърт също беше там, както и Анна и Сесили Лайтууд, които си играеха с малкия Александър на ръба на пресъхналия фонтан. Александър като че ли подхвърляше нещо лъскаво и вероятно чупливо във въздуха.

Софи и Гидеон Лайтууд, завърнали се наскоро от Идрис, се усмихваха над Сесили и малкия Алекс, ала очите на Софи бяха тъжни. Томас и сестра му Юджиния седяха наблизо. Юджиния приличаше на по-остра версия на Барбара: беше дребна, но ъгловата, с тъмна коса, вдигната високо.

В самия край на групата ловци на сенки, недалече от госпожа Бриджсток, сковано изправена в стола си, седеше Татяна Блекторн. Не беше свалила шапката си и препарираната птица, кацнала отгоре ѝ, гледаше заплашително. Беше по-слаба откогато и да било, ръцете ѝ лежаха здраво стиснати в скута, лицето ѝ беше сковано от ярост.

Грейс седеше на известно разстояние от майка си, до Чарлс, който бъбреше в ухото ѝ. Двете с Татяна не се поглеждаха. Корделия знаеше от Джеймс, че Грейс бе отишла, за да ѝ попречи да извърши нещо отчаяно предишната нощ: изглежда, бе подействало, но тя не можеше да не се зачуди какво се бе случило между двете… както и дали са научили за съдбата на имението Блекторн.

Най-изненадващият гост беше Магнус Бейн, който седеше в другия край на стаята, кръстосал изящно крака. Сякаш усетил погледа на Корделия, той ѝ намигна.

— Той ми е идол — печално отбеляза Матю.

Люси го потупа по ръката.

— Знам.

Матю изглеждаше развеселен; Корделия усещаше, че нещо се бе променило между него и Люси, макар да не беше сигурна какво. Сякаш някакво напрежение си бе отишло от тях.

— Добре дошли на всички. — Гласът на Уил отекна в стаята; върху катедрата бяха издълбани руни, които подсилваха гласа му. — Току-що ми съобщиха, че консулът ще закъснее. Би било чудесно, ако всички проявят малко търпение и се въздържат да не чупят нищо ценно в Светилището. — Той отправи многозначителен поглед на Сесили, която направи сестринска гримаса. — Междувременно…

Уил млъкна учудено, защото в този миг Чарлс се присъедини към него на катедрата. Носеше строг официален редингот, пригладена назад, червената му коса блестеше.

— Бих искал да благодаря на всички, задето ми оказахте доверието да изпълнявам временно длъжността на консул — заяви, а гласът му отекна между стените. — Както знаете, противоотровата за това ужасно заболяване бе създадена в лабораторията на баща ми в „Гроувнър Скуеър“.

Корделия хвърли поглед към Алистър. За нейна приятна изненада, той направи физиономия. В действителност, ако Чарлс се бе надявал на аплодисменти, такива не последваха: в стаята цареше тишина.

Той се прокашля.

— Но разбира се, много са храбрите ловци на сенки, които би трябвало да бъдат почетени, освен мен. Кристофър Лайтууд, разбира се, както и Корделия Карстерс и Джеймс Херондейл.

Татяна Блекторн скочи на крака. Птицата върху шапката ѝ потрепери, ала в този момент тя не изглеждаше абсурдно, както ставаше често. Изглеждаше заплашително.

— Джеймс Херондейл е измамник! — изкрещя тя с дрезгав глас. — Има връзки с демони! Несъмнено е заговорничил с тях, за да организира тези нападения!

Люси се задави. Из стаята пробяга учуден шепот. Инквизитор Бриджсток изглеждаше поразен. Корделия погледна към Джеймс, който седеше вцепенен, със съвършено безизразно лице. Кристофър бе сложил ръка върху рамото му, но Джеймс дори не беше помръднал.

Матю сви ръце в юмруци.

— Как се осмелява…

Татяна сякаш се извисяваше над тълпата.

— Отречи го, момче! — изкрещя тя на Джеймс. — Дядо ти е демон.

Корделия се мъчеше да не поглежда към Веселите крадци или Люси. Несъмнено Татяна нямаше откъде да е научила за Белиал? Несъмнено просто повтаряше онова, което целият Клейв знаеше — че Теса е магьосница и следователно във вените на Джеймс тече демонска кръв.

Джеймс ритна стола си назад и се изправи, обръщайки се към събралото се множество. Зад него Уил и Теса стояха занемели; Теса стискаше рамото на Уил, сякаш го умоляваше да не мърда.

— Не го отричам — заяви той с глас, пропит с презрение. — Всички го знаят. То е вярно, винаги е било вярно и никой тук не се е опитвал да го скрие.

— Не виждате ли? — беснееше Татяна. — Той е заговорничил с врага! Събирах доказателства за кроежите му…

— Къде са тогава доказателствата? — попита Уил, пламнал от гняв. — По дяволите, Татяна…

— Бяха в къщата ми — изсъска тя. — Къщата ми в Идрис, там бях събрала всичко и тогава това момче, това демонско изчадие я изгори до основи! Защо би го сторил иначе, ако не за да опази тайната си?

Корделия имаше чувството, че сърцето ѝ спря. Не смееше да погледне никого от останалите — нито Люси, нито Матю, нито Томас. Не бе в състояние да погледне дори Джеймс.

— Татяна — обади се Гейбриъл, надигайки се на крака, и Корделия си помисли: Разбира се, той ѝ е брат. — Татяна, в това няма никакъв смисъл. Защо не сме чули нищо за този пожар, ако наистина е имало такъв? Всъщност ти откъде знаеш за него?

Лицето на Татяна се разкриви от ярост.

— Никога не си ми вярвал, Гейбриъл. Дори когато бяхме деца, не вярваше и на дума от това, което казвах. Не по-зле от мен знаеш, че между имението Блекторн и Чезуик Хаус има Портал. Тази сутрин минах през него, за да взема някои документи, и заварих тлееща купчина пепел!

Ред бе на Гидеон да се изправи. Наскоро сполетялата го скръб бе вдълбала дълбоки линии в лицето му. Той насочи суров поглед към сестра си.

— Онази проклета къща беше същинско буре с барут, защото ти отказваше да се грижиш за нея. Рано или късно, щеше да изгори. Крайно недостойно е да се опиташ да въвлечеш Джеймс в това, крайно недостойно!

— Достатъчно! — извика Бриджсток и гласът му отекна в стаята. — Джеймс Херондейл, има ли някаква истина в думите на госпожа Блекторн?

— Естествено, че няма… — започна Уил.

Гласът на Татяна се извиси до писък.

— Той сам е казал на Грейс, че го е направил. Попитайте я какво е казал Джеймс!

— Господи — прошепна Матю.

Ръцете му бяха вкопчени в облегалките на стола така, че пръстите му бяха побелели. Люси бе изпуснала бележника и писалката си: ръцете ѝ трепереха.

Грейс понечи да се изправи, приковала очи в пода. Някой извика, че процес с Меча на смъртните ще изясни нещата; Теса все още стискаше рамото на Уил, но изглеждаше така, сякаш ѝ се повдига.

Корделия се осмели да хвърли поглед на Джеймс. Лицето му бе посивяло като пепел, очите му горяха, главата му бе отметната назад. Нямаше да се защити, помисли си тя. Нямаше да се защити.

И разбира се — Грейс. Дали възнамеряваше да каже истината? Чарлс щеше да я захвърли така, както бе сторил с Ариадна. Не беше способен на лоялност. И тогава тя щеше да бъде лесна плячка за майка си. Можеше да изгуби толкова много.

— Истината е — започна Грейс с глас, който не бе по-силен от шепот, — истината е, че Джеймс…

Корделия скочи на крака.

— Истината е, че Джеймс Херондейл не е изгорил имението Блекторн снощи — заяви тя толкова силно, че вероятно можеха да я чуят и на Флийт Стрийт. — Джеймс не би могъл да е в Идрис. Беше с мен. В спалнята ми. Цяла нощ.

Шокираното ахване, което се разнесе в стаята, би било почти удовлетворяващо при други обстоятелства. Сона се облегна тежко на Алистър, заравяйки лице в гърдите му. Глави се обърнаха, любопитни погледи се впиха в Корделия. Сърцето ѝ биеше като механичен чук. Анна я гледаше поразено. Уил и Теса изглеждаха зашеметени.

Матю зарови лице в ръцете си.

Бриджсток се взираше в Корделия с изумление.

— Напълно сигурна ли сте в това, госпожице Карстерс?

Корделия вирна брадичка. Знаеше, че сега бе посрамена в очите на целия Анклав. Повече от посрамена, беше съсипана. Никога нямаше да се омъжи. Късмет щеше да има, ако изобщо я допускаха до тържествата си. Ловците на сенки не бяха толкова стриктни за тези неща, колкото мунданите, ала млада жена, прекарала нощта сама с един млад мъж, при това в спалнята си, определено не беше подходяща партия за брак.

Естествено, че съм сигурна. За кое точно смятате, че бих могла да се заблуждавам?

Бриджсток се изчерви. Розамунд Уентуърт изглеждаше така, сякаш се бе оказало, че днес е рожденият ѝ ден. Корделия не смееше да погледне към Джеймс.

Татяна изломоти нещо неразбираемо от ярост.

— Грейс, кажи им…

— Сигурна съм — заяви Грейс с ясен глас, — че Корделия има право. Джеймс трябва да е невинен.

Татяна изпищя. Беше ужасяващ звук, сякаш я бяха пронизали.

— Не! — изкрещя пронизително. — Ако не е бил Джеймс, е бил един от вас! — Тя насочи пръст към множеството, посочвайки Веселите крадци поред. — Матю Феърчайлд, Томас Лайтууд, Кристофър Лайтууд! Един от тях, един от тях е виновен, знам го!

Сред събралите се се разнесоха догадки и предположения. Бриджсток се опитваше да въдвори ред. Докато хаосът се усилваше, входната врата на светилището се отвори и Шарлот Феърчайлд, консулът, влезе решително в стаята.

Беше дребна жена, прибрала тъмнокестенявата си коса в семпъл кок. Слепоочията ѝ бяха започнали да посребряват. Носеше бяла блуза с висока яка и тъмна пола; всичко у нея бе спретнато и малко — от обувките до очилата със златни рамки.

— Съжалявам, че закъснях — каза тя с отработения тон на някой, свикнал да говори високо, за да надвика стая, пълна с хора. — Възнамерявах да пристигна по-рано, но бях принудена да остана в Идрис, за да разследвам пожар, който снощи погълна имението Блекторн.

— Казах ви! Казах ви, че те са го направили! — изкрещя Татяна.

Шарлот стисна устни.

— Госпожо Блекторн, прекарах няколко часа с група стражи от Аликанте, пресявайки останките от дома ви. Открихме много предмети, свързани и пропити с некромантска и демонска магия, магии, които са забранени за ловците на сенки.

Лицето на Татяна се сгърчи като стара хартия.

— Нуждаех се от тези неща! — изви тя с глас на негодуващо дете. — Трябваше да ги използвам, нуждаех се от тях заради Джеси… Синът ми умря и никой от вас не искаше да ми помогне! Той умря, а никой от вас не искаше да ми помогне да си го върна! — Тя се огледа из стаята с мокри, пълни с омраза очи. — Грейс, защо не ми помогнеш? — изпищя и се свлече на пода.

Грейс си проправи път до нея. Сложи ръка върху рамото на своята осиновителка, ала лицето ѝ имаше каменно изражение. Корделия не виждаше и капчица съчувствие към Татяна.

— Мога да потвърдя казаното от Шарлот. — Беше Магнус Бейн, който се бе изправил изящно на крака. — През януари госпожа Блекторн се опита да ме наеме, за да съживя сина ѝ. Отказах, но видях признаци, че се е посветила на изучаването на некромантските изкуства. Онова, което мнозина биха нарекли черна магия. Би трябвало да кажа нещо още тогава, ала сърцето ми се късаше от съжаление. Мнозина искат да съживят обичните си мъртви. Малцина стигат много далеч. — Той въздъхна. — Опасно е, когато подобни предмети попаднат в необучени ръце. Това определено обяснява трагичния и напълно случаен пожар, който унищожи имението на госпожа Блекторн.

От множеството се надигнаха възклицания.

— Малко се изсилва, не мислите ли? — измърмори Люси.

— Едва ли има значение… стига само Клейвът да повярва — каза Матю.

Уил наклони глава към Магнус; Корделия имаше чувството, че между тях съществува отдавнашно приятелство. Насред врявата Шарлот даде знак на инквизитор Бриджсток да арестува Татяна.

Върху рамото на Корделия се отпусна ръка. Тя вдигна очи и видя Джеймс. Гърдите ѝ се свиха, сърцето ѝ сякаш спря. Беше пребледнял, а върху бузите му горяха две алени петна.

— Корделия — заяви. — Трябва да говоря с теб. Още сега.

* * *

Джеймс затръшна вратата на гостната зад себе си и се обърна към Корделия. Косата му бе щръкнала във всички посоки — изглеждаше така, сякаш бе експлодирала, помисли си тя с мрачна развеселеност.

— Не можеш да си причиниш това, Дейзи — заяви той със студено отчаяние. — Трябва да си вземеш думите назад.

— Късно е за това — отвърна тя, докато Джеймс крачеше напред-назад пред камината.

Огънят не беше запален, но в стаята не беше студено: навън слънцето грееше ярко и хората бързаха, всеки по своята работа, в светлия лондонски ден.

— Корделия — каза Джеймс. — Ще бъдеш опозорена.

— Знам това. — Обзе я студено спокойствие. — Ето защо го казах, Джеймс. Исках да ми повярват, а никой не би повярвал, че бих казала нещо толкова ужасно за себе си, ако не е вярно.

Джеймс престана да крачи. Погледът, който ѝ отправи, беше агонизиращ, сякаш го пронизваха с хиляда малки ками.

— Защото ти спасих живота ли го правиш? — прошепна той.

— Имаш предвид снощи? В имението?

Той кимна.

— О, Джеймс. — Изведнъж Корделия се почувства ужасно уморена. — Не. Не беше заради това. Нима мислиш, че бих могла да седя и да гледам как ме обявяват за героиня, докато теб превръщат в злодей? Не ме е грижа какво мислят за моята чест. Познавам те, познавам и приятелите ти и знам какво правите един за друг. Аз също съм ти приятел и знам какво е чест според мен. Остави ме да го направя.

— Дейзи — каза той и Корделия осъзна с нещо като шок, че Маската бе паднала; изражението му бе непресторено уязвимо. — Не мога да го понеса. Да съсипеш живота си заради мен? Да се върнем и да им кажем, че съм го направил. Че опожарих къщата и че ти излъга, за да ме защитиш.

Корделия се опря на един стол с бледосиня тапицерия и гръб, върху който бяха изваяни кръстосани мечове, за да не падне.

— Никой няма да го повярва. — Всяка дума падаше в тишината между тях като камък в езерце. Видя как той потръпна. — Когато става дума за репутацията на една жена, ако я подозират, значи, е виновна. Така действа светът. Знаех, че ще повярват, че съм виновна, и сега каквото и да казваме, никога няма да повярват, че съм невинна. Свършено е, Джеймс. Няма чак такова значение. Не е нужно да оставам в Лондон. Мога да се върна в провинцията.

Още докато го изричаше, знаеше, че именно така трябва да бъде. Тя не беше Анна, способна да води бурен бохемски живот с подкрепата на семейството си. Трябваше да се върне в Сайрънуърт, където говореше с огледалата за компания. Бавно щеше да се удави в самота и вече нямаше да я има мечтата за Лондон, която да я подхранва: никаква „Дяволска таверна“, никакви битки с демони рамо до рамо с Люси, никакъв смях до късно през нощта с Крадците.

Очите на Джеймс лумнаха.

— За нищо на света. И да разбиеш сърцето на Люси, защото е изгубила своя парабатай? Да се обречеш на живот на изолация и позор? Няма да го приема.

— Не се разкайвам за избора си — тихо каза Корделия. — Бих го направила отново. А вече нищо не можем да променим.

Джеймс не можеше да направи света справедлив, така както и тя не можеше. Единствено в историите героите биваха възнаграждавани; в истинския живот актовете на героизъм оставаха невъзнаградени или дори биваха наказвани, а светът продължаваше както винаги.

Джеймс може и да беше ядосан, но беше в безопасност. Не, тя не съжаляваше.

— Мога обаче да те помоля за едно последно нещо — каза той. — Една последна жертва за мен.

Тъй като това може би бе последният път, когато го виждаше, Корделия остави очите си да се задържат върху лицето му. Върху извивката на устата му, свода на високите му скули, дългите ресници, засенчващи бледозлатните му очи, белега във формата на бяла звезда върху врата му, там, където тъмната му коса почти докосваше яката.

— Какво? — попита Корделия. — Стига да е по силите ми, ще го направя.

Джеймс направи крачка към нея. Корделия видя, че ръцете му треперят леко. Миг по-късно коленичи на килима пред нея, отметнал глава назад, приковал очи в лицето ѝ. Тя осъзна какво се кани да направи и вдигна ръце, за да се възпротиви, но беше твърде късно.

— Дейзи, ще се омъжиш ли за мен?

Светът сякаш спря. Корделия си помисли за часовниците в имението Блекторн, до един спрели на девет без двайсет. Помисли си за хилядите пъти, в които си бе представяла как Джеймс изрича тези думи, но никога при такива обстоятелства. Никога по този начин.

— Джеймс. Ти не ме обичаш.

Той се изправи на крака. Вече не беше коленичил и Корделия се радваше, че е така, но все още бе твърде близо до нея… толкова близо, че би могла да протегне ръка и да сложи длан върху гърдите му.

— Не — отвърна той. — Не те обичам.

Знаела го бе. И все пак да го чуе да изрича думите бе като удар, неочакван и шокиращ, като мига, в който те пронижат. Изненадващото бе колко много я заболя.

Сякаш отдалече чу, че той продължи да говори:

— Не и по този начин, и ти също не ме обичаш по него.

О, Джеймс. Толкова блестящо умен и толкова сляп.

— Но ние сме приятели, нали така? Ти си една от най-добрите приятелки, които съм имал някога. Няма да те оставя да посрещнеш неприятностите сама.

— Обичаш Грейс — прошепна Корделия. — Нали?

Видя как той потръпна. Неин ред бе да го нарани. Просто говореха, ала думите им сякаш бяха остриета.

— Грейс се омъжва за друг — отвърна Джеймс. — Напълно свободен съм да се оженя за теб.

Улови ръката ѝ и тя му позволи; виеше ѝ се свят, сякаш се бе вкопчила в мачтата на подмятан от буря кораб.

— Не искам да бъда в ситуация, в която съпругът ми няма да ми е верен. Няма да се омъжа за теб и да си затварям очите за това, което правиш, Джеймс. Бих предпочела да бъда сама и презряна, а ти би предпочел да си сам…

— Дейзи. Никога, никога не бих ти причинил това. Когато дам думата си, държа на нея.

Тя поклати глава.

— Не разбирам какво предлагаш…

— Една година — бързо каза той. — Дай ми една година, за да оправя нещата. Нека се оженим и живеем заедно като приятели. Пасваме си страхотно, Дейзи. Като нищо ще бъде страшно забавно. Обещавам ти, че ще бъда по-добра компания на масата за закуска от Алистър.

Корделия примига.

— Manage blanc? — бавно каза тя.

„Белите бракове“ обикновено се сключваха, когато един от партньорите трябваше да се ожени, за да получи завещано наследство или да предпази жена от опасна ситуация в дома ѝ. Имаше и други причини. Чарлс търсеше нещо много подобно на това с Грейс, подозираше тя; трудно бе да не види иронията.

— Разводът е много по-приемливо решение сред ловците на сенки, отколкото сред мунданите — отвърна Джеймс. — След една година можеш да се разведеш с мен по каквато причина поискаш. Кажи, че не мога да ти дам деца. Кажи каквото поискаш за това, че сме несъвместими, и аз ще го потвърдя. Тогава ще бъдеш разведена жена с неопетнена чест. Би могла да се омъжиш отново.

Да види облекчението и надеждата в очите му, бе истинска агония. И все пак…

Не би могла да каже, че не го иска. Ако се оженеха, щяха да живеят заедно. Щяха да имат своя собствена къща. Близки, както никога досега. Щяха да спят под един и същи покрив и да се събуждат под един и същи покрив. Щеше да бъде живот в преструвката на всичко, което бе искала някога.

— Ами приятелите ни? — прошепна. — Не можем да крием истината от тях цяла година. Освен това те знаят, че излъгах. Знаят, че ти подпали имението.

— Ще им кажем истината. Те ще опазят тайната ни. Може би дори ще решат, че е страхотна шега за сметка на Клейва.

Освен това ще се радват да разполагат с цяла къща, в която да се вихрят. Ще се наложи да си пазим порцелана.

— Люси също — заяви Корделия. — Не мога да излъжа своя парабатай.

— Разбира се. — Джеймс започваше да се усмихва. — Приятелите ни ни обичат и ще пазят тайните ни. Е, съгласна ли си? Или отново да коленича?

— Не! — остро каза Корделия. — Недей да коленичиш, Джеймс. Ще се омъжа за теб, но недей да коленичиш.

— Разбира се — отвърна той и разбирането в очите му разби малкото, останало от сърцето ѝ. — Искаш да запазиш подобни неща за истинския брак, който ще откриеш след този. Любовта ще те открие, Дейзи. Става дума само за една година.

— Да. Само една година.

Джеймс свали херондейловския пръстен с рисунъка му на реещи се птици. Корделия протегна ръка и той го сложи на пръста ѝ без колебание. Корделия го гледаше, докато го правеше, гледаше как дългите му ресници докосват бузите му — черно мастило върху бяла страница.

Любовта ще те открие.

Любовта я беше открила преди години и сега, и всеки ден, откакто за пръв път го беше видяла в Лондон. Ти не ме обичаш, казал ѝ бе той. Нямаше представа. Никога нямаше да има.

Вратата се отвори и Корделия се сепна. Уил прекрачи прага с буреносно изражение, следван от Теса, по-спокойна, и Сона. По лицата и на тримата се четеше мрачен гняв. Е, може би не и върху това на Теса… тя изглеждаше по-скоро загрижена, помисли си Корделия, и примирена.

— Татяна бе задържана от Бриджсток и консула — оповести Уил с ледени сини очи. — При други обстоятелства това би било огромно облекчение, като се имат предвид неверните ѝ обвинения към теб, Джеймс.

Джеймс вдигна ръка.

— Татко, разбирам защо си ядосан, но…

— Джеймс. — Гласът на Уил изплющя като камшик. В очите му имаше не само гняв… имаше и дълбока болка, от която Корделия потръпна. Можеше само да си представи болката, която изпитваше Уил. — Не бих могъл да изразя колко сме разочаровани с Теса от теб. Не сме те възпитали да се държиш така с жените, нито да не си признаваш грешките.

— О, Лейля — обади се Сона. Очите ѝ бяха мрачни. — Che kar kardi?

Какво направи?

— Достатъчно! — Джеймс застана закрилнически пред Корделия, но тя се премести и се изправи до него. Трябваше да посрещнат неприятностите един до друг. Дори да не означаваше нищо друго, споразумението им би трябвало да означава поне това. — Татко. Мамо. Госпожо Карстерс. Ще изслушам всичко, което имате да кажете, и се извинявам за всичките си грешки, но нека първо ви представя бъдещата си съпруга.

Тримата възрастни си размениха изненадани погледи.

— Искаш да кажеш… — започна Теса.

Джеймс се усмихна. Изглеждаше щастлив, помисли си Корделия, но усещаше, че Маската отново се връща на мястото си, като стъкло. Видя начина, по който Теса го погледна, и се зачуди дали и тя го долавя. — Корделия ми оказа честта да се съгласи да се омъжи за мен.

Корделия протегна ръка, върху която искреше херондейловският пръстен.

— И двамата сме много щастливи — заяви тя — и се надяваме, че вие също се радвате.

Погледна към майка си, ала за нейна изненада очите на Сона бяха загрижени. Но аз направих това, което искаше, mâmân — възкликна безмълвно. — Ще сключа добър брак.

Уил и Теса гледаха Сона, сякаш изчакваха нейната реакция.

Майката на Корделия изпусна бавно дъха си и се изпъна, местейки тъмни очи между Корделия и Джеймс.

— Cheshmet roshan — каза и кимна към Уил и Теса. — Давам благословията си.

По лицето на Уил се разля широка усмивка.

— В такъв случай нямаме друг избор, освен и ние да дадем своята. Корделия Карстерс, сега семействата Карстерс и Херондейл ще бъдат свързани още по-тясно. Ако Джеймс можеше да си избере съпруга измежду всички жени във всички светове, които съществуват, сега или някога, не бих могъл да си пожелая друга.

Теса се разсмя.

— Уил! Не можеш да похвалиш новата ни дъщеря единствено заради случайността на фамилното ѝ име!

Уил се усмихваше широко като момче.

— Само почакай да кажа на Джем…

Вратата се отвори рязко и Люси нахълта в стаята.

— Подслушвах отвън — оповести тя, без капчица срам. — Дейзи! Ще ми бъдеш сестра!

Тя се втурна към Корделия и я прегърна. Алистър също пристъпи в стаята… тих, ала с усмивка, когато Корделия го погледна. Толкова много приличаше на щастливата сцена, за която Корделия винаги си бе мечтала. Трябваше единствено да се опита да забрави, че Уил може и да бе искал тя да стане част от семейството му, но ако Джеймс бе свободен да избира, би избрал друга.

* * *

Едва по-късно тази нощ Корделия научи какво се бе случило с Татяна, от Алистър… който, предположи, го бе научил от Чарлс.

Към Татяна бяха проявили относителна снизходителност. Всеобщото мнение на Анклава бе, че смъртта на сина ѝ бе съсипала ума ѝ, и макар онова, което бе сторила в отговор (да потърси помощта на тъмни магьосници, за да се усвои некромантия и черна магия), да бе осъдително, тя като че ли беше полудяла от скръб. Всички си бяха спомнили загубата на Джеси и я бяха съжалили; вместо да бъде заключена в Града на тишината или да бъде лишена от знаците си, Татяна щеше да бъде изпратена да живее заедно с Железните сестри в Елмазената цитадела.

Почти затвор, но не съвсем, както го описа Алистър.

Грейс щеше да се премести при семейство Бриджсток. Очевидно Ариадна беше настояла; Алистър смяташе, че това е начин за семейство Бриджсток да опазят репутацията си и да направят да изглежда така, сякаш годежът на Ариадна и Чарлс бе развален без лоши чувства.

— Колко странно — каза Корделия.

Зачуди се защо Ариадна бе поискала нещо такова. Дори ако не искаше да се омъжи за Чарлс, защо би пожелала да живее заедно с Грейс? Но разбира се, Корделия подозираше, че зад хубавата Ариадна Бриджсток се крие много повече, отколкото се виждаше на пръв поглед.

— Има и още — продължи Алистър, който бе приседнал в долната част на леглото на сестра си. Корделия се бе облегнала на възглавниците и разресваше дългата си коса. — Баща ни ще бъде освободен.

— Освободен? — Корделия се изпъна в леглото с разтуптяно сърце. — Какво искаш да кажеш?

— Обвиненията против него бяха свалени, цялата история е обявена за нещастен случай. Ще се прибере в Лондон до две седмици.

— Защо са го освободили, Алистър?

Той ѝ се усмихна, ала очите му не се разведриха.

— Заради теб, точно както ти искаше. Ти го направи, Корделия. Сега ти си герой. Това променя нещата. Да осъдят баща ни за престъпна небрежност, която дори не си спомня… би било непопулярен ход. След толкова много загуби и ужас, хората искат да видят как нещата се оправят. Как семействата се събират отново. Особено пък заради бебето.

— Откъде знаят за бебето?

Алистър извърна очи… мъничкият признак, който от малък го издаваше, че лъже.

— Не знам. Някой трябва да им е казал.

Корделия не бе в състояние да говори. Това бе всичко, което искаше от толкова отдавна. Да освободи баща си, да спаси семейството си. То бе нейната мантра, думите, които си бе повтаряла отново и отново, докато заспиваше. Сега не беше сигурна какво изпитва.

— Алистър — прошепна, — причината да отида в Града на тишината заедно с Матю и Джеймс бе, за да говоря с братовчеда Джем. Знам, че mâmân искаше татко да отиде във Василиас като пациент. Помислих си, че ако съобщим на Клейва за заболяването му, а то наистина е заболяване, те навярно биха разрешили да се лекува там, вместо да бъде хвърлен в затвора.

— В името на Ангела, Корделия. — Алистър закри очите си с ръце в продължение на един дълъг миг. Когато ги свали, тъмните му очи бяха угрижени. — И не би имала нищо против? Всички да научат за пиенето му?

— Както ти казах по-рано, Алистър, това не е нашият срам, а неговият.

Алистър въздъхна.

— Не знам. Татко винаги е отказвал да отиде във Василиас. Казваше, че не харесвал Мълчаливите братя, но според мен винаги се е притеснявал, че те ще прозрат истината. Предполагам, че именно затова държеше братовчеда Джем настрани от семейството ни. — Той си пое дълбоко дъх. — Ако наистина искаш да отиде във Василиас, най-добре му пиши и му го кажи. Ти си последната от семейството, която не знаеше неговата тайна. Това, че вече знаеш, може би ще промени всичко.

Корделия остави четката за коса, залята от облекчение.

— Добра идея, Алистър…

— Щастлива ли си, Лейля? — Той посочи херондейловския пръстен на ръката ѝ. — Знам, че това искаше.

— Мислех, че може би ще се ядосаш. Така се разгневи на Джеймс, когато мислеше, че се опитва да ме опозори.

— Тогава не мислех, че е готов да се ожени за теб — отвърна Алистър извинително. — Ала той се изправи и оповести пред целия свят, че намеренията му са почтени. Това е жест, който означава много. Недей да позволяваш на никого да ти каже, че не е така.

На Корделия почти ѝ се искаше да му признае истината (че Джеймс жертва повече, отколкото той подозира), но не бе в състояние да го направи, така както не бе в състояние да каже и на майка си. Алистър щеше да се ядоса; Сона щеше да бъде съкрушена.

— Получих онова, което исках — отвърна, неспособна да каже, че е щастлива. — Ами ти, Алистър? Ами твоето щастие?

Той сведе поглед към ръцете си. Когато отново вдигна очи, усмивката му беше крива.

— Любовта е сложно нещо. Не е ли така?

— Знам, че аз те обичам, Алистър. Не биваше да подслушвам разговора ти с Чарлс. Винаги съм искала единствено да говориш с мен, не да чуя нещо, без да искам.

Алистър се изчерви и стана, избягвайки да срещне погледа ѝ.

— Трябва да поспиш, Лейля. Денят беше пълен с преживявания. А аз трябва да се погрижа за нещо важно.

Корделия се приведе напред, за да го погледне, докато той излизаше от стаята.

— Какво важно нещо?

Брат ѝ подаде глава в стаята с една от редките си усмивки.

— Косата ми — отвърна и изчезна, преди тя да бе успяла да го попита още нещо.

23

Никой, който обича

Нека никой, който обича, не бива наричан напълно

нещастен. Дори несподелената любов има своята дъга.

Дж. М. Бари, „Малкият свещеник“

Люси нямаше как да не бъде впечатлена, въпреки убедеността си, че не бе правилно да се впечатляваш от собствените си родители. Майка ѝ бе организирала тържеството по случай годежа на Джеймс и Корделия за съвсем кратко време, ала всичко бе толкова прелестно, че сякаш го бе планирала в продължение на седмици. Балната зала грееше от празнични свещи и магически светлини, по стените висяха панделки със сватбена позлата. Масите с дантелени покривки бяха отрупани с чинии, пълни със сладкиши, всички в жълти и златни багри: студени лимонови сладки със сметана; с кристални подноси, пълни със захаросани плодове; имаше фруктиера с бонбони в лъскави златни обвивки и жълти сливови и кайсиеви тарталети. В урни, поставени върху колони из залата, имаше пищни букети: божури, кремави камелии, наръчи високи жълти гладиоли, клонки мимоза, бледозлатни рози и нарциси. Стаята беше пълна с весели хора — карантината беше вдигната и всички искаха да се съберат и да поклюкарстват, и да поздравят Уил и Теса за щастието на сина им.

И все пак Теса, обвила ръка около кръста на Уил и усмихваща се на Айда Роузейн, която бе пристигнала с гигантска шапка на главата, изглеждаше притеснена. Люси предполагаше, че повечето хора нямаше да го забележат, но тя бе трениран наблюдател на настроенията на майка си и освен това също бе разтревожена.

Би трябвало да е във възторг. Брат ѝ и най-близката ѝ приятелка щяха да се оженят. Това бе миг за щастие. Ала тя знаеше истината — и Джеймс, и Корделия ѝ бяха казали, че женитбата е просто фасада, формалност, която да спаси репутацията на Корделия. Теса и Уил не знаеха, нито пък някой искаше да им каже. Нека си мислят, че Джеймс ще бъде щастлив с Корделия. Нека си мислят, че всичко това е истина. На самата Люси ѝ се искаше да беше истина, а ако не можеше да е така, ѝ се щеше да има някой, с когото да говори за това — Веселите крадци бяха решили да се отнасят към женитбата, сякаш бе шега от страна на Джеймс, а едва ли би могла да сподели загрижеността си с Корделия и да я накара да се почувства още по-зле, отколкото несъмнено се чувстваше и така.

Може би в живота не беше като в книгите. Може би никога нямаше да бъде така. Брат ѝ, елегантен в черно и бяло, се бе присъединил към родителите им и посрещаше гостите. Гейбриъл и Сесили току-що бяха пристигнали заедно с Анна, Александър и Кристофър и раздаваха прегръдки и поздравления; Томас вече беше тук заедно със семейството си. Семейство Феърчайлд също бяха пристигнали по-рано — Матю почти незабавно се беше отделил от тях и се бе отправил към стаята за игри. Междувременно Чарлс се разхождаше из стаята, ръкуваше се с хората и общо взето, си приписваше заслугата за края на нападенията. Тропотът на каретите на двора бе своеобразна музика, докато залата постепенно се изпълваше. Семейство Бриджсток пристигнаха заедно с Ариадна, която беше отслабнала, но с грейнали очи… и Грейс Блекторн.

Люси подръпна неспокойно медальона около гърлото си. Грейс беше прелестна като настъпваща пролет в бледозелената си рокля, сребристорусата ѝ коса бе вдигната във водопад от къдрици. След като отблизо беше видяла Чезуик Хаус, Люси отново се зачуди как Грейс успява да изглежда така великолепно, когато живееше сред купчина мръсни тухли.

Е, живяла бе. Сега живееше със семейство Бриджсток и щеше да остане там до женитбата си с Чарлс. Това не беше празненство за Грейс, помисли си Люси, гледайки бледото лице на другото момиче, което тъкмо поздравяваше Уил и Теса. Джеймс беше съвършено овладян — и той, и Грейс бяха почти болезнено учтиви, докато тя му поднасяше поздравленията си. Дали я беше грижа, зачуди се Люси. Именно тя бе сложила край на връзката си с Джеймс… тя бе решила да се омъжи за Чарлс… и Люси не искаше да ѝ прости, задето бе разбила сърцето на Джеймс.

И все пак. Загледа как Грейс се извини и прекоси сковано стаята, за да отиде при Чарлс. Двамата се поздравиха като непознати или като бизнес партньори, помисли си Люси. О, как ѝ се искаше да може да си поговори с Джеси. Навярно той би могъл да ѝ каже какво изпитва сестра му наистина. Навярно би могъл да ѝ каже повече от…

— Тя е тук — прошепна глас в ухото ѝ. — Почетната гостенка.

— Имаш предвид Корделия?

Люси се обърна и видя Джесамин да се рее край нея, близо до френските прозорци, които извеждаха на каменния балкон. Една електрическа улична лампа в далечината хвърляше причудлив ореол върху стъклото. Джесамин обаче нямаше отражение.

— Изглежда прелестно — каза тя и с една загадъчна усмивка изчезна по посока на масата с десерти.

Призраците не можеха да ядат, но все още ѝ беше приятно да гледа тортите.

Корделия действително изглеждаше прелестно. Пристигна заедно с майка си и брат си. Сона имаше мрачно царствен вид, облечена в зелена рокля и русари от черно кадифе. Алистър… е, Люси почти не го забеляза, докато той не подаде шапката си на прислужницата, и тя си даде сметка, че бе боядисал косата си в естествения ѝ черен цвят. Тя изпъкваше ярко на фона на кафявата му кожа.

И разбира се — Корделия, облечена в рокля от тъмносиня коприна и златен тюл, която следваше извивките на тялото ѝ, с ръкави с рюш и опалесцентна брошка, която събираше коприна и ефирна газена материя в розетка между гърдите ѝ. Риса бе осеяла косата ѝ с перли, които блещукаха между тъмночервените кичури.

Джеймс улови ръцете ѝ и я целуна по бузата. И той, и Корделия като че ли си даваха сметка колко много хора ги зяпат и вероятно си шушукат. Думите на Корделия по време на събирането на Анклава, макар и да бяха довели до брак, си оставаха голямата изненада на сезона.

Подразнена от тяхно име, Люси се отправи през стаята към семейството си, но бе отклонена от Томас, понесъл малкия им братовчед Александър. Леля Сесили и чичо Гейбриъл очевидно му го бяха тръснали, заети с подготовката за тържеството. Беше очарователно да видиш високия, мускулест Томас, носещ предпазливо едно дете, макар че Люси никога нямаше да му го каже, да не би да си навири носа.

— Лус — каза той. — Трябва да отида да поздравя Корделия и Алистър. Ще вземеш ли това ужасно хлапенце?

— Не съм ужасно хлапенце — заяви Александър, който смучеше лакрицова пръчка.

— Бих могла — призна Люси. — Само че не изгарям от желание.

— Матю — нареди Александър мрачно. Матю беше любимият му псевдороднина. — Оскар.

— Не мисля, че Оскар е бил поканен, приятелче — каза Томас. — Като се има предвид, че е куче и така нататък.

— Най-добре отиди да намериш Матю — посъветва го Люси, тъй като Александър изглеждаше на път да потъне в отчаяние.

Томас ѝ изкозирува шеговито и потъна в множеството, което се беше увеличило още повече. Люси забеляза с удоволствие, че Магнус Бейн се беше появил, облечен почти като пират, с рубинени копчета на елека и рубинени обици в ушите. Определено повдигаше нивото на тържеството.

Беше прекосила залата наполовина, когато Чарлс, поклащайки се леко, сякаш беше попрекалил с пиенето, се покатери върху една ниска пейка и потропа със семейния си пръстен по чашата в ръката си.

— Извинете! — провикна се и шумът в стаята започна да утихва. — Бих искал да кажа нещо.

* * *

Семейство Херондейл бяха толкова мили, приемайки я незабавно като една от тях, че на Корделия ѝ бе трудно да ги погледне в очите, знаейки, че всичко е лъжа. Тя не беше новата дъщеря на Уил и Теса. След една година двамата с Джеймс щяха да се разведат.

Джеймс също бе ужасяващо мил. Във времето, откакто се бяха сгодили, Корделия бе успяла да си втълпи, че по някакъв начин го беше принудила да се ожени за нея. Прекрасно знаеше, че ако не беше захвърлила репутацията си на вятъра, за да го предпази, той щеше да се намира в затворите на Града на тишината. След нещо такова е естествено, че бе принуден да ѝ направи предложение.

Усмихваше ѝ се всеки път, когато я погледнеше… онази прелестна усмивка, която сякаш казваше, че тя е чудо или откровение. Ала това не помагаше; Джеймс имаше добро сърце, това бе всичко. Не я обичаше и това нямаше да се промени.

За нейно изумление, през тези няколко дни Алистър ѝ бе огромна подкрепа. Носеше ѝ чай, разказваше ѝ шеги, играеше шах с нея и като цяло отвличаше мислите ѝ. Почти не говореха за завръщането на Елиас. Корделия не мислеше, че изобщо я беше оставял сама в къщата… нито дори за да отиде да се види с Чарлс.

И като стана дума за Чарлс, той се беше покачил върху една пейка и тръбеше на висок глас, че имал нещо да им каже, вдигайки врява, която бързо привлече вниманието на множеството. Всички изглеждаха доста изненадани, включително Теса и Уил. Сона се намръщи — очевидно смяташе, че Чарлс е страшно груб. А не знаеше дори и половината, мрачно си помисли Корделия.

— Позволете ми да бъда първият, вдигнал чаша за щастливата двойка! — каза той и направи именно това. — За Джеймс Херондейл и Корделия Карстерс. Бих искал да добавя още, че Джеймс, парабатаят на моя брат, винаги ми е бил като по-малък брат.

— По-малък брат, когото обвини, че троши оранжерии наляво и надясно из хубавата ни страна — измърмори Уил.

— Що се отнася до Корделия Карстерс… как да я опиша? — продължи Чарлс.

— Особено когато дори не си си направил труда да я опознаеш — измърмори Джеймс.

— Тя е не просто хубава, но и красива — каза Чарлс, оставяйки Корделия да се чуди каква бе разликата, — както и храбра. Сигурен съм, че ще направи Джеймс толкова щастлив, колкото моята прелестна Грейс ще направи мен. — Усмихна се на Грейс, която стоеше мълчаливо до него с безизразно лице. — Точно така. Официално обявявам намерението си да се оженя за Грейс Блекторн. Разбира се, всички ще бъдете поканени.

Корделия погледна към Алистър; лицето му не изразяваше никаква емоция, ала ръцете му, натъпкани в джобовете, бяха стиснати в юмруци. Джеймс беше присвил очи.

Чарлс продължи щастливо:

— И накрая бих искал да благодаря на членовете на Анклава, които подкрепяха действията ми като изпълняващ длъжността консул по време на скорошните ни неприятности. Млад съм, за да поема толкова голяма отговорност, но какво бих могъл да кажа, когато дългът ме призова? Единствено това. Чест е за мен да получа доверието на майка ми, обичта на бъдещата си съпруга и вярата на хората ми…

— Благодаря ти, Чарлс! — Джеймс се беше появил до него и бе направил нещо много хитро с краката си, което накара пейката, върху която Чарлс се беше покатерил, да се наклони. Улови Чарлс за рамото, когато той се плъзна на пода, и го потупа по рамото. Корделия се съмняваше, че мнозина в стаята бяха забелязали нещо. — Каква отлична реч!

Магнус Бейн, който имаше сатанински развеселено изражение, щракна с пръсти. Златните панделки, които висяха от полилеите, оформиха очертанията на жерави в полет, а пианото, на което не седеше никой, засвири призрачно „Защото той е адски свестен тип“. Джеймс отведе Чарлс от пейката и към тълпа гости, които искаха да му поднесат поздравите си. Като цяло, всички в стаята изглеждаха облекчени.

— Възпитали сме добър син, миличка — каза Уил и целуна Теса по бузата. След това погледна към Корделия и се усмихна. — И не бихме могли да си пожелаем по-прелестно момиче, за което да се ожени.

Алистър изглеждаше така, сякаш иска да се отдръпне незабелязано. Корделия не можеше да го вини.

— Благодаря ви, господин Херондейл — отвърна тя. — Надявам се да не разочаровам очакванията ви.

Теса изглеждаше учудена.

— Защо би се притеснявала за нещо такова?

— Корделия се притеснява — обади се Алистър неочаквано — заради идиотите, които шушукат за баща ни и семейството ни. Не би трябвало да позволява да я безпокоят.

Теса сложи нежно ръка върху рамото на Корделия.

— Жестоките винаги ще разпространяват слухове. А други, на които тази жестокост доставя удоволствие, ще им вярват и ще ги разпространяват на свой ред. Ала аз вярвам, че рано или късно, истината възтържествува. Освен това — добави тя с усмивка — най-интересните жени винаги са тези, за които се шушука най-много.

— Съвсем вярно — заяви Чарлс, който изведнъж се бе озовал сред тях. Алистър се сепна. — Може ли да поговоря с Алистър за миг? Става въпрос за нещо лично.

Той улови Алистър за лакътя и го поведе към един от по-тъмните ъгли на балната зала. Ръката на Алистър се протегна и стисна китката на Корделия. За нейна огромна изненада, тя се оказа повлечена заедно с тях.

Когато Чарлс спря и се обърна към Алистър, изглеждаше също толкова изненадан, колкото Корделия се чувстваше.

— А, Корделия — каза с озадачен вид. — Надявах се да поговоря с брат ти насаме.

— Не — заяви Алистър, сепвайки Корделия. — Тя ще остане.

— Che kar mikoni? — изсъска Корделия. — Алистър, какво правиш? Трябва да си вървя…

— Не искам да говоря с теб насаме, Чарлс — продължи Алистър. — Несъмнено си получил писмото ми.

Чарлс се изчерви.

— Не вярвах, че наистина го мислиш.

— Мисля го. Всичко, което имаш да ми кажеш оттук нататък, може да бъде казано пред сестра ми. Тя няма да издаде тайните ти на никого.

Чарлс като че ли се примири.

— Много добре — заяви с обтегнат глас. — Не съм те виждал от срещата на Анклава. Дойдох у вас, но Риса каза, че не си си вкъщи.

— От сега нататък никога вече няма да си бъда вкъщи за теб — каза Алистър равно.

Корделия направи нов опит да избяга, но брат ѝ я стискаше здраво за китката.

— Трябваше да сложа край, когато се сгоди за Ариадна — каза той на Чарлс, а бузите му пламнаха. — Трябваше да сложа край, когато ти я изостави по толкова ужасен начин. Сега си сгоден отново и аз осъзнах, че никога няма да те е грижа за мен, нито за когото и да било, толкова, колкото за кариерата ти.

Пръстите му около китката на Корделия се бяха охлабили — стига да искаше, би могла да си тръгне, ала в този миг тя осъзна, че брат ѝ се нуждае от нея. Така че остана, докато лицето на Чарлс придобиваше сивкав цвят.

— Алистър. Това не е вярно. Няма друг начин.

— Има други начини — отвърна Алистър. — Погледни Анна. Погледни Магнус Бейн.

— Аз не съм бохем, който е готов да бъде прокуден в периферията на обществото. Искам да бъда консул. Да бъда част от Клейва. Да бъда някой!

Звукът, който се изтръгна от Алистър, бе смесица от болка и изтощение.

— Можеш да имаш всичко това, Чарлс. Просто не можеш да имаш и мен. Аз искам да живея живота си, не да се крия в сенките, докато ти се сгодяваш за жена след жена в опит да скриеш кой си наистина. Ако избереш това за себе си, така да бъде, ала не можеш да избираш вместо мен.

— Това ли е всичко, което имаш да ми кажеш? След всички тези години? Несъмнено това не може да бъде всичко.

В този миг Чарлс не изглеждаше абсурдно, както когато вдигаше наздравица за себе си. В очите му Корделия видя искрена скръб. По свой собствен начин той обичаше Алистър.

Ала това не бе достатъчно. Някои видове любов не бяха достатъчни.

— Късмет, Чарлс. — Тъмните очи на Алистър грееха. — Сигурен съм, че ще имаш успешен живот.

Той се отдалечи. Корделия, останала внезапно и неловко насаме с Чарлс, понечи да го последва.

— Сигурно нямаш представа какво означава този разговор.

Гласът на Чарлс звучеше неестествено и прекомерно ведро, докато тя се обръщаше, за да си тръгне.

Корделия се поколеба, без да го поглежда.

— Знам, че ти нарани брат ми — каза най-сетне. — Знам също така, че никога няма да го направиш отново.

— Няма — отвърна Чарлс много тихо.

Не пророни нито дума повече, докато тя се отдалечаваше забързано.

* * *

Джеймс стоеше на балкона. Дълга, каменна конструкция с перила, стигащи до гърдите, той не бе съществувал, когато баща му беше млад, а бе добавен, когато подновяваха покрива. И двамата му родители имаха слабост към балконите.

Беше почти като да е на покрива, далече от всичко, ала този път да бъде навън нямаше обичайния успокояващ ефект върху него. Въздухът имаше вкуса на Лондон, както винаги, в далечината можеше да различи очертанията на къщите, които се издигаха на фона на Темза. Помисли си за дълбоките ѝ кафяво-черни води с цвета на пушека в царството на Белиал. Колосаната му риза прошумоля до камъка на балкона, когато той се приведе напред, копнеейки да може да облекчи напрежението в гърдите си.

Не че изпитваше ужас при мисълта да се ожени за Корделия. Не изпитваше нищо такова и се чудеше дали не би трябвало. Когато си помислеше за брак с нея, си представяше топла стая, огън в камината, шахматна дъска или карти, подредени за игра. Мъгла се притискаше към прозорците, ала светлината в стаята огряваше редици книги на английски и персийски. Спомни си мекия ѝ глас, който му четеше на един език, който той все още не разбираше, докато бавно заспиваше.

Каза си да не става глупав. Щеше да бъде неловко и странно, особен танц, в който щяха да се окажат въвлечени, за да издържат една година, когато отново щяха да бъдат свободни. И все пак, когато затвореше очи…

— Джеймс.

Знаеше кой е, още преди да се бе обърнал; винаги разпознаваше гласа ѝ. Грейс стоеше зад него наполовина в сянка, докато френските прозорци се затваряха зад гърба ѝ. През тях Джеймс зърна златни транспаранти и чу музика.

— Магнус Бейн успя да накара пианото да заработи — каза Грейс с ниския си глас — и хората танцуват.

Джеймс се вкопчи в каменния парапет на балкона, взирайки се в града пред себе си. Не беше виждал Грейс от събирането на Анклава, нито ѝ беше пращал съобщения. Би било нелоялно спрямо Корделия.

— Вероятно е по-добре да не си говорим.

— Това може би е последната ни възможност да говорим насаме — каза Грейс. Когато Джеймс не отговори, тя добави, а гласът ѝ прозвуча задавено: — Изглежда, че Ангелът не иска да бъдем заедно, нали? Първо не можех да разваля уговорката си с Чарлс заради майка ми. А после, в мига, в който съм свободна от нея, ти се сгоди за Корделия.

— Недей да изричаш името ѝ. — Разпалеността му стресна дори него самия. Наведе глава, вкусвайки дъжд и метал. — Тя е най-милият човек…

— Знам какво стори за теб, Джеймс — тихо каза Грейс. — Знам, че не беше с нея през онази нощ. Беше в Идрис, опожарявайки имението Блекторн. Знам, че тя изрече онази лъжа, за да те защити. Не бих предположила, че е способна на подобна хитрост.

— Не е хитрост. А благородство. Ще изгуби една година от живота си в брак, който не би могла да иска, за да ме защити.

— Една година? — повтори Грейс. — Такава ли е уговорката помежду ви?

— Няма да го обсъждам с теб — каза Джеймс.

Гърдите го боляха, сякаш нещо ги смазваше. Едва успяваше да си поеме достатъчно въздух.

— Сигурно ме мразиш, след като правиш всичко това, за да се предпазиш от последиците от онова, което аз те помолих да направиш.

— Не те виня, Грейс. Ала не можем да бъдем приятели. Това ще го направи още по-трудно, отколкото вече е.

За миг се възцари мълчание. Грейс беше в сянка, ала той я беше видял в балната зала — в зелената ѝ рокля, с изумруди в ушите. Познаваше тези обици. Някога бяха принадлежали на Шарлот. Тя трябва да ги бе дала на Чарлс като подарък за Грейс.

— Радвам се, че ще имаш Корделия.

— Ще ми се да можех да кажа същото за Чарлс — отвърна Джеймс. — Корделия заслужава нещо по-добро от това; ще сторя всичко по силите си през следващата година, за да я направя щастлива. Надявам се Чарлс да стори същото за теб.

— Бих могла да бъда с теб след една година. — Гласът ѝ бе почти шепот. — Дълъг годеж с Чарлс, ти ще се разведеш с Корделия… възможно е.

Джеймс не отговори. Напрежението в гърдите му се бе превърнало в болка. Струваше му се, че го разкъсват на две, брутално и буквално.

— Джеймс?

Той потисна думите: Да, чакай ме, аз ще те чакам. Грейс. Спомням си гората, сенките, роклята ти с цвят на слонова кост.

Грейс.

Усещаше вкус на кръв в устата си. Стискаше перилата толкова силно, че се боеше, че пръстите му ще се счупят.

Миг по-късно чу тихото изщракване на френските прозорци, които се отвориха и отново се затвориха. Остана неподвижен в продължение на една дълга минута, а после още една. Когато най-сетне се обърна, беше сам на балкона. От Грейс нямаше и следа.

Вместо това през стъклото видя Корделия да танцува с Матю. Разкошната ѝ коса се разливаше изпод лентата, с която бе прибрана, опълчвайки се на всякакви опити да бъде овладяна. И двамата се смееха.

* * *

Избягвайки умело танцуващите двойки, Анна въздъхна: искаше ѝ се да се забавлява много повече, отколкото го правеше в действителност. Въпреки че отдавна бе престанала да вярва в романтичната любов, годежните тържества ѝ доставяха удоволствие, особено когато харесваше онези, които се сгодяваха.

Ала тази вечер беше различно. Мнозина от любимите ѝ хора от Анклава бяха тук: Веселите крадци, най-различни лели и чичовци, и по-далечни роднини, и — като особено разкошна черешка върху една бездруго пищна торта — Магнус Бейн. Той бе много услужлив, издигайки магически бариери около къщата на семейството ѝ в деня, когато Кристофър беше нападнат. Дължеше му услуга, но това не я тревожеше: сигурна бе, че щеше да бъде наистина забавно, когато той поискаше да му я върне. И все пак две неща не ѝ даваха мира. Въпреки че Джеймс бе един от любимите ѝ братовчеди, а Корделия страшно ѝ харесваше, имаше нещо подозрително в този внезапен годеж.

Анна знаеше още от бала в чест на пристигането на семейство Карстерс в Лондон, че Корделия е безнадеждно влюбена в Джеймс, а Джеймс — безнадеждно влюбен в Грейс Блекторн. Беше го видяла, отбелязала си го бе и бе решила да покани Корделия на чай. Безнадеждната любов бе наистина ужасно състояние. Навярно би могла да я разубеди.

Много скоро си бе дала сметка, че Корделия е корава и упорита… и че тя, Анна, страшно я харесва. Достатъчно, та с цялото си сърце да пожелае Джеймс да се събуди и да види какво стои пред него. Помислила си бе, че роклите биха могли да помогнат… и бе останала адски доволна при вида на смаяното изражение върху лицето на Джеймс, докато гледаше Корделия да танцува в „Хел Рюел“. Всъщност почти бе повярвала, че Джеймс бе осъзнал, че Корделия е момичето за него. Та нали Грейс се бе сгодила за Чарлс, така че този проблем отпадаше… стига да не бяха неочакваните думи на Корделия на събирането на Анклава.

Анна знаеше, че много неща ѝ се удават блестящо и едно от тях бе да преценява хората. Корделия Карстерс, която се изчервяваше при вида на една по-дръзка рокля, нямаше да прекара нощта с мъж, за когото не беше омъжена, дори той да бе любовта на живота ѝ. Нито пък Джеймс би опозорил едно неомъжено момиче. Анна бе готова да заложи апартамента си на Пърси Стрийт, че е така.

Докато се шмугваше през вратата в дъното на стаята, Анна хвърли поглед назад и видя Матю и Корделия да танцуват заедно. Корделия изглеждаше развеселена, в което нямаше нищо чудно — Матю караше всички да се смеят. Не можеше да различи лицето на Матю, макар че имаше нещо в начина, по който се бе надвесил над Корделия, което я смущаваше. Не беше сигурна какво точно.

Уил се бе присъединил към танцуващите; всички се усмихнаха широко, когато той помоли Матю да му я отстъпи. Горката Корделия, помисли си Анна: беше нефилимска традиция да танцуваш с бъдещата булка за късмет. Корделия нямаше да може да си отдъхне и за миг. Е, поне изглеждаше напълно щастлива да потанцува с бащата на бъдещия си съпруг, докато Матю отиваше да си поговори с Томас.

Матю също бе изглеждал щастлив, докато танцуваше, помисли си Анна, докато поемаше по коридора към стаята за игри. Можеше само да се надява, че най-сетне ще излезе от унилостта, в която беше от години, тя се тревожеше за него. Веселите крадци ѝ бяха като по-малки братя, а Матю открай време беше неин другар в най-различни бели и приключения.

Стаята за игри тънеше в сумрак. На Анна ѝ харесваше тук: мястото не беше претенциозно, без панделки, гирлянди и позлата. Комплектът за шах, който баща ѝ бе подарил на Уил, блещукаше на лунната светлина, която струеше през прозореца и се разливаше като блед огън по излъскания под и младата жена, която стоеше насред стаята.

Ариадна Бриджсток.

Ариадна бе второто нещо, което цяла вечер не даваше мира на Анна. Поне дузина пъти бе искала да я попита дали е добре, дали се е възстановила и поне дузина пъти се бе отказала. Ако красотата бе мерило за здраве, Ариадна трябва да бе най-здравият човек на тържеството. Тъмната ѝ коса сияеше, нежната ѝ мургава кожа приличаше на коприна, устните ѝ бяха пълни и червени. Първите устни, които Анна беше целунала.

— Съжалявам — каза тя с лек, формален поклон. — Не знаех, че си тук.

Обърна се, за да си върви, но Ариадна прекоси забързано стаята, протегнала ръка към нея.

— Анна, моля те. Искам да говоря с теб.

Анна поспря, загледана във вратата. Ударите на сърцето ѝ отекваха в ушите ѝ. Наруга се безмълвно; отдавна би трябвало да не се чувства по този начин. Толкова глупава. Толкова млада. Аз съм Анна Лайтууд — напомни си. — Нищо не може да ме докосне.

— Чух те — тихо каза Ариадна.

Анна се обърна и се взря в нея.

— Какво?

— Чух те, когато дойде в лечебницата и ме помоли да не умирам.

Потресена, Анна каза:

— Значи… си научила за предателството на Чарлс от мен?

Ариадна махна нехайно с ръка и тънките ѝ златни гривни звъннаха като камбанки.

— Това нямаше никакво значение. Единственото, което имаше значение, бе да осъзная, че в сърцето ти все още има любов към мен.

Анна сложи ръка върху медальона на гърлото си. Майка ѝ й го беше подарила, докато тя скърбеше за загубата на Ариадна. Първият и последен път, когато бе позволила на някого да разбие сърцето ѝ.

— Осъзнах, че сгреших — продължи Ариадна.

— Като се сгоди за Чарлс? — попита Анна. Не беше забравила как преди две години бе открила Чарлс в къщата на семейство Бриджсток, когато се беше появила, носейки цветя за Ариадна. Как родителите на Ариадна се бяха усмихнали, когато Чарлс бе целунал ръката на Ариадна, докато Анна бе извеждана от стаята. — Има по-добри мъже, ако настояваш да се омъжиш.

— Не — отвърна Ариадна. — Сгреших за теб и мен. За това какво искам. — Тя сплете ръце. — Онова, което казах преди години… част от него все още е вярно. Не искам да нараня родителите си. Искам да имам деца. Ала нищо от това няма значение, ако в живота ми няма любов. — Тя се усмихна печално. — Ти доста се прочу, Анна, като някой, който не вярва в любовта.

— Действително — отвърна Анна студено. — Смятам, че романтичната любов е причината за цялата болка и страдание на света.

Копринената рокля на Ариадна прошумоля от движението ѝ. Миг по-късно беше до Анна, повдигайки се на пръсти, за да докосне бузата ѝ с устни. Когато се отдръпна, тъмните ѝ очи грееха.

— Знам, че имаш желязна воля, Анна Лайтууд, но аз съм упорита. Ще те накарам да си промениш мнението. Ще те спечеля отново.

Тя събра полите на роклята си и излезе от стаята, а уханието на парфюма ѝ с дъх на портокалов цвят остана зад нея като дим във въздуха.

* * *

— Нали нямаш нищо против да танцуваш със старец като мен? — каза Уил, докато водеше умело Корделия по пода.

Тя се усмихна. Уил нямаше излъчването на стар човек… в начина, по който се усмихваше, имаше момчешка пакостливост. Странно, че нито Джем, нито Теса бяха остарели от Механичната война насам и все пак и двамата изглеждаха по-стари и по-сериозни, отколкото Уил Херондейл.

— Ни най-малко — отвърна тя. — В продължение на дълги години, докато растяхме, и на двамата с Алистър ни се искаше да виждаме по-често вас и госпожа Херондейл. За нас вие бяхте нещо като леля и чичо.

— Сега, когато сте наблизо и действително ще бъдем едно семейство, ще имаме много възможности. Например тържество по случай завръщането на баща ти у дома.

Корделия пребледня. Сигурна бе, че баща ѝ не би желал нищо подобно; щеше да иска да забрави, че изобщо е бил далече от дома, защото нямаше да иска да си спомня причината.

Уил наведе глава, за да я погледне по-добре.

— Или пък бихме могли да не организираме нищо, ако предпочиташ. Най обичам да не организирам нищо. Отнема толкова малко усилие.

Корделия се усмихна слабо.

Уил въздъхна.

— Доста се шегувам — каза той. — Това е един от начините, по които се оправям в сложния свят, в който живеем. Усещам обаче, че не си напълно щастлива, че баща ти се прибира.

— Както вие казахте, сложно е.

Корделия си даваше смътно сметка, че останалите танцуващи ги гледат и вероятно се чудят какво ли обсъждат така съсредоточено.

— Като дете обичах баща си — каза Уил. — Мислех, че е най-добрият човек, когото познавам. Когато открих, че е пропилял всичките ни пари на масите за комар, мислех, че е най-лошият човек, когото познавам. Сега, когато самият аз съм баща, знам, че е бил просто човек.

Корделия вдигна очи към него.

— Благодаря ви.

Искаше да каже на Уил Херондейл, че оценява честността му. Зачуди се колко ли знае или се досеща за баща ѝ: несъмнено се носеха слухове. Щеше ѝ се да може на свой ред да бъде откровена с него за брака си с Джеймс. Уил не може да не бе забелязал, че Джеймс едва бе разменил няколко думи с нея цяла вечер, на собственото им годежно тържество.

— Дейзи?

Корделия и Уил спряха да танцуват и тя с изненада видя, че Джеймс се бе приближил до тях. Вечерното му облекло, в гарвановочерно и цвят на слонова кост, съвършено подхождаше на външния му вид, помисли си тя, който и така бе истинска красота от контрасти, черно и бяло, и златно.

— Дейзи? — каза той отново, срамежливо, и Корделия почти не забеляза как Уил се дръпна назад. Виждаше единствено протегнатата ръка на Джеймс. — Искаш ли да танцуваме?

* * *

Изглеждаха забележително щастливи, помисли си Люси. Не би ѝ се сторило странно, стига да не знаеше истината: все пак Джеймс и Корделия бяха добри приятели. Докато тя ги гледаше, Корделия се засмя на нещо, което Джеймс каза, а той посегна и прибра един кичур под лентата ѝ за коса. Може би Веселите крадци бяха прави… може би те двамата, най-добрата ѝ приятелка и брат ѝ, щяха да намерят начин да превърнат всичко това във весела лудория.

— За какво мислиш, Лус? — попита Томас, който се беше облегнал на стената с разхлабена връзка. Възпитано беше изтанцувал няколко танца с Есме Хардкасъл, преди да се оттегли в безопасността на ъгъла близо до масата с неща за хапване и пийване. Матю и Люси се бяха присъединили към него. — Загледала си се много замислено в Джейми и Корделия.

— Мислех си, че тя го прави по-добър танцьор — отвърна Люси.

Матю наклони глава на една страна.

— Ангелът да ни е на помощ. Брак. Знаете ли, че Джеймс ме помоли да му бъда suggenes.

В нефилимските брачни церемонии suggenes беше онзи, който те съпровожда до олтара. Можеше да избереш когото поискаш — майка, баща, брат, най-добър приятел.

— Е, в това няма нищо странно — каза Люси. — Парабатаите почти винаги се избират един друг.

— Кара ме да се чувствам толкова пораснал.

Матю отпиваше от шишето в ръката си, което според Люси не беше добър признак. Обикновено на тържества, където имаше спиртни напитки, Матю можеше да бъде видян с винена чаша в ръка. Ако вместо това пиеше от брендито в шишето си, трябва да бе твърдо решен да се напие сериозно. Очите му блестяха почти опасно. Може би беше ядосан на Чарлс? Ядосан на родителите си, задето толкова лесно бяха приели брака му с Грейс? Макар че откъде биха могли да знаят, зачуди се Люси, поглеждайки към Хенри и Шарлот, които седяха на една маса в другия край на стаята. Инвалидният стол бе подпрян до стената; консулът и нейният съпруг бяха доближили глави и говореха тихичко, преплели ръце.

— Макар и — добави Матю, присвивайки очи покрай Томас — не чак толкова пораснал, че да се примиря с това.

Люси погледна натам и видя Алистър Карстерс да си проправя път през тълпата към тях. Раменете му бяха леко прегърбени, а черната му коса го караше да изглежда различен човек.

— Бъди любезен с него, Матю. — Томас се изпъна. — Той наистина ми помогна, когато трябваше да приготвя противоотровата.

— Опитахте ли лимоновите сладки? — подхвърли Алистър небрежно, когато стигна при тях. — Имате отлична готвачка, Люси.

Люси примига. Матю стисна челюсти.

— Не се опитвай да водиш любезен разговор, Алистър. Заболява ме главата.

— Матю — обади се Томас сурово. — Може би имаш нужда да поседнеш за малко?

Матю прибра шишето в сакото си с треперещи ръце.

— Нямам. Това, от което имам нужда, е Карстерс да ни остави на мира. Тази вечер и така е достатъчно трудна…

Люси не можа да попита защо тази вечер да е трудна, защото Алистър я изпревари. Изглеждаше наполовина подразнен, наполовина сконфузен, гласът му бе равен, но напрегнат.

— Не може ли да оставим училищните дни зад себе си? Признавам, че се държах като негодник. Как мога да се извиня?

— Не можеш. — Гласът на Матю беше много особен и те всички го погледнаха. Люси имаше странното усещане, че гледа някой, пазещ равновесие върху острието на нож; в този миг Матю като че ли беше изтъкан от остри ъгли, сякаш бе направен от ками под кожата си. — Не си мисли, че сега си ни приятел или си добре дошъл между нас, независимо от всичко, което се случи.

Томас се намръщи.

— Матю. — Обикновено мекият му глас бе укорителен. — Това е в миналото. Време е да бъдем възрастни и да забравим детските обиди.

— Томас, ти си добър — каза Матю. — Прекалено добър и искаш да забравиш. Аз обаче не съм добър и не съм в състояние да забравя.

Светлината в очите на Алистър бе угаснала. И все пак, за изненада на Люси, не изглеждаше разгневен. Изглеждаше почти примирен.

— Остави го да каже онова, което е решил, Томас.

— Нямаш право да говориш на Томас по такъв фамилиарен начин. Никога не ти го казах, Томас. Не бях в състояние да го направя. Но по-добре да знаеш истината, отколкото да позволиш на тази змия да се сприятели с теб.

— Матю… — започна Томас нетърпеливо.

— Знаеш ли какво говореше той в училище? — Матю не го остави да продължи. — Че майка ми и баща ти са любовници. Че аз съм копелето на баща ти. Каза ми, че Хенри е половин мъж и не може да има деца, затова Гидеон се притекъл на помощ. Разправяше, че майка ти била толкова ужасяващо грозна заради белязаното си лице, че никой не можел да вини баща ти, че си е потърсил друга. И че ти си болнаво, грозно създание, защото си наследил слабия ѝ организъм… защото е била мундан. При това не само мундан. А слугиня и курва.

Матю млъкна с ахване, сякаш сам не можеше да повярва какво бе казал току-що. Томас стоеше като вцепенен, а кръвта се отцеждаше от лицето му. Алистър също не беше помръднал. За нейна изненада, Люси бе тази, която проговори:

— Той е сложил началото на онази ужасна мълва? Алистър?

— Не аз я започнах. — Гласът излизаше с усилие през свитото му гърло. — И не съм казвал всички тези неща на Матю…

— Но ги разправяше на другите. — Гласът на Матю беше леден. — През годините оттогава насам чух всичко за това.

— Да — призна Алистър глухо. — Действително разпространих историята. Повторих… онези думи. Наистина го направих. — Той се обърна към Томас. — Аз…

— Да не си посмял да ми кажеш, че съжаляваш. — Устните на Томас бяха посивели. — Да не мислиш, че не съм чул онази история? Естествено, че съм, макар Матю да се е опитвал да ме защити. Чувал съм майка ми да ридае заради нея, баща ми да губи дар слово от ярост и скръб, виждал съм сестрите ми, смазани от срам заради лъжи… — Той млъкна, останал без дъх. — Повтарял си всички тези неща, без да знаеш или да те е грижа дали са верни. Как можа?

— Те бяха просто думи. Не мислех…

— Не си този, за когото те мислех — заяви Томас. Всяка дума беше студена и режеща. — Матю е прав. Това е тържеството по случай годежа на сестра ти и заради нея ще бъдем възпитани с теб, Карстерс. Но ако оттук нататък отново се приближиш до мен или ме заговориш, ще те хвърля в Темза.

Люси никога не бе чувала Томас да говори толкова смразяващо. Алистър отстъпи назад с потресено изражение. След това се обърна и потъна в тълпата.

Люси чу как Матю прошепна нещо на Томас, но не изчака да чуе какво: вече се беше втурнала след Алистър. Той тичаше така, сякаш на краката му бяха пораснали крила, и тя бързаше след него: през вратата на балната зала, по каменните стъпала, настигайки го най-сетне в преддверието.

— Алистър, почакай!

Той се обърна, за да я погледне, и тя с изумление видя, че плаче. По странен начин това ѝ напомни за първия път, когато бе видяла мъж да плаче: деня, когато баща ѝ научи, че родителите му са мъртви.

Алистър избърса яростно сълзите в очите си.

— Какво искаш?

Беше почти облекчение да го чуе да звучи като себе си.

— Не може да си тръгнеш.

— Какво? — озъби се той. — Не ме ли мразиш и ти?

— Няма значение какво мисля. Това е тържеството по случай годежа на Корделия. Ти си ѝ брат. Ще разбиеш сърцето ѝ, ако изчезнеш, затова ти казвам, че не може да си тръгнеш.

Той преглътна мъчително.

— Кажи на Лейля… кажи на Корделия, че ме е заболяла глава и съм отишъл да си почина в каретата ни. Не е нужно да бърза или да си разваля вечерта.

— Алистър…

Ала той беше изчезнал в нощта навън. Люси се обърна обратно към стълбището, обезсърчена. Поне Алистър нямаше да си тръгне от Института, макар че би предпочела…

Тя подскочи. В една ниша сред сенките стоеше Грейс. Бледозелената ѝ рокля почти сияеше в сумрака. При вида на Люси, лицето ѝ се разкриви в гримаса.

— Предполагам, че изглежда така, сякаш подслушвах. Уверявам те обаче, че нямах никакво желание да чуя каквото и да било от това.

Люси сложи свити в юмруци ръце на хълбоците си.

— Тогава защо си тук?

— Вече бях на стълбите, когато ви чух да препускате по тях, и реших, че е за предпочитане да се скрия, отколкото да бъда принудена да водя разговор.

— Отиваш си — досети се Люси. — Нали?

Грейс не каза нищо. Стоеше изпъната, без да се обляга на стената. Люси си спомни нещо, което Джеймс ѝ беше казал веднъж — че Татяна я карала да крачи напред-назад в гостната на имението Блекторн с книга на главата, за да усъвършенства стойката си.

— Нали знаеш — каза Люси, почувствала се изведнъж ужасно уморена, — че не е нужно да се омъжиш за Чарлс?

Грейс направи физиономия.

— Недей да се безпокоиш. Не си отивам, защото чувствата ми са наранени. И не си прави труда да ми казваш, че Джеймс не иска наистина да се ожени за Корделия. Знам го.

Люси замръзна.

— Никога не бих го казала.

— Не — съгласи се Грейс, — предполагам, че ти не би го казала.

Люси изпусна дъха си с раздразнение.

— Знам, че според теб между нас няма нищо общо. Ала аз съм единствената на света, която знае за брат ти. Която знае тайната, която защитаваш.

Грейс застина.

— Видяла си се с Джеси в Идрис. Говорих с него. Знам, че ти е казал да не му помагаш, знам също така, че вие, Херондейловци, никога не се отмятате от дадената дума — процеди тя. — Ако те е помолил да не му помагаш, ти няма да го направиш. Каква полза бих имала според теб от още някой, който не иска да помогне на семейството ми?

Люси вирна брадичка.

— Това показва колко малко ме познавате, госпожице Блекторн. Имам твърдото намерение да сторя всичко по силите си, за да помогна на Джеси, независимо дали той го иска, или не.

Грейс пристъпи напред, излизайки от сенките. Зелените ѝ обици като котешки очи танцуваха на светлината.

— В такъв случай говори.

* * *

На Магнус не му отне дълго време да открие Матю Феърчайлд, облегнат на стената близо до стаята за почивка, с разхлабена вратовръзка.

Магнус поспря за миг, загледан в него: Матю бе точно от хората, на които Магнус винаги искаше да помогне, а после да се нахока, задето се беше опитал да помогне. В живота си беше срещал десетки като него: млади мъже и жени, толкова самоунищожителни, колкото и красиви, които въпреки всички дарове, с които бяха обсипани, като че ли не искаха нищо друго, освен да съсипят живота си. Повтаряше си, че матюфеърчайлдовците на този свят не може да бъдат спасени, и все пак не бе в състояние да престане да се опитва.

Той се облегна на стената до него. Зачуди се защо бе избрал да застане тук, полускрит от една колона, впил невиждащ поглед в танцуващите.

— Чувал съм, че е проява на грубост от страна на джентълмените да не искат да танцуват.

— Сигурно си чувал също така, че според всеобщото мнение аз съм много груб — отвърна Матю.

В ръката си държеше плоско шише, на пръста му блещукаше пръстен със символа на рода Феърчайлд.

Магнус отдавна бе заключил, че човек, който си носи собствено питие на тържество, където са осигурени питиета, се намира в наистина окаяно състояние. Ала истинският въпрос бе защо никой не забелязваше, че единствената причина Матю да се държи на крака бе, че стената го подпираше.

Обикновено Магнус не би сметнал това за особено странно (да се понапиеш на едно парти, не беше нещо необичайно, когато си на седемнайсет години), ала Матю беше пиян и когато бяха на Тауър Бридж, макар че едно по-неопитно око едва ли би го забелязало. Едно по-неопитно око навярно не би го забелязало и сега. Не беше толкова пиенето, помисли си Магнус, колкото фактът, че Матю явно имаше опит в това да се преструва, че не е пиян.

— Мислех си, че може да направиш изключение за мен — меко каза той, — понеже каза, че се възхищаваш на елеците ми.

Матю не отговори. Все още се взираше в танцуващите, ала не просто в множеството, а в точно една определена двойка. Корделия Карстерс и Джеймс Херондейл.

Още един Карстерс, обвързващ се с Херондейл. На Магнус му се бе сторило забавно, когато научи за годежа. Мислеше, че бе чул Джеймс да ломоти нещо за някакво друго момиче първия път, когато се бяха срещнали, но дори Ромео някога си бе мислил, че е влюбен в момиче, на име Розалинда. Ясно бе от начина, по който Джеймс и Корделия се гледаха, че това бе обвързване по любов. Ясно бе също така защо Матю стоеше тук… от мястото си имаше съвършен изглед към Джеймс и Корделия, тъмната му глава беше приведена към нейната огнена, лицата им бяха близо едно до друго.

Магнус се прокашля.

— Виждам защо елеците не могат да задържат вниманието ти, Феърчайлд. Бил съм там, където си ти. Да искаш онова, което не можеш да имаш, само ще разбие сърцето ти.

— Би било различно, ако Джеймс я обичаше — отвърна Матю с нисък глас. — Бих отишъл в мрака като Джем и никога повече не бих говорил за нея. Ала той не я обича.

— Какво?

Магнус бе неприятно изненадан.

— Това не е истински брак. Само за една година е.

Магнус скъта тази информация в главата си като загадка, която трябваше да бъде разрешена: тя не се връзваше с онова, което знаеше за двамата Херондейл, баща и син.

— И все пак през тази година те са мъж и жена.

Матю вдигна поглед и зелените му очи припламнаха.

— И през тази година няма да сторя нищо. За какъв ме мислиш?

— Мисля — отвърна Магнус много бавно, — че си невероятно тъжен, макар да не знам защо. Мисля също така, като безсмъртен, че за една година могат да се случат много неща.

Матю не отговори. Гледаше Корделия и Джеймс. Всички в стаята ги гледаха. Те танцуваха съвсем близо един до друг и Магнус на драго сърце би заложил хиляда паунда, че са влюбени.

Залог, който, както изглеждаше, щеше да изгуби. И все пак.

Ех — помисли си Магнус. — Май ще се наложи да поостана в Лондон малко по-дълго. Може би трябва да кажа да доведат котката ми.

* * *

От първия бал на Корделия в Лондон сякаш не бе минало никакво време и все пак всичко се бе променило.

Чувстваше се безкрайно далече от притесненото момиче, което бе дошло в Лондон, отчаяно копнеещо да си намери приятели и съюзници, и което бе виждало непознат във всяко лице. Сега имаше приятели… изобилие от приятели: виждаше Анна на входа на балната зала да си бъбри жизнерадостно с Кристофър. Ето го и Томас, седнал заедно със сестра си, и Матю до Магнус Бейн. И разбира се, Люси, нейната Люси, с която един ден щяха да застанат заедно в пламтящия кръг на парабатайската церемония.

— Дейзи — каза Джеймс с усмивка. Беше истинска усмивка, макар да не бе съвсем сигурна дали е щастлив, тъжен или нещо по средата. — За какво мислиш?

Едно нещо не се беше променило: сърцето ѝ все още биеше учестено, когато танцуваше с Джеймс.

— Мислех си, че за теб сигурно е много странно това, че царството на Белиал беше унищожено.

Една тъмна вежда подскочи нагоре — мастилена завъртулка върху бяла страница.

— Какво искаш да кажеш?

— Това бе място, което единствено ти бе в състояние да видиш. В което единствено ти бе в състояние да отидеш. А сега го няма. То е като враг, когото познаваш отдавна. Дори да си го ненавиждал, сигурно е странна мисълта, че никога вече няма да го видиш.

— Никой друг не го разбира. — Джеймс я гледаше с мека, озадачаваща нежност; от Маската нямаше и следа. Притегли я към себе си. — Трябва да мислим за това като за приключение, Дейзи.

Усещаше ударите на сърцето му до своето.

— Да мислим за кое като за приключение?

— Женитбата ни — заяви Джеймс решително. — Знам, че се отказа от много неща заради мен, и не искам никога да съжаляваш за това. Ще живеем заедно като най-добри приятели. Ще ти помогна да се подготвиш за парабатайската си церемония. Неизменно щете защитавам и подкрепям. Никога няма да се наложи да бъдеш самотна. Аз винаги ще бъда до теб.

Устните му докоснаха бузата ѝ.

— Помниш ли колко добре се справихме в Стаята на шепота? — прошепна той и Корделия потрепери, усетила топлия му дъх до кожата си. — Заблудихме всички.

Заблудихме всички. Значи, беше така, както тя се боеше, въпреки онова, което ѝ бе казал — и вероятно вярвал — в момента: за нея то бе истинско, но не и за него. Странно и горчиво удоволствие.

— Предполагам, опитвам се да кажа — продължи той, — че знам колко е странно всичко това, но се надявам, че ще бъдеш поне мъничко щастлива, Дейзи.

Косата му падаше над челото. Корделия си спомни стотиците пъти, в които ѝ се бе искало да я отметне от лицето му. Този път го направи — посегна и я отметна от очите му.

Усмихна се и усмивката ѝ бе толкова фалшива, колкото и ярка.

— Наистина съм — заяви. — Мъничко щастлива.

Трапчинката се появи върху бузата му.

— Радвам се да го чуя — каза и я притегли по-близо за следващата стъпка в танца.

Корделия си спомни бала, когато я бе оставил по средата на танца и бе отишъл при Грейс. Сега нямаше да го направи; беше прекалено благороден. Щеше да го има следващата една година — година на горчива радост. Баща ѝ също щеше да се върне. Щеше да живее в Лондон и с Люси щяха да станат парабатай. Имаше всичко, което бе искала, и все пак — нищо не бе така, както си го беше представяла.

Спомни си думите на Джеймс за плодовете на феите: че колкото повече ядеш, толкова повече искаш, и толкова по-мъчителна е болката, когато свършат. И все пак нима да не знаеш какво е да ги вкусиш не бе също мъчение?

Обичаше Джеймс; винаги щеше да го обича. Толкова много хора обичаха, без надежда да им отвърнат със същото, без мечтата за докосване или поглед от онзи, когото обичаха. Копнееха в мълчание и нещастие, като смъртни, умиращи от глад за плодовете на феите.

Онова, което съдбата ѝ предлагаше, бе година, в която масата ѝ щеше да е отрупана с тези плодове. Годината, в която да живее заедно с Джеймс и да го обича, навярно щеше да направи всяка друга любов невъзможна, но, о, поне щеше да изгори в изблик на великолепие. В продължение на една година щеше да споделя живота му. Щяха да се разхождат заедно, да четат заедно, да ядат заедно и да живеят заедно. Щяха да се смеят заедно. В продължение на една година тя щеше да стои близо до огъня и да знае какво е да гориш.

Епилог

Чезуик Хаус, Лондон

Недалече от светлините на Лондон, нефилимски стражи бяха съпроводили Татяна до Чезуик Хаус, чиято порта и алеи бяха почти непроходими от трънаци. Те задушаваха слънчевата светлина от прозорците, пречейки на стражите, които включваха братята ѝ Гейбриъл и Гидеон, да видят какво става вътре, докато Татяна събираше вещите си.

Когато се появи отново на входа, държеше малко кафяво куфарче в ръка.

— Бих искала — заяви, поглеждайки ги от най-горното стъпало — да ми бъде разрешено да отида още веднъж в градината. — Не мислеше, че омразата, която изпитваше към тях, се бе изписала върху лицето ѝ. Те като че ли не подозираха; така и не бяха разбрали колко много заслужават нейната ненавист. — Да се сбогувам със спомените за съпруга и баща си.

По лицето на Гейбриъл премина спазъм и Гидеон сложи ръка на рамото му. Никога не бяха уважавали баща си както подобава. Никога не бяха скърбили за него, след като оставиха Уил Херондейл и Джем Карстерс да го убият.

Гидеон кимна.

— Върви. Ние ще те изчакаме тук.

Херондейловци, помисли си Татяна, докато отиваше към италианската градина. Във вените им течеше омърсена кръв. Според нея името им присъстваше в учебниците по история повече, отколкото би трябвало. Би трябвало да има далеч повече споменавания на името Лайтууд и по-малко на името Херондейл. Изобщо не би се изненадала да научи, че магьосническата съпруга на Уил Херондейл не беше първият случай, в който бяха омърсили кръвта си с долноземска кръв.

Беше стигнала до малката постройка в центъра на градината. Вратата беше отключена (тя наруга Грейс наум: глупаво, мързеливо момиче) и побърза да влезе, за да види дали са нанесени някакви щети. За нейно облекчение, ковчегът на Джеси беше кристалночист: дървото лъщеше, по стъклото нямаше и прашинка. Древният блекторновски меч, който един ден щеше да принадлежи на сина ѝ, висеше на стената.

Тя сложи длан върху ковчега, в който лежеше нейното момче, нейният спящ принц. Според нея приличаше на съпруга ѝ. Рупърт бе имал толкова фини кости, толкова деликатни и съвършени черти и фигура. Денят, в който бе изтръгнат от този свят, бе трагедия. Тя бе спряла всички часовници в тази къща и в имението в Идрис на часа, в който бяха отнесли тялото му, защото в този миг нейният свят бе свършил.

С изключение на Джеси. Сега тя живееше за Джеси. И за да си отмъсти.

— Не се тревожи — разнесе се копринено мек глас.

Татяна знаеше кой е, още преди да вдигне глава.

В началото той бе водовъртеж от прах, шепа искрящ пясък, който прие очертанията на красив мъж, облечен в сиво, с очи като късчета натрошено огледало.

— Грейс ще се грижи за него — каза Татяна. — Тя обича брат си така, както ти не обичаш никого.

— Няма да допусна да му се случи нищо — увери я принцът на Ада. — Онова, което той носи, е твърде скъпоценно.

Татяна знаеше, че не е там наистина, че не е в състояние да крачи по земята, освен като илюзия. И все пак Белиал бе ярък като натрошено стъкло, като горящ град. Казваха, че Луцифер бил най-красивият Ангел, изгубил някога Рая, ала Татяна не го вярваше. Не би могло да има ангел, по-красив от Белиал, защото той бе вечно менящ се. Имаше хиляда форми.

— Защо да ти вярвам? Остави ме да се поболея от онази отрова, можех да умра. Обеща ми, че единствено враговете ми ще пострадат. А виж — тя махна с ръка към двора, където Гидеон и Гейбриъл я чакаха, — те все още са живи.

— Никога нямаше да те оставя да умреш — отвърна Белиал. — Не биваше да допуснем върху теб да падне подозрение. Онова, което сторих, имаше за цел да те спаси.

Гласът на Татяна стана дрезгав от горчилка.

— Да ме спасиш за какво? За да тлея в затвор, докато враговете ми процъфтяват?

Белиал сложи ръце върху ковчега на Джеси. Пръстите му бяха дълги като паешки крака.

— Вече го обсъждахме, Татяна. Смъртта на Барбара бе моят дар за теб, ала това е само началото. Онова, което сме намислили за останалите Херондейл, Лайтууд и Карстерс, е много по-голямо и по-ужасно от простичка смърт.

— Ала планът ти да въздигнеш Джеймс Херондейл в мрак се провали. Дори след като го подготвих за теб…

За миг изражението на Белиал изгуби овладяността си и в този миг Татяна надзърна през бездната във видимия мрак на Ада.

— Подготвила си го? — процеди той ехидно. — Когато дойде в моето царство, на ръката му нямаше гривна. Беше защитен.

Татяна пребледня.

— Не е възможно. Тя бе там на събирането днес. Видях я! По лицето на Белиал пробяга усмивка, но бързо изчезна.

— Това не е всичко. Не ми каза, че момичето Карстерс носи едно от оръжията на Уейланд Ковача.

Той разтвора връхната си дреха. На гърдите му имаше рана, окървавена дупка в плата на ризата, през която се процеждаше тъмночервена кръв. Рана, която изглеждаше прясна и незаздравяла. Макар Татяна да знаеше, че не е от плът и кръв, че не кърви наистина, гледката си беше смущаваща. Никой не би трябвало да е в състояние да рани един принц на Ада.

Тя отстъпи назад.

— Аз… не мислех, че е важно. Момичето не изглежда нищо особено…

— В такъв случай не разбираш какво представлява Кортана. Докато тя носи онзи меч и защитава Джеймс, няма да съм в състояние да припаря до него. — Белиал затвори дрехата си. — Онези глупаци вярват, че понеже бях ранен от острието на Кортана, няма да бъда в състояние да се върна в техния свят в продължение на цял век. Не знаят, че аз имам устои тук. Нито пък си дават сметка за силата на яростта ми. — Той оголи зъби, всеки от тях беше с тънък, заострен връх. — Ще ме видят да се завръщам много по-скоро, отколкото предполагат.

Татяна знаеше, че би трябвало да се ужасява от гнева на един принц на Ада, ала нямаше място за страх, когато си изгубил всичко, което има значение. Тя присви устни.

— Предполагам, че сам ще се погрижиш за това завръщане, тъй като аз ще бъда затворена в Елмазената цитадела. — Тя докосна ковчега на Джеси, а в гърдите ѝ се надигна хлип. — А моето красиво момче ще вехне без мен.

— О, Татяна, мой тъмен лебед — промълви Белиал и сега се усмихваше. — Не виждаш ли, че това е кулминацията на моя план? Херондейл, Лайтууд, Анклавът, те всички те отстраниха от седалищата на силата си. Ала къде се крие сърцето на нефилимите? В дара на Ангела, в адамаса. Стилитата, които рисуват руните им, серафимските ками, които ги защитават.

Татяна вдигна очи към него, осъзнала най-сетне истината.

— Искаш да кажеш…

— Никой не може да проникне насила в Елмазената цитадела. Ала ти ще бъдеш приета в нея, скъпа моя. И тогава ще нанесеш удар по Клейва от самото му сърце. Заедно ще нанесем удар.

С ръка върху ковчега на сина си, Татяна се усмихна бавно.

Бележки върху текста

Повечето от местата в Лондон, споменати във „Верига от злато“, са истински: действително е имало „Дяволска таверна“ на Флийт Стрийт и „Чансъри“, където Самюъл Пийпс и доктор Самюъл Джонсън са отивали, за да пийнат. Въпреки че е била разрушена през 1787 г., ще ми се да вярвам, че е продължила да съществува като долноземско свърталище, невидимо за мунданите. Поемата, която Корделия рецитира в „Хел Рюел“, е взета от книгата на сър Ричард Франсис Бъртън „Приказки от хиляда и една нощ“, издадена през 1885 година. Историята за Дик Уитингтън е вярна и се е случила в подножието на хълма Хайгейт. „Лейля и Меджнун“ е епическа поема на персийски/фарси, написана през 1188 г. от поета Низами Ганджеви. Използвах името „персийски“ за езика, на който говорят Корделия и нейното семейство, тъй като Корделия и Алистър не са израснали в Иран и „персийски“ е единственият начин, по който всеки говорещ и мислещ на английски през 1903 г. би наричал този език. Бих искала да се възползвам от случая, за да благодаря на „Томедес Транслейшън“ и на Фариба Куклан за помощта с персийския в тази книга. Откъсите от „Лейля и Меджнун“ са взети от превода на Джеймс Аткинсън от 1836 г., тъй като Корделия най-вероятно би притежавала именно него.

Приказка за Лондон

(Бонус история за Уил и Теса)

Лондон, 3 март 1880 г.

Уил Херондейл седеше на прозореца в новата си спалня и гледаше Лондон, който се разстилаше, замръзнал под студеното зимно небе. Снежец бе посипал покривите на къщите, които се простираха чак до бледата лента на Темза, придавайки на гледката приказно излъчване.

Макар че точно в този миг Уил не беше особено дружески настроен към приказките.

Би трябвало да е щастлив, знаеше го — та днес бе неговият сватбен ден. И той наистина бе щастлив — от мига, в който се събуди, и дори когато Хенри, Гейбриъл и Гидеон се струпаха в стаята му и му надуха главата със съвети и шеги, докато той се обличаше, та чак до края на церемонията. Именно тогава се бе случило. Ето защо сега седеше на един прозорец и се взираше в скования от зимата Лондон, вместо да е на долния етаж и да целува съпругата си. Своята съвсем нова съпруга.

Теса.

* * *

Всичко бе започнало съвършено. Строго погледнато, това не беше нефилимска сватба, защото, строго погледнато, Теса не беше нефилим. Въпреки това Уил бе решил да облече сватбените дрехи на нефилимите, защото щеше да оглави Лондонския институт, децата му щяха да бъдат ловци на сенки, а Теса щеше да ръководи Института заедно с него и да бъде част от нефилимския му живот, и според него трябваше да започнат така, както възнамеряваха да продължат.

Хенри, въоръжен със стили, му бе помогнал с руните за любов и късмет, които украсяваха дланите и ръцете му, преди Уил да си облече риза и сако. Гидеон и Гейбриъл се шегуваха за това какъв лош късмет е извадила Теса с Уил и как на драго сърце биха заели мястото му, въпреки че и двамата братя Лайтууд бяха сгодени, а Хенри бе щастливо женен с малък и оглушително пищящ син, Чарлс Бюфорд, който поглъщаше голяма част от времето и вниманието на родителите си.

Уил се бе усмихнал, поглеждайки в огледалото, за да се увери, че косата му не изглежда възмутително, и си бе помислил за Джем, и сърцето му се бе свило от болка.

Според традицията на ловците на сенки трябваше да имаше suggenes — някой, който да те придружи до олтара. Обикновено брат или сестра, или пък близък приятел, а ако имаш парабатай, изборът на suggenes беше направен вместо теб. Ала сега парабатаят на Уил беше Мълчалив брат, а те не можеха да бъдат suggenes. Така че мястото до него, докато прекосяваше катедралата, щеше да остане празно.

Или поне щеше да изглежда празно за всички. За Уил то щеше да е запълнено от спомена за Джем: усмивката на Джем, ръката на Джем върху неговата, непоклатимата му лоялност.

В огледалото той видя един Уил Херондейл, на деветнайсет години, облечен в тъмносини дрехи (за да зачете магьосническия произход на Теса) със златна подплата. Връхната му дреха бе редингот, в чиито маншети и подгъв изящно бяха втъкани златни руни. Златни копчета за ръкавели проблясваха на китките му. Непокорната му черна коса бе опитомена за момента; изглеждаше овладян и спокоен, макар че вътре в него душата му преливаше от тъга и обич. До тази година не бе вярвал, че сърцето може да побере тъга и щастие в една и съща мяра, и все пак, докато скърбеше за Джем и обичаше Теса, той изпитваше и двете поравно. Знаеше, че и с нея е така, и бе утеха и за двамата да бъдат заедно и да споделят онова, което малцина бяха изпитвали някога, защото, макар Уил да вярваше, че дълбока скръб и дълбока радост биха могли да си съжителстват, също като равна любов, не му се вярваше това да се случва често.

— Да не забравиш бастунчето, Уил — каза Хенри, изтръгвайки го от унеса, и му подаде бастунче с драконова глава, което някога бе принадлежало на Джем.

Уил му кимна с препълнено сърце и се отправи към долния етаж и сърцето на църквата.

Помещението бе украсено с транспаранти със златни руни за любов, брак и вярност. Слънцето грееше ярко навън, обливайки в светлина пътеката между пейките, която отвеждаше до олтара. Тя бе украсена с купища бели цветя, дошли от Идрис. Миризмата им, изпълнила стаята, му напомняше за имението Херондейл в Идрис — голяма постройка от златисти камъни, която бе наследил, когато навърши осемнайсет години. Духът му се повдигна при тази мисъл: двамата с Теса бяха посетили имението миналото лято, когато дърветата в Брослиндската гора бяха покрити със зеленина, а поляните преливаха от цветове. Беше му напомнило за детството му в Уелс; надяваше се, че от сега нататък двамата с Теса щяха да прекарват всички летни месеци там.

Олекна му още повече, когато подпря бастунчето на Джем до олтара и се обърна към стаята: боял се бе, че Лондонският анклав, със своите предразсъдъци и тесногръдие, нямаше да дойде на сватбата; отношението към факта, че Теса бе магьосница, варираше от безразличие до неприкрита студенина. Ала пейките бяха пълни и той съзря много грейнали лица: Хенри и Шарлот, която бе оставила бебето Чарлс на грижите на Бриджет и която носеше шапка, увенчана с потрепващо изобилие от цветя; наскоро оженилите се семейство Бейбрук; семействата Таунсенд и Уентуърт, и Бриджсток; Джордж Пенхалоу, който временно оглавяваше Института; сестрата на Уил, Сесили, седнала до голямата златна арфа, която бяха донесли от музикалната стая; Гидеон и Гейбриъл — заедно; и дори Татяна Блекторн, стискаща увито в одеялце вързопче — сина си Джеси — и облечена в странно позната розова рокля.

На Уил му се искаше родителите му да можеха да бъдат тук. Откакто Шарлот му бе позволила да използва Портала в криптата, за да посещава семейството си, на няколко пъти бе ходил да ги види. Ала сега те бяха много далече от света на ловците на сенки и нямаха никакво желание да се върнат в него. Двамата с Теса щяха да ги посетят няколко дни след сватбата, за да получат поздравленията и благословията им.

Шарлот се изправи. Беше си свалила шапката и бе облечена в дрехите на консул, одеждите ѝ бяха покрити със сребърни и златни руни; в ръката си държеше консулския жезъл. Тя също мина бавно между пейките и изкачи стъпалата към олтара; зае мястото си зад него и се усмихна на Уил. В очите на Уил, Шарлот изглеждаше досущ така, както в деня, когато бе пристигнал в Лондонския институт, изплашен и самотен, и тя го бе приютила.

Една-едничка тиха нота се разнесе в стаята. Уил си спомни уроците по арфа, които Сесили бе вземала в Уелс; майка му също можеше да свири. Искаше му се…

В миг всичко останало се изпари, защото вратата в дъното се отвори и Теса пристъпи в църквата.

Беше избрала да се облече в златно, напук на онези, според които не беше изцяло ловец на сенки и затова нямаше право на този цвят. Роклята ѝ бе от коприна, с тясно жакетче по тялото и дълга клоширана пола, покрита с тюл с цвят на слонова кост. Носеше деликатни копринени ръкавици и копринени пантофки с мъниста, които се подаваха изпод ръба на роклята ѝ. Косата ѝ бе украсена с малки златни цветчета от усукана коприна.

Уил никога не бе виждал някой или нещо по-прелестно.

Тя пое по пътеката, вирнала гордо брадичка, без да откъсва очи от Уил. Тези сиви очи: когато Уил бе погледнал в тях за пръв път, те го бяха пронизали до дъното на душата с остротата на метала, на който приличаха. Бузите ѝ бяха порозовели и тя стискаше здраво ръката на Софи, докато тя я водеше спокойно към олтара. Уил изобщо не се бе учудил, когато Теса бе избрала София за своя suggenes. Той също харесваше Софи, ала в този миг не виждаше нищо друго освен Теса.

Тя застана до него на олтара, а Софи се дръпна зад тях. Уил усещаше как сърцето му се блъска в гърдите. Теса бе свела поглед и той виждаше единствено върха на главата ѝ и цветята от златна коприна в кичурите на косата ѝ.

Никога не бе вярвал, че това ще се случи. Не и наистина, не и дълбоко в сърцето си, там, където бяха скрити най-мрачните му страхове. Отдавна беше приел, че никога няма да престане да обича Теса, но че от тази обич никога нямаше да излезе нещо. Щеше да остане скрита, може би винаги щеше да го изгаря със същата ужасна агония или пък щеше да се превърне в задушаващи лиани, които бавно щяха да убият способността му да изпитва радост. Тя щеше да бъде негова само в сънищата; споменът за това, че я бе целувал, щеше да напомня за единствените целувки, които щеше да познае в живота си.

Херондейловци обичаха само веднъж и той бе отдал сърцето си на Теса. Ала тя не можеше да го приеме.

Когато всичко се промени, то бе като бавно изгряла радост. Светлина, пробила облаците на загуба, която носеше името на неговия парабатай. Събуждаше се, викайки името на Джем, и понякога Теса идваше от стаята си и присядаше до него, уловила ръцете му, докато той отново заспеше. Друг път тя бе тази, която скърбеше, и той я утешаваше.

Боял се бе, че любовта не би могла да израсте в толкова горчива почва. Ала тя бе израснала, по-силна и по-дълбока от преди. Докато помоли Теса да се омъжи за него, те се бяха превърнали в злато, изковано в огън. Времето от онзи ден насам, в очакване на сватбата им, бе делириум от щастие, планове и смях.

Ала сега Теса не го поглеждаше и за миг той бе връхлетян от старите съмнения.

— Tec, cariad? — каза толкова тихо, че се съмняваше Шарлот и Софи да могат да го чуят. — Тес, скъпа?

При тези думи тя вдигна глава. Усмихваше се, очите ѝ танцуваха. Уил се зачуди как някога би могъл да си помисли, че имат цвета на метал: те бяха облаците, които се събираха над Кадер Идрис. Теса запуши устата си с ръка, сякаш за да не се разсмее с глас.

— О, Уил. Толкова съм щастлива.

Той посегна, за да вземе ръцете ѝ в своите, и Шарлот се прокашля. Очите ѝ преливаха от обич и топлота, докато навеждаше поглед към Теса и Уил.

— Да започваме — каза тя.

Институтът притихна; Сесили престана да подръпва струните на арфата. Уил стоеше и съзерцаваше Теса, докато животът му се разгръщаше пред него.

— Тук съм в две свои качества — продължи Шарлот. — Като консул е мой дълг да венчая двама нефилими. — Тя се взря яростно в множеството, предизвиквайки някой да възрази на описанието ѝ на Теса като нефилим. Като приятелка на двамата, за мен е огромна радост да скрепя щастието им в тайнството на брака.

За миг на Уил му се стори, че чу някой да се смее; погледна към редиците пейки, ала видя единствено приятелски лица. Дори физиономията, която Гейбриъл Лайтууд направи насреща му, бе обичайната му реакция, а не проява на враждебност.

— Тереза Грей — каза Шарлот. — Намери ли онзи, когото душата ти обича?

„Ще стана сега и ще обиколя града по улиците и по площадите, ще търся онзи, когото обича душата ми. Потърсих го, но не го намерих.“[47] Уил знаеше думите; всички ловци на сенки ги знаеха.

Лицето на Теса сияеше.

— Намерих го. И никога няма да го оставя да си отиде.

— Уилям Оуен Херондейл. — Шарлот се обърна към Уил. — Обиколи ли стражарите и градовете на света? Намери ли онази, която обича душата ти?

Уил си спомни всички неспокойни нощи, в които бе бродил из улиците на Лондон, без цел и посока. Навярно тогава наистина бе търсил Теса, без дори да го знае.

— Намерих я. И никога няма да я оставя да си отиде.

Шарлот се усмихна.

— Време е да си размените пръстените.

Сред събралите се в църквата премина заинтригуван шепот: Теса, макар майка ѝ да бе ловец на сенки, не можеше да носи руните на Ангела. Гостите на церемонията несъмнено се бяха питали как младоженците щяха да се справят с руните, които по традиция се разменяха на сватбата — една на ръката и друга над сърцето. Щяха да останат разочаровани, помисли си Уил: двамата с Теса бяха решили да оставят слагането на руните за след церемонията… руната над сърцето и така често се поставяше насаме.

Софи пристъпи напред, протегнала малка кадифена кутийка, в която имаше два пръстена със символа на Херондейл. От вътрешната им страна беше гравирана по една светкавица (символ на това, че Теса произлизаше от рода Старкуедър) и пет думи: последната мечта на душата ми.

Уил не го беше грижа, че цитатът няма да означава нищо за другите. Той означаваше всичко за него и Теса.

Теса взе по-големия пръстен и го постави на пръста му. Уил открай време носеше пръстена на семейството си, но сега той му се стори различен, натежал от ново значение. Теса свали непохватно ръкавицата си; докато Уил улови голата ѝ ръка в своята и ѝ сложи херондейловския пръстен, тя вече пружинираше на пръсти от нетърпение.

Когато пръстенът се плъзна на мястото си, тя погледна към ръката си, а после към Уил, лицето ѝ бе станало сериозно от радост.

— Тереза Грей Херондейл и Уилям Оуен Херондейл — обяви Шарлот. — Вече сте женени. Нека се възрадваме.

От пейките се надигнаха възторжени възгласи; Сесили засвири силна и вероятно не особено подходяща маршова песен на арфата. Уил взе Теса в прегръдките си: тя бе кълбо от мека коприна, хлъзгав тюл и топли устни, вдигнати към неговите за бърза целувка. Той вдъхна уханието ѝ на лавандула и му се прииска да бяха далече от всичко това, сами в стаята, която бяха приготвили и обзавели за себе си. Стаята, която щяха да делят като женена двойка до края на живота си.

Само че тепърва им предстоеше изобилната тържествена вечеря. Уил мушна ръката на Теса под своята и я поведе надолу по стъпалата на олтара.

* * *

Шарлот бе надминала себе си с украсата на балната зала. Транспаранти от златна коприна висяха над прозорците, праговете и камините. Една-едничка огромна маса минаваше през средата на залата; покривката бе от жакард, чиниите, подносите, свещниците и приборите бяха от злато.

Очите на Теса се разшириха.

— Шарлот не биваше да харчи толкова много пари — прошепна тя, докато заедно с Уил разглеждаха разкошната цветна украса, водопади от розови, златни и кремави рози, отрупали всички възможни повърхности.

— Да се надяваме, че е изтръскала хазната на Клейва — отвърна Уил преспокойно, докато си вземаше парче торта.

Теса се засмя и посочи два еднакви стола, масивни и подобни на тронове, със заострени на върха облегалки и златни инкрустации. След кратък прошепнат разговор, те се настаниха царствено върху тях, а вратите на балната зала се отвориха и сватбените гости се изляха вътре с възторжени ахвания, облечени в най-хубавите си дрехи. Сесили, със синя рокля в тон с очите ѝ, се приближи с танцувална стъпка, за да ги прегърне, целуне и поздрави. Гейбриъл вървеше след нея, съзерцавайки я като чезнещ от любов елен в гората. Гидеон и Софи, щастливо сгодени, се кискаха в един ъгъл, а Шарлот и Хенри се суетяха около бебето Чарлс, което имаше колики и искаше всички да го разберат.

Сесили плесна с ръце, когато двама от прислужниците, които Шарлот бе наела специално за случая, се приближиха, носейки две торти на няколко етажа.

— Защо две? — прошепна Теса в ухото на Уил.

— Една за гостите и една за булката — обясни той. — Тази за булката ще бъде нарязана и всички ще бъдат изпратени вкъщи с по едно парче, за късмет. Твоята е предназначена да бъде изядена, с изключение на едно парче, което ще запазим за двайсет и петата си годишнина.

— Поднасяш ме, Уил Херондейл. Никой не иска да яде парче двайсет и пет годишна торта.

— Надявам се, че ще мислиш другояче, когато и двамата остареем и погрознеем — каза Уил.

А после си спомни, само за миг, че Теса никога нямаше да остарее и погрознее. Единствено той щеше да остарее и да умре. Беше странна, натрапчива мисъл; той побърза да извърне очи и улови погледа на Татяна Блекторн, която се бе настанила в края на масата. Притискаше Джеси до себе си, а зелените ѝ очи се стрелкаха подозрително из стаята. Знаеше, че Татяна е едва на деветнайсет години, ала изглеждаше с години по-стара.

Тя му отправи неразгадаем поглед и извърна очи.

Уил потрепери и сложи ръка върху тази на Теса в същия миг, в който Хенри потропа по чашата си с нещо, което доста приличаше на епруветка. По всяка вероятност беше епруветка; Хенри вече си беше устроил лаборатория в подземието на къщата на консула на „Гроувнър Скуеър“.

— Да вдигнем наздравица — започна той. — За щастливата двойка…

Теса бе преплела пръсти в неговите, ала на Уил все още му беше студено, сякаш погледът на Татяна бе разлял ледена вода във вените му. Сесили се бе върнала при Гейбриъл и по блясъка в очите ѝ брат ѝ се досети, че е намислила нещо.

Всъщност, както се оказа, всичките им приятели бяха намислили нещо. След наздравицата на Хенри бе ред на Шарлот, а после Гидеон и Софи, Сесили и Гейбриъл. Те хвалеха Теса и се закачаха с Уил, но това бяха закачки, родени от любов, и Уил се смееше не по-малко от всички останали… е, освен може би Джесамин. Тя беше тук, в призрачна форма, и Уил виждаше как се полюлява от смях, а русата ѝ коса се рееше от невидим бриз.

С напредването на вечерята мълчанията между Уил и Теса се проточваха все повече. Не бяха неловки мълчания, тъкмо обратното. Имаше нещо друго, нещо между тях, което пращеше като напален огън. Всеки път, когато Теса погледнеше към Уил, бузите ѝ порозовяваха и тя прехапваше устни. Уил се чудеше дали би било грубо да скочи върху масата и да нареди на всички да си вървят, тъй като спешно трябваше да си поговори насаме със своята съпруга.

Реши, че да, би било грубо. Въпреки това, докато гостите започнат да идват при тях, за да се сбогуват, той вече потрепваше нетърпеливо по пода с излъсканите си обувки.

— Колко очарователно — каза на Лилиан Хайсмит.

Да видя как си отивате, допълни наум.

— О, да, много разумно да си тръгнете, преди пътищата да са се заледили съвсем — каза Теса на Мартин Уентуърт. — Напълно разбираме.

— Абсолютно — започна Уил, обръщайки се, — и ви благодарим, задето дойдохте…

Млъкна рязко. Пред него стоеше Татяна Блекторн. Върху лицето ѝ нямаше абсолютно никакво изражение, като тиган, чието дъно някой беше изстъргал прекалено усърдно. Тънките ѝ ръце се движеха неспокойно.

— Трябва да ти кажа нещо.

Уил видя, че Сесили го поглежда разтревожено. В ръцете си държеше малкия Джеси — Татяна очевидно се бе възползвала от възможността да ѝ го тръсне, за да може да поговори с Уил. Безпокойството му се усили.

— Да? — каза той.

Татяна се приведе към него. Около врата ѝ висеше златен медальон, върху който беше гравиран символът с тръни на семейство Блекторн. Уил осъзна с внезапно неприятно завиване на свят, че роклята ѝ бе същата, с която бе облечена в деня, когато баща ѝ и съпругът ѝ бяха умрели. Петната по нея несъмнено бяха отдавна засъхнала кръв.

— Днес, Уил Херондейл — тя говореше много ниско и много ясно, почти в ухото му, — ще бъде най-щастливият ден от живота ти.

И сам не знаеше защо, но Уил усети как по тялото му пробяга тръпка. Не ѝ отговори, пък и тя като че ли не очакваше отговор — просто се отдръпна и отиде при Сесили, вземайки увитото дете с доволно изражение.

В мига, в който тя излезе от балната зала, Сесили побърза да дойде при брат си. Теса бе потънала в разговор с Шарлот наблизо, но той не смяташе, че бе забелязала нещо, слава на Ангела.

— Какво ти каза онази ужасна Татяна? — попита Сесили. — От нея ме побиват тръпки, Уил, ама наистина. Само си помисли, когато се омъжа за Гейбриъл, тя ще ми бъде роднина.

— Каза, че днес ще бъде най-щастливият ден от живота ми.

Уил имаше чувството, че в стомаха му беше легнал студен камък.

— А. — Сесили сбърчи вежди. — Е… това не е толкова лошо, нали? Хората обикновено казват подобни неща на сватбите.

— Сиси. — Гейбриъл се бе появил до нея. — Започва да вали сняг. Вижте.

Те всички погледнаха: сняг през март не беше нещо обичайно и когато завалеше, обикновено беше вледеняваща, бръснеща суграшица. Изобщо не приличаше на пухкавите бели снежинки, които се сипеха навън, готови да завият мръсния град в облак от чисто сребро.

Гостите се разбързаха, за да си тръгнат, преди пътищата да са станали непроходими. Сесили отиде да прегърне Теса и да ѝ пожелае да бъде щастлива. Уил се изправи на крака, докато Шарлот се приближаваше усмихната.

— Кажи на Теса, че съм отишъл да се уверя, че в стаята ни е запален огън — помоли той механично. Струваше му се, че се намира на огромно разстояние от собственото си тяло. — Не бива да ѝ е студено в нощта на сватбата ѝ.

Шарлот изглеждаше озадачена, но не се опита да го спре.

* * *

Днес ще бъде най-щастливият ден от живота ти.

Ако Татяна не бе изрекла тези думи, зачуди се Уил, дали сега той щеше да седи на прозореца и да се взира в снега и студа навън? Градът побеляваше пред очите му, катедралата „Сейнт Пол“ бе призрак на фона на двуцветното небе.

Думите на Татяна сякаш бяха ключ, отключил нещо в него, и ето че всичките му страхове се бяха посипали навън. На сватбата нямаше роднини на Теса, а той все още се тревожеше, че Клейвът може никога да не я приеме наистина, че магьосническата ѝ природа винаги ще ги възпира да гледат на нея като на истински ловец на сенки. Ами ако ѝ говореха жестоко, а той не бе там, за да им попречи? Ами ако направеха живота ѝ нещастен и тя го намразеше, задето я беше пленил в Лондонския анклав? Ами ако Джем им липсваше толкова много, че не успееха да надмогнат тъгата си и да живеят?

Ами ако не успееше да направи Теса щастлива?

Мислите кръжаха в главата му като сняг. Беше запалил огъня и в стаята бе топло; в средата имаше голямо легло с колони, а някой, вероятно Шарлот, бе поставил върху нощните шкафчета вази с кремави цветя, които изпълваха въздуха със своето ухание. Снегът прошумоля тихо до стъклата на прозореца, когато вратата се отвори и Теса подаде глава в стаята. Усмихваше се широко, грейнала като свещ.

Ами ако днес е най-щастливият ден от живота ѝ? Ами ако всеки следващ ден е по-тъжен и по-празен?

Уил си пое накъсано дъх и се помъчи да се усмихне.

— Тес.

— О, хубаво, облечен си благоприлично. Мъничко се притеснявах, че може да си се облякъл като Сидни Картън просто за да ме шокираш. Може ли Софи да влезе? Трябва да ми помогне с роклята.

Уил просто кимна. Теса присви очи; познаваше го по-добре от почти всеки друг на света, помисли, си той. Щеше да види страховете и съмненията му.

Ами ако помислеше, че те се отнасят до нея?

Теса махна и двете със Софи прекосиха спалнята и отидоха в съседния будоар, докато Уил се взираше вцепенено в ръцете си. По дяволите, до деня на сватбата нито веднъж не бе изпитал страх или съмнение. Всяка сутрин се беше събуждал, чудейки се как е възможно да бъде толкова щастлив, така изпълнен с очакване.

И тогава му се приискваше да сподели с Джем, ала Джем го нямаше. Скръб и любов, преплетени като мрак и светлина в душата му. Ала никога не се бе съмнявал в обичта си към Теса.

Чу движение и тих смях в будоара, а после Софи се появи, намигна му и си тръгна, затваряйки вратата на спалнята зад себе си. Миг по-късно Теса пристъпи в стаята. Беше увита в халат от синьо кадифе, който я покриваше от врата до глезените. Косата ѝ беше разпусната и се разливаше по раменете ѝ във водопад от меки кестеняви вълни.

Прекоси стаята с боси крака и се отпусна на прозореца до него.

— Е, Уил — подкани го меко. — Кажи ми какво те измъчва, защото знам, че има нещо.

До болка копнееше да я вземе в обятията си. Ако я целунеше, знаеше, че ще забрави: думите на Татяна, дупките в собствената си душа, всеки страх, който го измъчваше. Никога не се изгубваше така изцяло, както в прегръдките на Теса. Спомни си нощта, която бяха прекарали заедно в Кадер Идрис, усещането на тялото ѝ под неговото, невероятната мекота на кожата ѝ. Как скръб и съжаление се бяха разтопили в онзи миг, оставяйки единствено щастие, каквото никога не бе вярвал, че ще познае.

Ала на сутринта спомените се бяха завърнали и той се боеше, че и сега ще стане така. Дължеше ѝ нещо по-добро. Дължеше ѝ повече от това да се опита да открие забрава в целувките ѝ.

— Глупаво е — отвърна. — И все пак не ми дава мира. Преди да си тръгне, Татяна ми каза: „Днес ще бъде най-щастливият ден от живота ти“.

Теса повдигна вежди.

— И си мислиш, че според нея всеки следващ ден ще бъде по-нещастен? Сигурна съм, че наистина го вярва. Тя те мрази, Уил. Мрази и мен. Ако би могла да съсипе този ден за нас, на драго сърце би го сторила. Това не означава, че притежава способностите на злата фея на кръщенето на Спящата красавица.

— Знам това. Ала през цялото това време се тревожех, че няма да те направя щастлива.

Теса се сепна.

— Уил.

— Никога не съм те винил, задето го обичаш — каза той, без да откъсва очи от лицето ѝ. — Всичко в живота си той е правил с достойнство и чистота, и сила… а кой не би искал да го обичат по този начин? Докато, когато аз те обичам, знам, то е отчаяно. — Почти се сгърчи при тази думи. — Мисля, че не си в състояние да разбереш как те обичам. Навярно съм го крил по-добре, отколкото си мислех. То е нещо разтърсващо, Теса. Заплашва да ме разкъса на парчета и аз се ужасявам да бъда така… променен.

Уил извърна очи от нея. Виждаше отражението си в тъмния прозорец, лицето му беше много бледо под тъмната коса. Зачуди се дали няма да я уплаши.

— Уил — меко каза тя. — Уил, погледни ме.

Той го направи; дори в дебелия халат беше очарователна и го изпълваше с желание, от което му се зави свят. От онази нощ в Кадер Идрис не бяха правили друго, освен да се целуват, и то рядко. Бяха се сдържали в очакване на тази нощ.

Теса пъхна сгънат лист хартия в ръката му.

— Джем е бил тук тази вечер. И аз, също като теб, не съм го видяла. Оставил е обаче писмо на Софи и тя ми го предаде. Мисля, че трябва да го прочетеш.

Уил го отвори бавно. Колко време беше минало, откакто за последен път бе видял познатия почерк на своя парабатай?

Уил,

Знам, че днес си щастлив, защото как би могъл да не си? И все пак страхът, че няма да приемеш щастието си, ме кара да крача неспокойно из Града на тишината. Никога не си вярвал, че си достоен за обич, Уил, ти, който обичаш с цялото си сърце и душа. Страхувам се какъв ще бъде резултатът, защото Теса те обича. Трябва да имате вяра един в друг така, както аз имам вяра във вас.

Днес спрях за малко пред Института, за да предам почитанията си. Надзърнах през прозореца и ви видях да седите заедно, ти и Теса. Никога не съм ви виждал да изглеждате толкова щастливи. Знам, че с всеки изминал ден от живота ви заедно ще бъдете все по-щастливи.

Wo men shi sheng si ji jiao[48]

Джем

Уил си пое дъх с усилие и подаде бележката на Теса. Джем сякаш се бе протегнал през тъмната ледовита нощ и бе уловил ръката му. Мястото над сърцето му, там, където се бе намирала парабатайската му руна, сякаш искреше и пареше. Внезапно си спомни последния път, когато двамата с Джем бяха в Института заедно, и Уил бе казал, че Теса може би няма да иска да се омъжи за него. Джем се бе усмихнал и бе отвърнал: „Е, това зависи от теб“.

Все още зависеше от него. Искаше да бъде женен за нея повече, отколкото бе искал каквото и да било някога, и нямаше да допусне страховете му да съсипят това.

Теса бе оставила бележката настрани и го гледаше със сериозни сиви очи.

— Е, това е то… в кого ще се вслушаш, Уил? Татяна или Джем?

Уил срещна погледа ѝ.

— Ще се вслушам в сърцето си. Защото то ме доведе при теб.

Теса се усмихна лъчезарно, а после ахна през смях, когато той протегна ръце и я притегли в скута си.

— Почакай — каза и се изправи, което никак не се хареса на Уил… би трябвало да се сближават, не да се отдалечават един от друг.

Тя подръпна лентата от плат, която задържаше халата ѝ затворен. Уил се изпъна, притиснал гръб до студения прозорец. Синьото кадифе се плъзна от раменете ѝ, разкривайки полупрозрачен пеньоар от бяла дантела, задържан отпред от редица панделки от син сатен, вързани на фльонги.

Очевидно не носеше нищо отдолу. Извивките и вдлъбнатините на тялото ѝ бяха очертани от кремавата материя, плъзгаща се по нея като паяжина. Уил разбра защо Софи му беше намигнала.

— Тес — каза дрезгаво и протегна ръце.

Тя се върна в прегръдките му, като се кискаше тихичко.

— Харесва ли ти? — попита го, заровила лице във врата му. — Шарлот ме заведе в най-скандалното място на Бонд Стрийт…

— Обожавам го — отвърна той, улавяйки устата ѝ в мека целувка. — Обожавам теб, макар че не искам да мисля за Шарлот по нощница. — Той облегна глава на стъклото на прозореца. — Свали ризата ми, Теса.

Тя се изчерви и посегна към седефените копчета. Всичко в Кадер Идрис се бе случило бързо, мъгла от горещина и допир. Това беше бавно, пръстите ѝ се спускаха от копче на копче, устните ѝ се притискаха до кожата, която се разкриваше сантиметър по сантиметър. Докато ризата падне на пода, Уил не искаше нищо друго, освен да я вземе на ръце и да я отнесе в леглото.

Само че още не бяха готови. Уил извади стилито си от джоба и го подаде на Теса, която го погледна озадачено.

— Последните брачни руни — каза той. — Искам ти да ми ги сложиш.

— Но…

Положи длан върху нейната и доближи стилито до ръката си, където прокара очертанията на първата брачна руна. Стилито заискри до кожата му, смесвайки удоволствие и болка. Лицето на Теса бе пламнало, докато заедно те поднесоха стилито към мястото над сърцето му… до избелелия белег, където някога стоеше парабатайската му руна.

— „Положи ме като печат на сърцето си, като пръстен на ръката си — прошепна той, докато заедно двамата рисуваха следващия знак. — Защото любовта е силна като смърт, пламъците ѝ са огнени.“

Теса се облегна назад и се загледа в руната, която изпъкваше, силна и тъмна върху кожата на гърдите му. Положи ръка върху нея и Уил се зачуди дали усеща как думка сърцето му.

— „Големи води не могат да угасят любовта и реки няма да я залеят.“[49] Никога няма да престана да те обичам, Уил…

Стилито се търкулна на килима. Тя все още седеше в скута му и като улови хълбоците ѝ, той се приведе, за да я целуне. Изгуби се напълно в мига, в който устните им се докоснаха. Изгуби се в Теса, в отчаяната нужда да я целуне по-силно, да я притисне по-плътно до себе си, да бъде още по-близо до нея. Ръцете му се плъзнаха по коприната и дантелата на пеньоара ѝ, материята се набръчка в шепите му.

Докато целувката им ставаше все по-необуздана, Уил посегна към най-горната копринена панделка на пеньоара ѝ. Теса ахна тихичко, когато дрехата се свлече, оголвайки върховете на гърдите ѝ. Кожата ѝ беше мека и бледа като сметана. Неспособен да се сдържа повече, Уил полагаше целувки върху шията, върху ключицата ѝ, прокарвайки бавно устни по нежната извивка на раменете ѝ. Тя простена тихо и се заизвива в скута му, ноктите на ръцете ѝ, които стискаха раменете му, се впиха леко в кожата му.

Ако не направеше нещо, и то бързо, осъзна Уил, двамата щяха да се озоват на пода и нямаше да станат повече. С дълбок, гърлен стон пъхна една ръка под коленете на Теса, другата се обви около раменете ѝ: тя се разсмя с изненадана наслада, докато той я отнасяше до леглото. Търкулнаха се сред меките възглавници и пухената завивка, посягайки един към друг — дългото гладуване, с което бяха чакали този миг, най-сетне бе свършило.

Уил изрита обувките си настрани и развърза останалите панделки на пеньоара, докато Теса се изтягаше над него, а дългата ѝ коса се превърна в завеса около тях. Преди, в пещерата, бе тъмно; сега Уил можеше да види всеки сантиметър от Теса и тя беше великолепна.

Тя докосна лицето му с дивящи се пръсти, а после остави ръката ѝ да се плъзне надолу, изучавайки мекотата и силата на гърдите му, новата руна над сърцето му.

— Моят красив Уил — каза с дрезгав от желание глас.

Уил я притегли надолу до себе си и те се претърколиха върху леглото, кожа до кожа; коленичил, той се залови да целува всеки сантиметър от тялото ѝ. Както и бе знаел, че ще стане, забрави всичко друго, докато тя се извиваше и трепереше под допира му. Съществуваха единствено този миг, единствено тази нощ, единствено те двамата, единствено Уил и Теса Херондейл и началото на живота им заедно.

* * *

Часове по-късно Уил се събуди от нежното докосване на Теса до рамото му. Беше заспал, обвил ръка около нея, косата ѝ беше разпиляна по гърдите му. Той погледна надолу към своята съпруга, която му се усмихваше.

— Какво има? — попита, отмятайки кичур коса от очите ѝ.

— Чуваш ли камбаните?

Уил кимна; в далечината камбаните на „Сейнт Пол“ отбелязваха един след полунощ.

— Това е денят след сватбата ни — каза Теса. — Не си ли по-щастлив, отколкото беше вчера? Защото аз съм. Мисля, че с всеки изминал ден от живота ни заедно ще бъда по-щастлива.

Уил знаеше, че по лицето му се разлива широка усмивка.

— Ти нямаш срам, съпруго моя. Наистина ли ме събуди посред нощ просто за да ми кажеш това?

Теса се притисна до него под завивките. Той усети лекия ѝ допир до кожата си.

— Може би не само за това, обич моя.

Уил се засмя тихичко и я привлече в прегръдките си.

Бележки под линия

1

Превод Невяна Розева. — Б.пр.

2

Метателно оръжие, произхождащо от Южна Америка и представляващо няколко кожени ленти, завършващи с каменни топки. — Б.пр.

3

Комедийна пиеса в три действия от Оскар Уайлд. — Б.пр.

4

Татко (перс.). — Б.пр.

5

„Улови гарафата“ — шега с латинската сентенция „Улови мига“ („Carpe diem“). — Б.пр.

6

Традиционен ирански шал, който покрива главата. — Б.пр.

7

Улица в Лондон, известна с магазините си за мъжка мода. — Б.пр.

8

Мамо (персийски). — Б.пр.

9

Божествено растение в зороастрийството, а по-късно и в персийската култура и митология. — Б.пр.

10

Маргаритка (англ.). — Б.пр.

11

Психиатрична клиника в Лондон. — Б.пр.

12

Малък, малкият ми (уелски). — Б.пр.

13

В много европейски традиции — голям дървен кол, украсен с цветя и зеленина, около който се танцува и отбелязва пристигането на пролетта. — Б.пр.

14

Превод Асен Г. Христофоров. — Б.пр.

15

Един от най-старите закрити пазари в Лондон. — Б.пр.

16

Митични създания в персийската митология. — Б.пр.

17

Ориенталска романтична поема в стихове и проза от ирландския поет Томас Мур. — Б.пр.

18

Английско хумористично списание, основано през 1841 г. и просъществувало до 1992 г. — Б.пр.

19

Коринтяни, 15:55. — Б.пр.

20

„Пътешествие до Луната“ — прочут късометражен ням филм от 1902 година. — Б.пр.

21

Персийско ястие — запържен ориз с леко загоряла коричка. — Б.пр.

22

Традиционна персийска яхния от патладжан и домати. — Б.пр.

23

Скъпи (персийски). — Б.пр.

24

От енкаустика — вид живописна техника с горещ восък. — Б.пр.

25

Превод Валери Петров. — Б.пр.

26

Индийско ястие от ориз, парченца риба треска и яйца. — Б.пр.

27

Келтска кралица, живяла на британските острови през първи век от новата ера. — Б.пр.

28

Традиционна японска настилка. — Б.пр.

29

Първото царство, поставило началото на Персийската империя. — Б.пр.

30

Китайско митологично създание, подобно на еднорог. — Б.пр.

31

Вид индо-персийска кама. — Б.пр.

32

Извит арабски кинжал. — Б.пр.

33

Превод Невяна Розева. — Б.пр.

34

Прост вид фотоапарат, популярен в края на деветнайсети и началото на двайсети век. — Б.пр.

35

Братко (персийски). — Б.пр.

36

Честито, мила мамо! (персийски). — Б.пр.

37

Титла на кмета на Лондон и други големи градове във Великобритания. — Б.пр.

38

Английски израз, означаващ „кураж, почерпан от алкохол“. — Б.пр.

39

Подподово отопление в римската архитектура. — Б.пр.

40

„Хамлет“, превод Валери Петров. — Б.пр.

41

Превод Александър Шурбанов. — Б.пр.

42

Послание на Яков, 4:7. — Б.пр.

43

В английската традиция името Яков се превежда като Джеймс. — Б.пр.

44

Будика е кралица на келтското племе ицени, населявало Източна Англия през древността. Съпруга е на вожда им Прасутаг. През 60 г. Будика застава начело на въстание срещу Римската империя, което след година е потушено и тя се самоубива. — Б.пр.

45

Ела! (персийски). — Б.пр.

46

Скъпа сестро (персийски). — Б.пр.

47

Песен на песните, 3:2. — Б.пр.

48

„Ние сме приятели до края на живота си“ (мандарин). — Б.пр.

49

Песен на песните, 8:6–7. — Б.пр.

Content

Касандра Клеър
Верига от злато
Последните часове: #1

Първа част

Отминали дни: 1897 г.

1 По-добри ангели

Отминали дни: Идрис, 1899 г.

2 Пепел от рози

3 Тази жива река

Отминали дни: Сайрънуърт Хол, 1900 г.

4 Полуболна от сенки

5 С падането на нощта

Отминали дни: Идрис, 1900 г.

6 Ни звук на радост

Отминали дни: Идрис,1900 г.

7 Всяка песен

8 Не в чужда земя

9 Отровно вино

Отминали дни: Париж, 1902 г.

10 Лоялността обвързва

11 Талисмани и магии

12 Краят

13 Съсипан

14 Сред лъвовете

Втора част

15 Стаята на шепота

16 Легион

Отминали дни: Сайрънуърт, 1900 г.

17 Пустото море

Отминали дни: Лондон, „Гроувнър Скуеър“, 1901 г.

18 Раздвижва мрака

19 Навсякъде ще бъде Ад

20 Всеки, който не е Бог

Отминали дни: Сайрънуърт Хол, 1898 г.

21 Цял горя

22 Обвързване

23 Никой, който обича

Епилог

Бележки върху текста

Приказка за Лондон (Бонус история за Уил и Теса)

Бележки под линия