Майкъл Прескот

В тъмните бездни

Положил си ме в най-дълбокия ров, в тъмни места, в бездните.

Псалм 88

Въведение

Знам кой си ти.

Тази мисъл пулсираше вътре в нея в синхрон с ритъма на сърцето ѝ. Тази мисъл се бе вкопчила с твърдите си студени пръсти и не си отиваше.

Знам кой си ти. Знам кой си ти.

В началото тя не знаеше. Предполагаше, че е някой случаен психопат. Той щеше да я изнасили и изостави. Или може би искаше пари, някакъв откуп. Родителите ѝ не бяха богати, но водеха живот като богаташи — обитаваха къща, която не можеха да си позволят, и то в квартал, далеч над техните възможности. Опитваха се да се изкачват по социална стълба. Включваха се в местните клубове, играеха голф и вземаха участие в благотворителни инициативи, представяйки се за важни клечки, без никой и да подозира, че плащат за забавленията си с втора ипотека и безкрайни заеми от двете страни на семейството.

Може би той беше сбъркал представата си с действителността. Може би смяташе, че е богата. Но тя не го вярваше. Мислеше си, че най-вероятното щеше да бъде изнасилване. Знаеше, че има секси тяло, което по-възрастните забелязват. Виждала бе много мъже в трийсетте им години и дори по-възрастни да се спират и да я зяпат, докато се прибираше от училище. Веднъж едно много красиво момче се опита да я качи в мерцедеса си. Заявила му беше, че не е „такава“, а той отговори, че не го е грижа. Тя продължи пътя си, но тайно бе поласкана.

Струваше ѝ се твърде възможно развратникът, който я държеше сега, да е просто един отчаян, мръсен стар мъж. Но не беше съвсем сигурна дали е толкова стар. Първото ѝ впечатление бе, че не е много по-възрастен от Джейсън, гаджето на съученичката ѝ Саша, който работеше в една финансова фирма и беше на двайсет и пет години.

Ако всичко, което искаше, бе да я обладае, то тя щеше да се справи с това. Преди три години, когато беше четиринайсетгодишна, загуби девствеността си. Оттогава имаше връзка с четири момчета, даже с пет, ако се броеше и Нелсън Самовар, но той бе толкова напрегнат, че не можа да го осъществи. За нея сексът не беше тайна. Ще остави този развратник да прави каквото си иска. Надяваше се поне да използва презерватив. Имаше разни болести, които я тревожеха.

Но той не я изнасили. И това я накара да започне да се страхува.

Щом не искаше пари и не искаше секс…

То тогава защо я заплаши с оръжие, отвлече я от улицата и я натъпка отзад в паркирания си фургон? Защо завърза ръцете и краката ѝ, запуши устата ѝ с топка за тенис, залепи я с тиксо и я откара вън от града? Защо я изостави сама отзад във фургона, дълго време след като спряха и последните светлини на деня изчезнаха зад цветните пердета на прозорците?

Не обръщаше много внимание на новините — те бяха така отегчителни и глупави — но знаеше за други момичета от гимназии в Лос Анджелис, които бяха изчезнали през последните години. Никоя от тях не беше от нейното училище или от квартала ѝ. Нямаше основание да свързва тези престъпления с шофьора на фургона.

Но ако все пак това беше същият човек…

Не можеше да си спомни, но жертвите бяха четири или може би пет. Две още се издирваха, а другите две или три бяха намерени. По-точно телата им, оставени на различни места в пустинята Мохаве. Той ги бе отвлякъл и убил. Не можеше да си спомни по какъв начин, може би ги беше застрелял.

Когато тази мисъл се появи в ума ѝ, каза си, че това не може да бъде вярно. След това прие, че вероятно е възможно — но малко вероятно. С напредването на времето обаче то започна да става все по-приемливо, а тя лежеше на постлания под на фургона, извиваше ръце и крака и пъхтеше със запушената си уста. И в един момент неусетно то се превърна от мисъл в увереност.

Знам кой си ти.

И какво ще направиш.

Светът вън от фургона бе потънал в мрак. Трябва да беше осем часът, а може би и по-късно. Родителите ѝ сигурно бяха съобщили за изчезването ѝ. Полицията щеше да я търси. Може би са споменали за това и в новините. Чудеше се, какво ли ще кажат приятелките ѝ, когато го чуят. Дали мобилните телефони вече звънят из целия Бел Еър? Дали Саша, Тейлър и Табита разпространяват ужасната новина?

Дявол да го вземе, тя се уплаши. На седемнайсет години беше твърде рано да умре.

Минаха часове, а не чуваше никакъв шум наоколо. Дали бе забравил, че тя се намира тук? Може би той си беше доста смахнат…

Фургонът изскърца.

Тя настръхна.

Още едно изскърцване, когато колата подскочи на пружините си. Вратата на шофьора се отвори с леко щракване. Тя чу шум от обувки, стъпващи върху пясък или чакъл.

Той слизаше от предната седалка. След всичкото това време, прекарано в мълчание, той се раздвижваше.

Тя се изви настрана, огъвайки китките си, а дъхът ѝ сякаш избухваше през ноздрите ѝ.

Задната врата на фургона се отвори. Тя протегна шия и видя някой да се движи зад нея, долови неясния му силует. След това той вече беше върху нея. За миг си помисли, че в края на краищата наистина е изнасилвач.

Но той не направи никакво движение да я нападне, а само отлепи лентата от устата ѝ.

— Плюй — каза ѝ.

Тя се закашля, изхвърли топката за тенис и я чу как тупна на пода. Дълго време продължи да кашля.

— Как ти е името? — запита я той, когато се успокои.

— Джесика. Джесика Бендър[1].

— Бендър — възкликна той. — Ти да не си акробат?

Тя беше чувала какви ли не шеги с името си, но сега не можеше да долови нищо смешно.

— Какво?

— Няма значение. На колко години си, Джесика Бендър?

— На седемнайсет.

— Хубаво парче си, нали?

Не знаеше как да отговори на това.

— О, да, ти си хубавица — каза го някак странно топло и бавно. — Е, много съжалявам, че те изплаших. А сега отиваме вкъщи.

— Вкъщи ли?

— Имам предвид в твоя дом. Връщам те у вас. Ще постигна някакво споразумение с вашите. Просто бизнес, това е всичко.

Той се приближи при последните думи. Тя долови силна миризма на лекарства. На алкохол. Беше пил.

— О! — възкликна тя.

— Отново ще бъдеш в прекрасния Бел Еър. Ще подскачаш на коленете на татко си и ще прегръщаш любимото си мече.

Нещо проблесна рязко в мрака. Тя се отдръпна.

— Не бъди уплашено коте, Джесика Бендър — каза ѝ провлечено той. После преряза въжето от ръцете и краката ѝ. — Как си представяш, че ще вървиш, като си превързана като коледна пуйка? А сега да тръгваме.

Той стана и я вдигна на крака. Стори ѝ се, че е силен — твърде силен, за да се опита напразно да се бори с него, макар вече и с развързани ръце.

— Къде отиваме? — попита тя, когато той я извади от фургона.

— До колата ми. Тя е паркирана от другата страна на пътя. Не мога да взема фургона. Ченгетата може да го търсят.

Наоколо беше тъмнина, огромна и безмълвна, под звездното небе. Те бяха някъде из Мохаве, докъдето предприемачите все още не бяха стигнали. Въздухът беше топъл и сух и когато той я поведе напред, обувките им леко изскърцаха по твърдата почва.

— Какво споразумение? — попита тя.

— С вашите ли? Да приемем, че татко ти дължи малко пари на някои хора и аз трябваше да те задържа, докато той реши да се разплати.

— О!

— Както вече казах, бизнес.

— Да. — Спря за миг и добави. — Как тогава не ми знаеш името?

— Те ми казаха само това, което трябва да зная.

— Хъм.

Това беше добра история, но имаше два недостатъка. Първо, макар че баща ѝ живееше не според възможностите си, той не беше толкова глупав, та да се забърка с хора, които ще отвлекат дъщеря му и ще я държат като гаранция. И второ, тя бе слухтяла през цялото време, докато беше във фургона — там нямаше нито телефон, нито радиовръзка. Тогава как би могло да се постигне някакво споразумение?

Нямаше никаква сделка. Нямаше и кола, паркирана от другата страна на пътя. Нямаше да има и връщане в града.

Знам кой си ти. Знам кой си ти. Знам кой си ти.

— Знам кой си ти — каза тя гласно.

А той вървеше до нея с несигурна крачка.

— Как така?

— Ти си той. Ти си този, който… убива гимназистки.

Той не каза нищо. Стигнаха до пътя, една ивица, покрита с насаждения и бодливи кактуси. Нямаше никакъв трафик. Нямаше билбордове, осветителни стълбове, здания. Тя нямаше и представа, че някъде из Калифорния може да има такава пустота.

— Ето кой си ти — настоя тя. — Нали?

— Да — отвърна той.

Значи бе потвърдено. Нямаше вече никакво съмнение.

Тя наведе глава, страхуваше се да говори.

— Ти си умна — каза той. — По-умна от другите.

Момичето преглътна.

— От другите пет ли? — Чу гласа си, сякаш идваше някъде отдалеч.

— С теб ще станат пет — съгласи се той.

Чудеше се дали щеше да продължи този разговор. Вероятно не. Другите трябва да са опитвали, но може би всичките са изпаднали в хистерия. Знаеше, че той няма да се трогне от сълзи и плач. Логиката би могла да го убеди. Възможно бе.

— Всъщност ти не искаш да го правиш — каза му тя, докато пресичаха пътя. — Ако си искал, не е трябвало да се напиеш, за да го сториш.

— Така ли мислиш?

— Напил си се, защото част от теб иска да ме освободиш.

Той се изкашля и се подсмихна.

— Да, вярно е.

— Казвам го сериозно.

— Ти си мъртва — заяви той без всякаква емоция, а като твърдение на факт. — Ти си мъртва от момента, в който те хванах. Ти вече си мъртва. Това няма да се промени. Свиквай.

Стигнаха от другата страна на пътя. Тя разбра, че каквото и да каже, не може да го трогне.

Той я заведе в храстите. Спряха се недалече от пътя. Безжизнената пустиня се простираше необятна и необозрима под безлунното небе.

Тя погледна надолу и видя оръжие в ръката му. Трябва да го бе носил, втъкнато в колана на панталоните. Някаква пушка, малка и блестяща.

Той я видя как се вглеждаше в пушката и се засмя.

— Уплаши ли се, Джеси?

Страхът я беше обхванал от толкова много часове, че бе престанала да го забелязва.

— Да.

Той вдигна пушката.

— Затвори си очите.

Тя отново се опита.

— Не трябва да правиш това.

— Затвори си очите.

— Нека да поговорим.

— Затвори си очите.

— Мога да правя разни неща. — Това беше последната ѝ маневра. Макар че още преди да опита, знаеше, че ще е безнадеждна. — Аз не съм девствена. Мога да ти доставя удоволствие.

— Затвори си очите.

— Моля те.

— Затвори си очите.

Тъй като вече не ѝ оставаше нищо, което да каже или да направи, тя затвори очи.

И зачака.

Не беше нужно да чака дълго.

Глава първа

— Овесени бисквити — каза без всякакъв ентусиазъм Мег, влизайки в кухнята. Косата ѝ беше току-що измита и прикрепена отзад е червена панделка. — Надявам се да няма пак фъстъчено масло.

Робин Камерън много пъти се заричаше да приготвя на дъщеря си хранителна закуска, но в обичайното неистово усилие да подготви Мег за училище и себе си за работа, изглежда, не намираше време.

— Имахме фъстъчено масло само веднъж в петък. — Робин се постара да прозвучи оптимистично. — Тези са сладки, с крем.

— Десерт за закуска. Все още ли това се смята за най-важното ядене на деня?

— Никога не се оплаквай, че дневният ти прием на захар е определен. Когато поостарееш, ще разбереш, че редовното приемане на храни с висока захарност е най-важното нещо за щастието.

— Това лозунгът на Американското стоматологично дружество ли е?

— Щом те знаят какво е добро за бизнеса, това е то. Виж, овесените бисквити не са по-лоши за теб от онези какаово медни бухти, или каквито там бяха, които баща ти обикновено ти купуваше в Санта Барбара. Ти всъщност живееше изключително с тях.

Мег изправи глава, след като оправи гънките по сиво-бялата си униформа.

— Но това, мамо, бе преди милион години.

— Преувеличаваш. Всъщност не мисля, че ние с баща ти бяхме женени през Ледниковия период.

— Не знам. Отношенията ви станаха твърде хладни.

Робин не можеше да оспори това. Бракът им беше разклатен от дълги години, преди да бъде сложен край на мъките.

— Но — добави Мег, — захарта ме кара да избухвам.

— Това е измислица.

— Така ли?

— Да, що се отнася до този разговор. — Робин постави две опаковани овесени бисквити в чинията на Мег. — Като практикуващ лекар с лиценз от щата Калифорния мога да те уверя, че всеки ден милиони пътуващи живеят с тази здравословна и задоволяваща ги закуска. Те оцеляват. Така ще е и с теб.

— Стига да мога да повярвам — каза Мег, но ги изяде. — А ти? — попита тя с пълна уста. — Няма ли да се насладиш от своето кулинарно изкуство? Между другото, мислено поставих кулинарното изкуство в кавички.

— Благодаря, че сподели това. Ще си ги изям в офиса.

— Може би, след като ме оставиш в училище, ще спреш в някой хубав ресторант. Ще си поръчаш яйца Бенедикт и кроасани. А тези овесени бисквити са просто измама.

— Тайната ми е разкрита. — Робин седна до масата. — Научи ли си уроците?

— Да, лесно беше. Трябваше да напиша само един доклад за Спасителят в ръжта.

— Как ти се видя?

— Книгата е добра. Не можех да разчитам на Холдън Колфийлд, колкото си мислех, че ще мога.

Робин прие това като добър знак.

— Доколкото си спомням, той беше един доста объркан млад човек.

— Смятам, че е някак отчужден. Темата е злободневна, нали?

Робин направи кратък литературен преглед от Одисеята през Хамлет до съвременните книги, филми, телевизионни сериали за буржоазната тревожна и недоволна младеж.

— Винаги е била.

— А не наричаха ли някога хората от твоята професия алиенисти?

— Това беше отдавна. Терминът се отнасяше повече до Фройдовите психоаналитици, отколкото до нас, когнитиво поведенческите прототипове.

Мег не прояви интерес към разликата.

— Алиенацията — каза тя доста небрежно — е лошо нещо, нали? Да си откъснат от социалната общност?

Робин ѝ хвърли подозрителен поглед.

— Имам чувството, че се насочваш нанякъде.

— Всъщност не. Просто не мислиш ли, че хора, които посещават някое специално частно училище, са някак отчуждени?

— Деликатен намек.

Мег не можеше да бъде възпряна лесно.

— Дори само униформата е достатъчна, за да се усетиш отчужден. — Тя подръпна бялата си блуза. — Никой нормален човек не се облича така.

— Ти си напълно нормална личност. И „Гейнсбърг“ е напълно нормална гимназия. Да не споменавам, че е едно от най-добрите училища в града.

— Има много добри държавни училища. Привлекателни училища. Те приемат най-добрите и най-умните. Например като мен.

— Гимназия „Гейнсбърг“ също приема най-добрите и най-умните.

— Приемат само този, който може да си позволи учебната такса. Като говорим за това, все пак как можем ние да си я позволим?

— Нощем тайно се измъквам и продавам тялото си на булевард „Холивуд“.

— Психиатър през деня, проститутка през нощта. Виж, ако отида в държавно училище, ще можеш да се откажеш от мръсния си двоен живот.

— Толкова ли е тежко да носиш униформа?

— Не е само до униформата, а до цялата атмосфера в „Гейнсбърг“. Там е някакъв съвършено различен свят. Изобщо не е като част от града.

— Що за хрумване.

— Като че ли си изолиран.

— Предполага се да се чувстваш изолиран.

— Значи ли това, че алиенацията е лошо, а изолацията — добро?

Робин въздъхна. Тийнейджърската софистика бе мощно нещо.

— Зависи от какво ще си изолиран. В този случай, да, добро е.

— Защо? Какво е страшното навън?

— Четеш ли изобщо вестниците?

— А ти?

— Може би щях да го правя, ако имах повече време. И ако го правех, щях да чета за гангстерски стрелби, свръхдози от наркотици, тийнейджърски бременности…

— Няма да забременея или да вземам наркотици само защото ходя в държавно училище. Ти не ми вярваш. Всъщност именно това е.

— Мег, ако на молбата стои името на „Гейнсбърг“, ще имаш по-добър шанс да отидеш в добър колеж.

— Във всички случаи ще отида в добър колеж.

— Но ти имаш приятелки в „Гейнсбърг“.

— Навсякъде мога да си намеря приятелки. Поне ще си помислиш ли за друго училище?

Лесно беше да се излъже и поне временно да се отложи за по-късно. Но Робин съзнателно се стремеше никога да не лъже дъщеря си. Не бе лъгала по време на развода, нито през трудните месеци, които последваха с преместването и адаптирането към новите условия. Нямаше намерение да започне сега.

— Чувствам се по-спокойна като си в „Гейнсбърг“ — каза тя. — Не ми се сърди.

— За мое добро е, нали?

— Да, отчасти, но е и за мое добро. За спокойствието ми.

Мег хитро се подсмихна.

— Но нали знаеш, че и учениците от „Гейнсбърг“ понякога имат неприятности?

— Но не и ти, нали?

Дъщеря ѝ отвърна с пренебрежение:

— Никога няма да ми се случи.

Така ми харесва, помисли си Робин.

— Вземай си чантата, а аз ще наглася алармата.

Апартаментът им на две нива и с три спални беше обзаведен със защитна система. Това според Робин бе много важно нещо. Мег ѝ се караше за вманиачаването ѝ по отношение на алармата, но Робин не искаше да рискува. Според местните стандарти западен Лос Анджелис се водеше за спокойно място, но през последните месеци имаше погроми по улицата, въоръжен грабеж на бижутерийния магазин през два блока и изстрели от движеща се кола в събота през нощта.

Не беше чак толкова спокойно, колкото хората си мислеха.

Нямаше спокойно място в града.

Тази мисъл не престана да измъчва Робин, когато взе Джейми, приятелката на Мег, и ги закара до частното училище на Барингтън Авеню. Помаха им за сбогом и насочи колата си по магистралата на изток към града. Пусна CD плейъра. На диска беше Бранденбургски концерт №4 на Бах. Богатите тонове се лееха през високоговорителите.

Чудеше се дали не бе твърде рязка с Мег. Но като напусна магистралата и навлезе в пустошта на един изоставен квартал, видя грозотата и безнадеждността на града. Може би това щеше да се стори екзотично на дъщеря ѝ, като декор на някой музикален клип по Ем Ти Ви, но нямаше нищо екзотично в побоищата и сделките с наркотици. Нямаше нищо екзотично в пациентите, които лекуваше, нито в историите на живота им. Много от тях бяха тръгнали по лошия път в тийнейджърските си години, бяха попаднали в неподходящи компании и бяха направили лошия си избор. Тя искаше да закриля Мег от това. И ако дъщеря ѝ мислеше, че е свръхпротектираща… е много лошо.

Въпреки че денят беше мек, с температура, подходяща за сезона на Лос Анджелис в средата на май, Робин държеше прозорците затворени. Затворените прозорци, както и обгръщащата я като в пашкул музика, беше начинът ѝ да държи някак външния свят на разстояние.

Последните две години бе прекарала в Лос Анджелис, град на приходящи, едно място, където хората се мотаеха безцелно, но в непрестанно движение. Само че в квартала, през който минаваше сега, нямаше място, където да се отиде. Хората бяха тук временно или би прозвучало по-малко парадоксално, ако се кажеше, че границите на пътуванията им бяха ограничени от тесните рамки на техния живот — от коптора до затворническата килия, от стаята в мотела до клиниката за аборт, от нищетата до деградацията. Тук живееха хора, на по-малко от петнайсет километра от брега, които никога не бяха виждали океана. Тук имаше хора на разстояние един курс на автобуса до центъра на града и до една от най-големите библиотеки в света, които не бяха прочели и една книга.

Тя премина от останките на жилищния квартал към индустриалния сектор, напълно безлюден, работният ден беше започнал. Около нея бяха голи търговски постройки — складове и тухлени постройки без прозорци, на които висяха избелели надписи с думите Опаковане и Експедиция.

Спирайки на стоп линията, забеляза двама тийнейджъри, които стояха на ъгъла, вперили поглед в нея. По улиците на Лос Анджелис бе виждала стотици млади мъже като тях. Дори и подробностите ѝ бяха познати — нахлупените до вежди бейзболни шапки, черните тениски и широките като чувал панталони. Всеки ден, когато напуснеше сравнително спокойната магистрала, пътят ѝ минаваше покрай млади мъже като тях. И това не беше само в тази част на града. Те бяха навсякъде.

Робин обърна глава, уплашена, че погледът ѝ неправилно може да бъде изтълкуван като предизвикателство. Музиката продължаваше, но тя не беше в състояние да се съсредоточи — не и сега, когато първата ѝ среща с Алън Бранд бе насрочена за един часа. Беше среща, която очакваше от цяла седмица, откакто получи одобрението на заместник-началника Уагнър, връзката ѝ с Полицейското управление на Лос Анджелис (ПУЛА).

Спомни си как Уагнър я питаше защо е така ентусиазирана да си пъха носа в душевните преживявания на едно ченге.

— Това, което ме ентусиазира — му каза тя, — е възможността да покажа колко ефективно може да бъде лечението ми. Трябва ми обаче по-различна група пациенти от питомците на местния затвор.

Не ѝ беше лесно да получи разрешение от местния полицейски съвет. Необходими бяха месеци усилия да си осигури един полицай като пациент, с часове да пише и да преписва предложения, да се среща с висши полицейски чиновници, да прокара пътя си през бюрокрацията. Изгубила бе не малко нощи и уикенди. Лишавала се бе и от съня си.

Вече всичко беше подписано и връчено официално. Най-накрая получи одобрението, което ѝ бе нужно. Имаше разрешение да използва един полицай, само един, като пробен субект. Ако не получеше резултат със сержант Бранд, нямаше да ѝ бъде даден втори шанс. Така че, почвайки от днес, тя щеше да получи резултат.

Мина много време, докато светлината на светофара се смени. Може би трябваше да се промъкне на червено. Нямаше движение по кръстовището. Не обичаше да нарушава закона, но…

Силен трясък, скърцащ звук.

По скута ѝ се посипаха парчета стъкло.

Завъртя се бързо на седалката, точно навреме, за да види втория удар на лоста върху прозореца от страната на шофьора. Остатъкът от предпазното стъкло се разпръсна като душ от блестящи парчета и тогава една ръка се провря през прозореца и отключи вратата.

Това бяха двамата младежи, които съзря преди малко. Този, който беше по-наблизо, държеше лоста.

CD плейърът продължаваше да свири, концертът се разнасяше през колонките. Силен удар по предното стъкло. Обърна поглед натам и видя оръжието — голям, обкован в стомана пистолет, насочен отстрани като по филмите.

— Вън от колата, кучко! — надвика музиката държащият лоста.

Гласът му беше по-тънък, отколкото очакваше, почти като глас на момиче. Отстрани тя се чудеше на колко ли години е този младеж.

— Добре — отвърна тя. — Ваша е. Можете да вземете колата.

— Излизай!

— Излизам. — Но Робин не слезе. По всичко личеше, че не може да разкопчее колана. Треперещите ѝ пръсти не бяха в състояние да натиснат бутона.

— Излизай, мамка ти!

Най-после успя да го разкопчее, коланът се плъзна и я освободи.

— Излизам — каза тя. — Излизам.

Нещо удари предното стъкло. Мястото пред нея се превърна в мрежа от начупвания, огъна се навътре, но не се разпадна, защото пластичната лента на стъклото го задържа.

Сега беше вторият разбойник, този с пистолета. Той нанесе силен удар с приклада на пистолета си.

Първият я сграбчи за рамената и я издърпа от седалката. Тя погледна лицето му, погледна го в очите. Диви очи — беше дрогиран с нещо — разширени зеници, кървясали склери.

Той промълви с шептящ глас:

— Няма да ти се размине, котенце.

В този момент Робин разбра, че не искаха само колата. Искаха нея. Те щяха да я наранят, да я убият.

Сгъна крака си и ритна момчето с лоста, ударът в корема му го изненада. Той я пусна и тя отново се сви в седалката, наведе се и натисна с все сила газта.

Още един удар по предния прозорец — изглежда нападателят с пистолета го бе осъществил — и тогава предницата на колата се вряза в него, удари го и го завъртя. Робин даде газ, ужасен стържещ шум се разнесе по задната част на колата.

По кръстовището все още нямаше движение. Прекоси го и зави на ъгъла, затръшвайки вратата, докато вземаше завоя. Наведе глава по силата на някакъв неподозиран боен инстинкт. След една пресечка се вряза в паркинга зад сградата, в която работеше, и спря зад голяма спортна кола, която я скриваше от улицата. С трепереща ръка изключи CD плейъра.

В чантата си носеше мобилен телефон. Трябваше да се обади на полицията, но не можеше да го направи точно сега. Първо нека да разбере дали все още я преследваха.

Те искаха кръв. Това беше сигурно. Нямаше никакво съмнение след втория удар по предното стъкло. Защото не бе нов удар от тъп предмет. Беше изстрел. Изстрел бе пробил в стъклото изненадващо малка, ясна кръгла дупка. Куршумът беше заседнал в облегалката за главата на мястото на шофьора. Ако не се бе свила…

— Но ти го направи — каза си тя. — Така че всичко е наред.

Това беше лъжа. Всъщност нищо не беше наред. Откога едно сутрешно отиване на работа бе станало обучение за оцеляване?

Изчака още няколко минути. Колата ѝ работеше, готова на задна скорост. Ако двамата мъже — момчета, те бяха момчета — се появяха, тя щеше да излезе от паркинга с пълна скорост.

Но те не я преследваха. Как ли и биха могли, та те бяха пешеходци? Нямаше как да знаят къде работи, нито пък да подозират, че тя беше все още в квартала. Вероятно се бяха отказали, насочвайки се към нова жертва, някоя по-лесна плячка.

Загаси машината и излезе от колата. За миг краката ѝ се подкосиха и трябваше да се облегне на отворената врата. Скърцането, което бе чула, когато се устреми напред, беше звук от удара с лост, оставил една дълга и грозна вдлъбнатина на багажника. Подарък за сбогом от нападателите.

Няма да ти се размине, котенце.

Тя можеше да зададе ясния въпрос — Защо аз? — но вече знаеше ясния отговор. Нямаше нищо лично в това. Тя не беше определен обект. Те просто я бяха намерили, една жена, сама в скъпа кола, Сааб 9-5 седан, и бяха решили да действат. Може би щяха да я набият или да я изнасилят, или да я убият, защото тя имаше пари, а те нямаха, или защото дълго време им се е противила, или просто защото се забавляваха.

Деца. Две деца. Колко ли много като тях имаше навън? И колко ли други деца, няколко години по-малки, щяха да последват техните стъпки?

Не можеш да спасиш света, Робин.

Но тя винаги отговаряше, Можеш да опиташ.

Запали колата и я паркира в определеното за нея място. Щом се почувства готова, извади мобилния телефон от чантата си и набра 911.

Глава втора

През следващите часове две дежурни полицейски коли наблюдаваха квартала и търсеха млади мъже по описанието, дадено на оператора на 911, докато трети патрул беше изпратен да я разпита и да прегледа колата. Един полицай с джобна камера направи снимки на щетите по колата. Партньорът му изкопа пропиляния куршум от облегалката за главата и го постави в плик като доказателство.

— Не трябва ли съдебномедицински екип да направи това?

Двамата полицаи я погледнаха, като си помислиха, че сигурно е гледала много криминални филми по телевизията. Те бяха към трийсетгодишни, с десетина години по-млади от нея, спретнати и загорели, късо подстригани и с черни очила.

— Доктор Камерън — каза първият, — в този участък на ден се случват триста или четиристотин произшествия. Ако при всяко нападение викаме тези момчета на мястото на престъплението, те никога няма да могат да свършат нищо.

— Това не бе просто нападение. Беше опит за убийство.

— Радвайте се само, че опитът не беше успешен. И знайте, не си струва човек да загуби живота си, за да спаси колата си.

— Казах ви, че се опитах да се споразумеем, но те не ми дадоха време. Мисля, че бяха дрогирани. Амфетамини или кокаин.

— За жалост, мнозина от нещастниците наоколо повечето време са дрогирани, това всъщност не прави нещата по-лесни.

— Ще приемете ли съвета ми? — добави вторият полицай. — Преместете офиса си в по-добър квартал. Тук наистина сте в лош район, докторе. ММБ територия.

— ММБ?

Полицаят я погледна някак смутено.

— Няма значение. Просто термин. Работата е, че сте много наблизо до града. Защо не се преместите в Западен Лос Анджелис или в долината Сан Фернандо?

— Необходимо ми е да съм близо до центъра на града. Оттам идват повечето ми пациенти.

— Те в тази част ли живеят?

— Те живеят в градския затвор.

Двамата полицаи се спогледаха и тогава първият разбра.

— О, вие сте онази лекарка.

— Да.

— Психиатърът. Онази, която работи със затворниците.

— Да, аз съм.

— Не получихте ли някаква награда от града или нещо такова? — Изглеждаше впечатлен.

Робин се опита да не покаже гордостта си, че са я познали.

— Да, преди няколко месеца. За работата ми със затворниците.

— Опитвате се да ги лекувате, като им поставяте някакви жици в главите.

— Нещо подобно.

— Хъм. — Тонът му се смени. Изведнъж стана обвиняващ. — Е, добре, мога ли да попитам — мислите ли, че двамата крадци, които днес се опитаха да ви отвлекат, могат да бъдат излекувани?

Тя отстояваше позицията си.

— Мисля, че всеки може да бъде излекуван.

— А заслужават ли да бъдат?

— Всеки заслужава да има шанс в живота си.

— А що се отнася до жертвите им? Какъв е бил техният шанс?

— Ще има много по-малко жертви, ако намалим броя на рецидивистите.

— Работата, която вършите, дава възможност на системата да се извини и да пусне тези отрепки на улицата.

— В повечето случаи те пак отново ще бъдат на улицата. Единственият въпрос е дали ще напуснат затвора поправили се, или още по-опасни отпреди.

— Значи бихте се опитали да поправите гангстерите, които ви спипаха днес?

— Бих се опитала.

Той поклати глава.

— От това няма да излезе нищо. Някои хора са просто престъпници. Те никога няма да се променят.

— Надявам се да ви докажа, че не сте прав.

— Трябва да научите повече за лошите момчета, докторе.

А тя тихо промълви:

— Вече зная повече, отколкото може би мислите.

Казаха ѝ, че детективът ще се свърже с нея горе-долу в рамките на четирисет и осем часа и може би ще я помоли да хвърли поглед на отличителните белези на известни закононарушители, чиито начини на действие съответстват на престъплението.

— Сигурна ли сте, че не ви е необходима медицинска помощ? — за втори или трети път я попита първият полицай, преди да се качи в патрулната кола.

— Добре съм. — Успя да се усмихне. — Едно силно питие няма да ми е излишно.

— Добре, докторе. Продължавайте да работите по своя начин, за да станат улиците безопасни, а ние ще продължим по нашия начин. Може би заедно ще уредим нещата така, че в бъдеще сутрешното пътуване да не бъде напрегнато.

Патрулната кула се отдалечи, давайки сигнал със сирената си като поздрав за раздяла.

Тя подкара след тях, стараейки се да не мисли за яростното, произволно насилие в този град. И в Санта Барбара имаше престъпност, но не беше като тази. Мег непрестанно искаше да ходи в държавно училище. Нямаше начин.

Робин се върна в зданието и се повъртя из своя офис апартамент. Всъщност апартамент може би беше малко преувеличено. Имаше малка чакалня с купчина почти нови списания и втора, по-голяма стая, която ѝ служеше за кабинет с долепена до него кухничка. Нямаше секретар или помощник. Гласовата поща беше достатъчна да се грижи за рутинните обаждания, когато нямаше възможност да стигне до телефона. При спешни случаи пациентите ѝ бяха инструктирани да ѝ се обаждат на номера на мобилния телефон, отбелязан на визитната ѝ картичка. Тя винаги го носеше със себе си или го държеше наблизо.

Да, потрудила се бе да се подготви за спешните случаи на своите пациенти, но не беше и помислила за непредвидени моменти в живота си.

Заплахата да умре не я уплаши много. Това, което я тревожеше, беше какво ще остави след себе си.

Ако днес бе умряла, Мег оставаше сама.

Технически не сама. Дан щеше да я вземе. Тя щеше да се върне в Санта Барбара, в къщата им сред хълмовете, където бе израснала. Но Дан беше безотговорен, твърде много вглъбен в себе си, за да се погрижи за възпитанието на петнайсетгодишната си дъщеря. Мег щеше да бъде оставена да се грижи сама за себе си, а тя не беше готова за това. Не бе пораснала толкова, колкото си мислеше, че е.

Робин тръсна глава, прогонвайки тези мисли. Нищо не се бе случило с нея. Нямаше основание да се тревожи. Добре беше. Мег бе добре. Всичко беше добре.

Несъмнено.

Глава трета

Джъстин Грей лежеше на леглото, гледайки тавана на килията си в най-строго охраняваното отделение на Кулите близнаци, където се помещаваха затворници на строг режим. Затворниците на строг режим, най-лоши от лошите. Някои бяха избягали тук за собствената си безопасност. Те бяха изнасилвачи на деца, убийци на деца, заподозрени доносници, всички онези определени като „голямата тръпка“ от съзатворниците си. Други пък се намираха тук, защото бяха просто обикновени старомодни опасни копелета, твърде агресивни, за да бъдат където и да било другаде.

Грей попадаше и в двете категории. Знаеше, че има много обитатели на Кулите близнаци, които с удоволствие биха му забили нож в гърба. Но знаеше също, че никой от тях не би се осмелил.

Не го беше грижа статуса му на строго охраняван затворник. Това му даваше известни предимства. Яркожълт анцуг, по-блестящ от стандартните оранжеви дрехи, с които бяха облечени повечето затворници. И лична спалня — администрацията не можеше да събере двама такива заедно, защото един от тях щеше да бъде мъртъв.

Долната част бе мястото на затвора, което беше наблюдавано двайсет и четири шибани часа от пазачите. Грей ги наричаше Помощник-кучета, в чест на героя от стария анимационен филм, който бе гледал многократно в детството си. Гадните перковци никога не те пускаха от клетката, дори не и за разходка. По дяволите, строго охраняваното отделение нямаше дори един двор да се разкършиш. Нямаше и обща занималня, а това значеше никаква игра на покер, никаква търговия с бонбони и цигари, никаква социализация, будалкания или разменени шеги. През ден беше разрешено да си вземеш душ. В малката килия нямаше нищо друго освен едно легло, комбинирана мивка с тоалетна, телефон, позволяващ само да се приемат обаждания, и монтиран на стената телевизор. Нямаше какво да правиш, а само да си седиш на задника, да гледаш телевизия и да галиш пениса си, щом на екрана се появяваха серия изящни певици.

Имаше една кучка в кола така дяволски хубава, че накара мъжеството на Грей да се втвърди за цяла седмица. Той установи редовни любовни връзки с тази курва. Обладаваше я милион пъти в сънищата си, в мисионерски стил, в кучешки стил, в устата, отзад в задника, по всякакъв начин, но отдалеч. Приятно прекарано време.

Да, сигурно. Междувременно навън в истинския свят беше вършил тежка работа за телевизионни продуценти, натикан в една стъклена будка, в която едва не се бе вкаменил. За Бога, та той беше на двайсет и осем години. Трябваше да се весели, да целува момичета и да ги кара да крещят, задоволявайки младежките си лудории, докато му е времето. Вместо това гаджето му беше трийсет и второто появяване на един телевизионен канал. Понякога шибаният живот ни изсмуква.

Все пак можеше да бъде и по-лошо. Задържане в местния затвор беше нещо като ваканция в сравнение с пребиваването в щатски затвор. А Грей трябваше сега да бъде именно в щатски затвор, нещо подобно на „Пеликан Бей“ с максимална охрана.

Осъден бе преди пет месеца. Присъда, при която затворниците обикновено биваха прехвърляни, колкото по-бързо местният затвор можеше да го осъществи, към държавната система. А Грей все още се наслаждаваше на несигурното удоволствие на живота във Втория град, както се наричаше местната затворническа организация съответно на размера на населението ѝ.

Той беше тук по една-единствена причина: доктор Робин Камерън. Тя беше неговият билет за продължаване на престоя му в този затвор.

Грей се смъкна от леглото и се снижи на пода, където направи половин дузина лицеви опори. Не се нуждаеше от упражнения, искаше просто да изразходва малко нервна енергия. Не беше позволено да има спортни уреди в килията, но той се научи да поддържа формата си с дневен режим на сядане и ставане, повдигания и подобни упражнения.

Под жълтия си анцуг Грей бе гладки мускули и опъната кожа, украсена с половин дузина татуировки. Три от тях — череп, скорпион и паяжина — бяха направени преди няколко години, след една дяволски успешна кражба на автомобил, от негов съзатворник. Затворническите татуировки бяха смолисточерни и адски жестоки, но към затворниците човек не можеше да е придирчив.

Имаше още три татуировки — по-големи и по-подробни. Първоначално направени с блестящи цветове, но в течение на времето избледнели до бледосиньо. Тези татуировки бяха направени професионално от един мъж на име Ернесто в магазина му, наречен „Диво мастило“ в Холивуд. Ернесто беше квалифициран шибан художник и бе сътворил едни от най-хубавите си неща на Грей.

Голям крокодил, плуващ между плешките на Грей, нож с окървавено острие на левия му бицепс и безспорният шедьовър — надгробен камък, поставен между твърдите изпъкналости на абдоминалните му мускули над пъпа. На камъка имаше написано името му, Джъстин Хановър Грей, датата на раждането му 22 януари 1975 и — което му харесваше най-много — датата на смъртта му. Ернесто бе избрал 15 март 2001, казвайки му с театрален шепот: „Пази се през идите на март, приятелю“.

Е, добре, Грей все още беше налице, две години след своя страшен съд.

Чудеше се колко ли още време му остава, преди да бъде отписан. Вероятно години. Не се числеше към онези, които живееха бързо и умираха млади. Имаше намерение да се държи здраво.

Татуировките не бяха единствената художествена форма по тялото му, която си бе позволил. Преди дванайсет години, когато бе шестнайсетгодишен, проби ушите си, долната устна, брадата и пъпа. Тези украси вече ги нямаше. Конфискувани бяха от Кучетата и някои от дупките се бяха затворили. Но само веднъж да излезеше, щеше отново да ги поднови. Обичаше да изглежда добре пред жените. Харесваше му и процеса на разкрасяване на плътта, чувствайки нагрятата игла, виждайки дълбоките червени набивания да цъфват по бледата му, почти пепелява кожа. Притежаваше това, което лекарите наричаха висок праг на болката, и се наслаждаваше да изпробва границите си, да разбере колко може да понесе.

Може би именно поради това можеше да се справя с изолацията и постоянната охрана на строго пазеното отделение. Просто още един тест за неговата сила, друго посвещение и обред на преход. Доказал беше, че може да понесе какъвто и метод да бъде приложен към него. Щеше да оцелее дори и в това шибано място. Дори и в тази Къща на гадините.

Грей нарече така това място. Официалното название на най-новата сграда за наказание на щатската шерифска служба на Лос Анджелис беше Кулите близнаци. Намираше се в търговската част на Лос Анджелис от другата страна на улицата на Централния мъжки затвор. Тъй като мъжкият затвор беше стар и често препълнен, Кулите близнаци бяха построени, за да поемат излишните затворници и бяха наречени така заради двете осеметажни здания, приютили четири хиляди гангстери, наркомани и мошеници, които създаваха неудобства на момчетата в синьо.

Но за него сградата винаги щеше да бъде Къщата на гадините. Така мислеше за нея още от идването си тук. Спомняше си как, появявайки се от асансьора, охраняван от заместник-шерифа, премина през отделението ЗПСО — затворници под строга охрана. От лявата му страна беше опушеният, боядисан прозорец на будката на охраната; от дясната — новите му съседи: гангстери и масови убийци, всички в отделни килии под зоркия поглед на охраната. Тук нямаше железни решетки, само цели подсилени, непропускащи звука и нечупливи стъкла. Зад всяка прозрачна стена един мъж лежеше на леглото или обикаляше из килията, или бе вперил поглед в телевизора. Лицето на всеки от тях беше безизразно, а очите — безжизнени.

Виждайки тези килии отвън, Грей си спомни за посещенията през детството си в зоопарка. Любимата му част при тези посещения беше потапянето в хладния мрак на къщата на влечугите.

Четириъгълник от стъкло. Отровни змии, гърмящи змии, усойници, всяка в своя собствен кът. Клетките, блестящо осветени, се открояваха в тъмнината на показната зала. Редица от любопитни хора преминаваха, с натиснати носове и ръце, допрени до стъклото, вперили очи в тези опасни, уединени същества.

Това бе, което си припомняше, а сега — където живееше. Той беше кралска кобра зад стъкло.

След известно време започнаха да се приближават към стъклената будка и той заяви, че е болен. Насили се дори да повърне няколко пъти — старият трик с пъхане на пръсти в гърлото. Надяваше се да го преместят в медицинското отделение. Това щеше да бъде поне смяна на сценария и може би стимул за някой разговор. Самотата беше добра, но омръзваше.

Само че остана разочарован. Лекарят дойде при него с пълно съоръжение от медицински уреди на количка. Лечението му бе проведено в килията, под зоркия поглед на двама помощници. Лекарят му даде някакви хапчета.

Тогава именно разбра, че няма излизане от Къщата на гадините. Нямаше никакъв начин нито за ден, нито дори и за час да не бъде изложен на показ през стъклото.

До предложението на доктор Робин.

Той я наричаше така понякога — доктор Робин, като онази шибана психоложка от радиото — доктор Лаура. Знаеше, че не ѝ харесва, затова и продължаваше.

Преди два месеца тя го бе посетила в една стая за интервюта на осмия етаж в затвора. Двама от охраната — казваха се Поли и Роджър — по-добри от повечето Кучета, го конвоираха в необичайното му пътуване навън от килията и долу по коридора.

Тя чакаше, седнала до масата.

Независимо от присъствието на двамата пазачи, беше нервна. Той можа да долови страха ѝ по стиснатите устни и трепкащите ѝ очи. Притежаваше усет за страха, за страха у другите хора. Може и да не беше учен или творящ гений или дори добър танцьор, но знаеше за страха, знаеше неща, които никой в никое училище не можеше да научи.

И Поли долови страха ѝ.

— Не се безпокойте за нищо, докторе. Държим това момче под око, както винаги.

— Той ни гледа накриво, но ние го държим изкъсо — добави Роджър.

— Знам — каза тя и се усмихна несигурно. Очевидно оценяваше твърденията им, но явно щеше да се чувства по-добре, ако двамата бяха въоръжени. Пазачите в контролната будка можеха да носят оръжие при кризисни ситуации, но мъжете до нея бяха с празни кобури.

Докато доктор Робин Камерън се представяше, Грей седеше долу и я гледаше през масата. Жена — истински жива жена от плът — това бе рядко нещо в живота му и той не се забави да оцени сладките, малки гърди под блузата ѝ, дългата ѝ шия и силната „не се заяждай с мен“ брадичка. Може би беше висока около метър и шейсет и пет, с една глава по-ниска от Грей. Очите ѝ бяха кафяви, а също и косата, кестеновокафява коса, гладко пригладена до рамената. Хубава коса, мека, улавяща отблясъците на слънцето през тесния прозорец на стаята.

Беше към края на трийсетте си години. Все още нямаше бръчки, освен няколко линийки около очите, когато се усмихваше, нещо, което винаги бе намирал за привлекателно у една жена.

— Вие психолог ли сте? — попита той.

— Психиатър.

— Лекар? Изглеждате много млада, за да сте какъвто и да било лекар.

— Аз съм на трийсет и девет. Практикувам психиатрия от четиринайсет години вече.

— Омъжена?

— Това не ви интересува.

— Нямате халка. Вие сте лесбийка?

— Джъстин…

— Вярно, вярно, отклоних се. Проблемът е, че затворен тук, забравих как да говоря с дама. Нека отгатна. Били сте омъжена. Сега сте разведена. Употребявате премного време за работата си. Ядосаният съпруг е започнал да се забавлява.

— Не сме тука, за да говорим за мен.

Той беше почти сигурен, че е улучил — може би не съвсем точно, но достатъчно, за да я притесни.

Не беше обърнал много внимание на първата част от разговора им, ала когато тя започна да обяснява, че трябва да го лекува в кабинета си, изведнъж се заинтересува.

— Колко пъти ще ходя там?

— Два пъти седмично, докато трае програмата.

— Какво ще ми правите?

— Въпросът не е да ти правя нещо, Джъстин. Интересува ме да помагам на хора като теб.

— Що за хора са те?

— Агресивни престъпници. Такъв си ти, нали? Освен ако не ми кажеш, че си невинен.

— По дяволите, не. Виновен съм като греха. Изненадан бях само от това, че им трябваше дяволски дълго, за да ме пипнат. Ами как точно ще ми помогнете?

— Мисля, че криминалната склонност често може да бъде проследена до някои неразрешени травми и последици на стреса след травмата.

— След… какво?

— То е като шока, получен на бойното поле — умора от войната.

— Никога не съм бил на война.

— За някои хора просто израстването наподобява като че ли са в зона на война.

Грей си помисли за баща си и възкликна:

— Добре го улучи.

— И те никога не могат да го превъзмогнат.

— Да обвиним мама и татко за всичко, това ли искаш да кажеш? Мога да го отхвърля. По-добре се чувствам, като обвинявам себе си.

— Не говоря за обвинение. Говоря за незабележими психологични въздействия, които траят години, а по-късно оказват влияние върху поведението. Въздействия, които те правят по-агресивен, отколкото другите хора, по-неспособен да канализираш гнева си, по-неспособен на самоконтрол.

— Мислиш, че това е описание за мен ли?

— Мисля, че заради това си затворен тук. Греша ли?

Той прие въпроса с повдигане на рамене.

— Е, добре, какво можеш да направиш за това?

— Има нов метод за лекуването на психологичните последици от травмата. Той включва редуващо се провеждане на магнитни вълни през две части на мозъка.

— Мозъчна хирургия ли?

— Няма нищо агресивно. Не е хирургия. Това е амбулаторна процедура, която се прави в моя кабинет. Ще ти сложа приспособление, снабдено с електромагнитни намотки. Намотките пораждат магнитното поле.

— Но няма да ми разтвориш черепа.

— Няма. Полето минава точно през черепа ти. То потиска някои неврони — мозъчни клетки. Предпазва ги. С контролиране на полето мога да контролирам кои клетки са изключени. Мога да променям нивото на активността в мозъка ти от един участък в друг.

— Ти ли откри тази глупост?

— Не, това са технически похвати, които са били опитвани при различни процедури по света. Все още се експериментира в Щатите. Единият от вариантите, наречен транскраниална стимулация, бе използван за успешно лекуване на депресия. Вярвам, че съм първата, която използва транскраниално потискане с терапевтична цел — всъщност за лечение на склонността към рецидивизъм.

— Употребявай по-прости думи. Аз не съм ти колега.

— Този способ може да ти помогне да овладяваш гнева си. Ще ти помогне да разрешиш стари конфликти, които все още те правят неспособен. Провеждайки го, постепенно може да ти въздейства така, че за в бъдеще вероятността да извършиш престъпление да стане по-малка. Поне така се надявам. Имам успех в предишни опити.

— Не съм ли първото ти морско свинче?

— Имаше трима други опитни субекти.

— Престъпници?

— Да.

— Убийци?

— Те бяха извършили по-малки престъпления.

— Значи не като мен.

— Не. Не бяха толкова сериозно засегнати.

Той си позволи една глуповата усмивка.

— Такъв ли съм аз? Засегнат? — Не дочака отговора ѝ. — И какво, сега се отправяш към върха ли? Ти си в строго охраняваното отделение.

— Зная къде съм, Джъстин. И къде си ти.

— За първи път на осмия етаж ли?

— Така е.

— Това е етажът, запазен за момчета със сериозни психични разстройства. Така ми казаха, когато ме доведоха тук. Сериозни психични разстройства — това са точните думи.

— Тези думи ми се струват верни.

— Мислиш, че съм направо луд, така ли?

— Ти си убил пет млади момичета, нали?

— Пет, за които се знае.

— Прострелял си ги в главата и си захвърлил телата им в пустинята.

— Изучаваш ме специално. Поласкан съм.

— Съгласно обстоятелствата бих казала, че „направо луд“ е точно описание.

Грей кимна.

— Само проверка. Мина доста време, откакто получих мнението на специалист. Сега имам впечатляваща новина за теб, докторе. Излежавам пет последователни доживотни присъди, което означава, че мога да изляза на свобода горе-долу сто години след смъртта си.

— Това не е новина.

— И така, защо ще ме лекуваш? Какъв е смисълът? Дори ако ме преобразиш в гражданин образец, няма да отида никъде.

— Смисълът е да се покаже, че това може да се осъществи. Ако се окаже успешно за теб, то ще бъде и за други, които ще имат шанс да излязат на свобода.

— Ти наистина ли искаш да върнеш хора като мен на улицата?

— Не хора като теб. Хора, които са били като теб. — Тя се огледа наоколо. — Каква е алтернативата? Да се строят още места като това, складове за повече и повече хора, за вечни времена ли?

— Ей, не ми разправяй за реформи в затвора. — Той се наведе напред на пейката. — Но искам да съм откровен с теб. Не мисля, че ще имаш голям късмет с мен. Аз съм костелив орех.

— Ще го приема като предизвикателство.

Той знаеше, че ще го приеме така. Знаеше и още, че тя обичаше предизвикателствата. Колкото и да беше страхлива, имаше нещо друго в нея — нещо твърдо и решително.

Накрая тя го попита дали ще се включи. Накара я да чака, въпреки че и за миг не се съмняваше какво да отговори.

— Какво пък, дявол да го вземе — каза в крайна сметка той. — Запиши ме.

Естествено, не даваше и пукната пара за някаква си експериментална терапия. Не искаше да разрешава вътрешните си конфликти или да става по-добър човек. Всичко това бяха глупости.

Важното за него беше просто шанса да се измъкне от тази клетка. Да избяга от отделението, да усети слънцето по лицето си, да види градските улици, когато го закарват до кабинета на доктор Робин Камерън.

Не беше начин на съществуване, но бе по-близо от всичко, което Кулите близнаци можеха да предложат.

В края на краищата това беше първоначалната му обосновка да се включи. Неотдавна обаче му дойде наум дори по-добро хрумване.

На свобода. Постоянно на свобода.

В следващите двайсет и четири часа, ако всичко се осъществи, както беше запланувано, той щеше да бъде завинаги вън от Къщата на гадините.

Глава четвърта

Заместник-началникът Ричард Хамънд рядко идваше в офиса си преди десет часа. Както обясняваше на лейтенант Бенър — който неофициално и в разрез със служебната политика му служеше като лична връзка с медиите — нямаше смисъл да се появява по-рано, освен ако не беше включен в местните сутрешни предавания. Когато това ставаше, той обичаше да провежда разговор на бюрото си, така че зрителите да могат да го видят по време на работа. В такива случаи се появяваше в пълната си униформа, която обличаше на погребения и когато коментираше новините. След всяко обличане униформата му биваше почистена, изгладена и се съхраняваше в един калъф за дрехи на предно място в килера в дома му.

В момента Хамънд не бе облечен нито в парадната униформа, нито в нещо друго. Чисто гол, той беше възседнал жена си в покритото с балдахин легло, опитвайки се да не мисли за нищо друго, докато изпълняваше брачните си задължения. Напоследък Елин бе понапълняла, най-вече около бедрата, и това го затрудняваше да я вижда все още като стройното момиче, за което се беше оженил.

А той не бе наддал нито килограм, откакто бе на двайсет и една години. Лесно се побираше в униформата, която беше носил като стажант, кръстосвайки улиците на Харбър Дивижън през 1977 г. Обичаше да се гледа в огледалото, да гледа стегнатата си талия, здравите си мускулести ръце и крака.

Стремежът му да контролира теглото си бе част от по-широката му програма за напредък в кариерата. Повишението до най-високия пост в службата рядко се даваше на човек, който нехаеше за себе си. Имаше едно изключение. Уили Уилямс, доведен от Филаделфия да замени Дарил Гейтс през 1992 г. Но Уилямс бе изключение, което потвърждаваше правилото. Редовите служещи го презираха. Този човек беше много дебел, смърдящ на одеколон, отрупан със златни украшения, срам за полицията. Той не се задържа дълго. Хамънд знаеше, че същата грешка нямаше да се повтори. В полицейското управление на Лос Анджелис, както и в самия Лос Анджелис, имиджът беше важен. Човекът, който щеше да бъде началник на полицията — СОР[2] съгласно странния, но уместен акроним на ведомството — трябваше да изглежда добре.

Това беше роля, за която Хамънд бе репетирал през последните десет години, по време на бързото си издигане от капитан в кварталния участък до помощник-началник на Метро отдела и до заместник-началник, отговорен за огромното Оперативно централно управление. И когато сегашният началник направеше някоя погрешна стъпка — а той щеше, щеше да го стори — то трябваше да бъде заместен. Хамънд се надяваше да види името си най-отгоре на съвсем краткия списък.

Може би тази мисъл най-накрая го спаси. Изохка, изви гръб и се освободи в Елин, после се отдръпна и се намести до нея. Обилно се потеше — свършването му с нея се оказа много трудно поради гадния проблем с теглото ѝ — но тя, забеляза той, едва се бе помръднала.

Надявам се да беше толкова добре и за теб, ядосано си помисли той.

Дявол да го вземе, той изпълняваше своята част. Обичай, почитай, подчинявай се и редовно изпълнявай брачните си задължения — нали така гласеше клетвата? Ако той вече не беше най-вдъхновеният любовник на света, може би тя трябваше да разбере и да намали шоколадовия сладолед.

— Е, добре — каза той, като стана, за да се облече, — дългът ме зове.

Дойде му наум, че можеше да го каже и преди да легне в леглото с жена си.

Половин час по-късно се запъти към службата си на задната седалка на служебния автомобил, докато шофьорът му се промъкваше през трафика на магистрала 405. Облечен бе в обикновената си униформа, не в парадната. За днес не бяха планирани медийни прояви.

Знаеше, че адютантът му, един опитен лейтенант на име Люински, щеше вече да е на бюрото си. Позвъни в кабинета си и Люински му отговори.

— Какво предстои? — попита Хамънд.

— Среща със заместник-началника Дръмър и със заместник-началника Райнард в единайсет часа.

— Знам. Нещо ново по улиците?

— Съвсем спокойно е. Нали знаете онази психиатърка, която лекува затворници. Доктор Робин. Как ѝ беше името? Искали да откраднат колата ѝ тази сутрин.

— Може би ще преоцени успеха на лечението си при рецидивистите. Особено ако ѝ върнат колата на парчета.

— Ами всъщност не са ѝ взели колата.

Хамънд мразеше неточността.

— Каза ми, че е било кражба на кола.

— Би трябвало да кажа опит за кражба на кола. От двама бандити. Тя се съпротивлявала.

— Така ли? Наранена ли е?

— Смятам, че само се е разтревожила.

— Какво, крадците не са ли били въоръжени?

— Въоръжени са били. Нека да погледна — с лост и пистолет. Имало е един изстрел, но не са я улучили.

— Избягала е от двама бандити, единият от които е стрелял по нея, и само се е поразтревожила?

— Късметлийка, нали?

— Трябва да играе на лотария. Официално съм длъжен да изкажа неодобрението си, службата — официално — не окуражава цивилните да се противопоставят на нападателите си. Най-добре борбата с лошите момчета да бъде оставена на професионалистите и така нататък, и така нататък.

— А неофициално?

— Надявам се, че е сритала нечий задник. Но не ме цитирай.

Хамънд свърши разговора и се загледа през прозореца в мъглата на смога. На няколко пъти беше виждал доктор Робин Камерън. Спомняше си елегантната ѝ фигура и стройните ѝ загорели крака. А какво се бе оказало, че била уличен побойник. Каква изненада. Не познаваше много доктори, които биха се справили с двама въоръжени и опасни бандити. Трябва да имаше нещо повече в нея, отколкото си бе мислил. Чудеше се как ли би изглеждала в леглото.

По-добре от Елин, сигурен беше в това. Но напоследък това не означаваше много.

Глава пета

Вече беше един часът и седемнайсет минути, а него все още го нямаше.

Робин започна да си мисли, че сержант Алън Бранд от местната полицейска служба на Лос Анджелис я е излъгал и това не ѝ харесваше.

След опита да откраднат колата ѝ тя беше отменила всичките си сутрешни срещи. Но тази в един часа с Бранд бе останала в графика ѝ.

За нея беше много важно да не отлага първия си сеанс с него.

Сега той имаше нужда от нейната помощ. Обадила се бе в дома му и на мобилния му телефон. И двата номера не отговаряха. Може би се беше забавил в службата си или поради трафика — трафикът винаги бе актуално извинение за Лос Анджелис — но Робин не мислеше така.

Хвърли поглед на стенния часовник в офиса си. Един и осемнайсет.

Реши, че най-вероятно на него изобщо не му се искаше да идва тук. Повечето полицаи не бяха очаровани от професията на психиатъра. Това беше чуждо за техния свят. Мислеха си, че е по-безопасно да не отправят поглед навътре в себе си, да не си задават твърде много въпроси. Опасно им се струваше да разкриват емоциите си; не се знаеше накъде може да ги отведе това. По-добре беше да потопят съмненията и страховете в алкохол и адреналин — да удавят лошите чувства или да ги прогонят с някоя акция полицаи-крадци. Ако наистина имаха нужда да кажат нещо, то щяха да го споделят с някой друг полицай. Някой от своите, някой, който носи значка и познава работата, а не с някакъв си доктор, чийто единствен контакт с престъпния свят е от книгите и университетските курсове. Или поне така си мислеха.

Особено пък ако този лекар е жена. Нямаше начин една жена да ги разбере. Много от тези момчета все още не бяха имали дълбока и дълготрайна връзка с жена. Те търсеха жените за секс, но за утеха разчитаха на приятелите си.

Часовникът тиктакаше. Един и деветнайсет.

Трябваше да бъде тук в един часа. Не, дори по-рано — тя го бе помолила да дойде малко преди часа, за да може да попълни необходимите документи. Спомни си как въздъхна по телефона, като повтори „документи“. Това беше глас на човек, попълвал много такива формуляри.

Един приятен глас, си беше помислила тя. Мек, сведен до нисък регистър от ежедневната умора. Човек с такъв глас може би е скептичен и уморен, но не и празен вътре. Робин очакваше срещата с него.

И все още я очакваше — в един и двайсет следобед.

За втори път набра номера на мобилния му телефон. Никакъв отговор.

Нямаше да крачи безцелно из офиса си. Намерението ѝ беше да проведе сеанса с този човек. Ако той не дойдеше при нея, то тя щеше да отиде при него.

Премина бързо през чакалнята в преддверието и заключи вратата след себе си. Оттам се отиваше до паркинга зад зданието, където паркираше колата си. Качи се в колата, потрепвайки от вида на дупката от куршума и паяжината от счупения преден прозорец.

Сержант Алън Бранд работеше в Нютънския районен участък. Тя погледна в картата на града, прегъна я, прибра я и се отправи на изток. Стараеше се да избягва улиците, където бе станало нападението.

Не че и по другите улици беше по-безопасно. Офисът ѝ отстоеше на няколко пресечки от парка „Мак Артър“, някога място за фамилни излети, а сега оспорвана територия на три съперничещи си банди. Лош квартал, както беше казал патрулиращият офицер. ММБ — каквото и да значеше това.

Осъзна се, че се е вкопчила във волана с двете си ръце, стиснати в юмруци. Усещаше как въздухът нахлува през липсващото стъкло на прозореца от страната на шофьора. Изключила бе CD плейъра. Не беше в настроение за Бах, а освен това искаше да бъде нащрек.

Зави по Хувър Стрийт, пое на юг и за трети път се опита да се обади на Бранд по мобилния му телефон. Напразно. После остави съобщения за други двама пациенти, с които този следобед ѝ предстояха срещи, с молба да ги променят. Те бяха платени пациенти. Бранд не плащаше, но това нямаше никакво значение — трябваше да проведе сеанса с Бранд.

По Хувър Стрийт стигна до Университетския комплекс. Зави наляво по булевард „Джеферсън“, премина през квартала, където имаше тесни апартаменти, магазини за алкохол и малки пансиони. Групи от млади хора по ъглите на улицата или облегнати по стените, татуирани с рисунки. Усети как ѝ се искаше да може да затвори прозореца си.

Общоприето мнение беше, че татуираните вандали и другите антисоциални елементи тук, а и навсякъде, страдат от липса на самочувствие. Като предохранителна мярка от предучилищна възраст нататък на децата беше втълпявана догмата за неопровержимото значение на тяхното Его. И въпреки това те продължаваха да стават лентяи, наркопласьори и убийци.

Според нея липсата на самочувствие нямаше много общо със склонността към престъпления. Типичният обитател на местния затвор притежаваше самочувствие до небесата. Представяше си се като превъзхождащ повечето от хората. Вярваше, че е по-умен от полицията — независимо от това, че го бе уловила — и по-смел от обикновените граждани, които нелюбезно охарактеризираше като маймуни, търтеи или… нормални.

Престъпникът не можеше да бъде освободен от този си начин на мислене, да бъде изведен или да бъде излекуван от него. Трябваше да се стигне до по-дълбоко ниво — до самото ниво на невронното програмиране, до мозъчната електроника.

Ако и то свършеше работа, напомни си тя. Ако.

На ъгъла на „Джеферсън“ и Сентръл Авеню се открои полицейският участък. Робин влезе в паркинга. Помисли си, че тук ще се чувства спокойна — но когато излезе от колата, бе обзета от паника и се разтрепери. Обърна се и се огледа около себе си за някаква опасност. Нищо не се забелязваше.

Дявол да го вземе, какво ставаше с нея?

След това се засмя на себе си. От всички хора именно тя трябваше най-добре да знае симптомите на посттравматичния стрес. Тази сутрин реакцията — нападение-или-бягство — се бе запечатала в невронната ѝ верига и щеше да продължава да се появява по най-неочаквано време. Междувременно ще се опита да преодолее симптомите, като рационализира случката — точно каквото правеше сега.

— Лечителю — промърмори тя, — излекувай себе си.

Фоайето на участъка бе препълнено с цивилни и униформени служители. Един мъж със сако и вратовръзка, погълнат в сериозен разговор с една плачеща жена, погледна към Робин, когато влизаше. Тя усети погледа му и погледна назад, чудейки се дали той беше жертва, свидетел или цивилно ченге.

Хора чакаха наредени пред бюрото за информация. Когато дойде реда ѝ да говори с полицая, тя попита би ли могла да се види със сержант Бранд.

— Бранд не е тук — отвърна ѝ той, без да вдигне поглед от книжата пред себе си.

— Дали ще се върне скоро?

— Той не е тук. Не е дежурен.

Робин не схвана. Срещата им беше определена по време на нормалното работно време на Бранд.

— Сигурен ли сте?

Полицаят ѝ хвърли един поглед.

— Мога ли да ви помогна?

Тя се усъмни.

— Кой е дежурен сега?

— Лейтенант Улпър. Той е комендант.

— Бих искала да говоря с него.

— Той е много зает, мадам.

Робин не отстъпи.

— Налага се да разисквам нещо с него. Спешно е.

Полицаят повдигна рамене и нетърпелив да се освободи от нея, я насочи към кабинета на лейтенанта. Робин продължи надолу във фоайето, обградено с табла, на които бяха накачени сведения и бележки. Тръбите на флуоресцентна светлина бучаха отгоре. По килима имаше петна от разлято кафе.

Лейтенант Улпър бе пазен да не бъде обезпокояван от един цивилен помощник — късо подстригана мрачна жена. Робин ѝ се представи, а помощничката само се смръщи. Тя не го прие лично. Изглежда, беше от този вид жени, които много се мръщеха.

— Лейтенантът говори по телефона. Седнете.

Робин не ѝ повярва. Имаше чувството, че помощничката най-вече искаше да покаже кой командва. Това бе игра на издръжливост, но Робин не ѝ обърна внимание. Седна и зачака. Ако трябваше, щеше да чака и цял ден.

Чуваха се шумове от другата страна на участъка — пиянски викове, смях, затръшване на врати. Униформени мъже и жени преминаваха през хола с тракащи екипировки по коланите си и разменяха реплики по пращящите радиоапарати.

Всичко това ѝ беше познато. Въпреки че досега не ѝ се бе случвало да бъде в този участък, тя бе прекарала много време в подобна обстановка. Атмосферата винаги беше същата. Полицейски участък, местен затвор, щатски затвор — тези места бяха част от живота ѝ по време на детството до десетата ѝ година, когато за последен път отведоха баща ѝ.

Не се изненада, когато го отведоха. Той беше ходил и преди това вече няколко пъти в затвора. Другите деца от класа ѝ се подиграваха, че баща ѝ е престъпник и луд човек. Казваха, че е ограбил един магазин за алкохол и ударил собственика му с бухалка за бейзбол, след като взел парите от касата. Разправяха още, че след един друг грабеж баща ѝ подкарал колата по моста надолу към брега при безуспешния си опит да избяга. Казваха ѝ, че баща ѝ е пияница и неудачник, който се бие по баровете. Тя не беше в състояние да оспори никое от тези неща. Бяха истина.

Последния път, когато баща ѝ замина, попита майка си дали той някога ще се върне. Беше почти разочарована да чуе, че ще се върне. Животът беше по-лесен, когато баща ѝ го нямаше. Не по-лесен във финансов смисъл — не с майка ѝ, бореща се да плаща сметките и сама да отглежда десетгодишната си дъщеря. Но по-лесен емоционално. Когато баща ѝ се въртеше наоколо, малката им къща, намираща се в бързо растящото предградие на Парадайз Вали в покрайнините на Феникс, се нагорещяваше от напрежение, а освен това и от насилие. Баща ѝ никога не беше бил нея, но много пъти бе бъхтил майка ѝ.

Бъхтеше я — така казваше той, когато се разгневеше и я удряше с юмруци по лицето. Правеше го, когато беше пиян, но повечето пъти бе само ядосан. Сякаш полудяваше без каквато и да било причина. Телевизионната картина била неясна, имало неплатена сметка за електричество, вечерята му изстинала, а бирата му много топла — и най-малкото нещо беше в състояние да го изкара извън релсите, а през следващите няколко дни майка ѝ трябваше да слага пластове грим по лицето си и да облича блузи с дълги ръкави — в пустинята, през лятото, при горещини над трийсет и осем градуса.

Така че Робин не беше изненадана, когато дойде полиция и отведоха баща ѝ. Може би моментът не бе най-подходящ. Беше Бъдни вечер и тази година те имаха елха и подаръци, и всичко. Бяха дошли и някои роднини — леля Мейзи от Денвър, родителите на майка ѝ от Сан Диего и леля ѝ и чичо ѝ, пристигнали от Тусон. Разбира се, всички се разтревожиха, когато ченгетата му закопчаха белезниците. Да, повечето от тях, макар че дядо ѝ и баба ѝ седяха кротко с тъжни и знаещи лица. Майка ѝ помоли полицаите да не го вземат тази вечер, но молбата ѝ остана напразна, сякаш беше текст за роля, който бе запомнила за случая. Никой не я чу. После полицейската кола замина, без дори да се безпокоят да изключат сирената и полицейската лампа, оставяйки купчината роднини в неудобно мълчание.

— Тежко е за теб — каза леля Мейзи на Робин.

Робин поклати глава и каза с детинска прямота:

— Тежко е, когато излезе.

Всички я уверяваха, че не е имала предвид това и тя се съгласи, но тайно всеки от тях знаеше, че съзнателно бе изрекла всяка дума.

Майка ѝ сервира коледния бут. Никой не погледна към празния стол в началото на масата, когато бутът беше нарязан и сервиран в най-хубавите порцеланови чинии.

Щом вечерята свърши и подаръците бяха разопаковани, Робин си отиде в стаята и там, съвсем сама, се разплака. Знаеше, че плаче за баща си, но не знаеше защо. Той беше лош човек и бе получил онова, което заслужаваше. Това беше желязната логика, с която не можеше да спори. И все пак…

Все пак съществуваше по-дълбока истина, която понякога тя успяваше да долови. Баща ѝ невинаги бе смятан за опасен и луд. Тя си спомняше как веднъж, когато беше болна от грип, той ѝ чете през цялата нощ Островът на съкровищата, как заспиваше под напева на гласа му и как, когато се събуди, той все още беше в спалнята ѝ, наблюдавайки я със затворена книга на скута си. Имаше и други подобни моменти — една прегръдка, споделени тайни, специален подарък, може би купен с откраднати пари, но купен за нея — моменти, когато баща ѝ беше различен човек, човек, който не изкарваше гнева си върху ѝ.

Този човек бе истинският. Той съществуваше. Но повечето време беше затворен в черупката на безумно насилие. Черупката на баща ѝ беше тази, която правеше лошите неща. Черупката заслужаваше да бъде натикана в затвора. И затворът щеше да има тази част от него. Но защо трябваше да взема и другата част?

Тази нощ в стаята си, както и през други нощи, тя долепи ръце и започна да се моли. Молитвата ѝ бе проста.

— Върни го при нас — мълвеше, докато луната висеше над прозореца. — Върни го при нас.

Истинският човек, имаше предвид тя. Човекът, затворен вътре в черупката.

Но той никога не се върна. Седмица по-късно, в навечерието на Нова година, баща ѝ беше убит при безредици в затвора, където бе настанен, очаквайки процеса за въоръжен грабеж и кражба на кола. Някои затворници бяха нападнали един пазач. Други пазачи бяха щурмували с оръжие. Подробностите бяха неясни, но накрая баща ѝ и двама други затворници бяха мъртви.

Тогава Робин престана да се моли. И дълго време след това не се бе молила.

— Робин Камерън?

Тя погледна, изтръгната от спомените си, и видя мъжа от преддверието, който я бе наблюдавал. Голям мъж, висок и едър.

— Да.

— Вие сте психиатър, нали?

Робин се изправи, предпочитайки да го погледне очи в очи, но дори и изправена беше с една глава по-ниска от него.

— Да — каза тя.

— Бил Томлинсън. Детектив. Работя по случаите на убийствата тук. — Протегна ръка, тя е пое и усети силното му стисване.

— Какво мога да сторя за вас, детективе?

— Видях ви, че влизате. Познах ви от онова парти за награждаването ви неотдавна. — Твърдението му беше доста безобидно, но тя усети оттенък на напрежение. — Искам да поговоря с вас, ако имате малко време.

— За какво?

— За сержант Бранд.

— Не мога да разисквам…

— Вашите пациенти. Добре. Знам това. Привилегия, също като при клиент на прокурора. Но Бранд все още не е ваш пациент, прав ли съм?

— Не мога да твърдя нищо за състоянието му, независимо от това дали го лекувам или не.

Той се подсмихна.

— Вие сте като Белия дом. Не може да потвърдите или да отречете. Разбрах. Но можете да ме изслушате, докато ви говоря, нали?

— Предполагам, да.

— Вижте, аз не познавам Бранд добре, но съм го виждал тук наоколо, работил съм с него. Той е добър човек. Преминал е през много.

— Сигурна съм, че е така.

— А е бил третиран като боклук и в службата. Знаете ли, дадоха му само два свободни дни след стрелбата? Два дена за преодоляване на стреса; след това отново на работа. Струва ли ви се честно това?

— Не. Но това е нещо, което трябва да изтъкнете пред съответните власти.

— О, аз само изпускам малко пара. Мога да ви разказвам цял ден за начина, по които се отнасят с нас. — Той сви рамене и продължи. — Не е там въпросът. Това, което трябва да знаете, е как се отнасят към вас.

— Към мен?

— Ако искате мнението ми, доктор Камерън, те ви подвеждат. Мисля, че сте се насадили на пачи яйца.

— Как така?

— Вижте. Бранд е добро ченге. Но е… необщителен. Предполагам това е думата. Не антисоциален, нали разбирате. Само необщителен. Той не е някой, който се разкрива пред нас. Не е приказлив и не търси от никого помощ. Борил се е за всяка стъпка от пътя си.

Робин не каза нищо.

— Големците избраха Бранд — продължи Томлинсън, — защото знаят, че той е необщителен. Те искат да ви провалят. Чувате ли какво ви казвам?

— Изненадана съм, че проявявате такъв интерес към моето благополучие.

— Просто не ми се нравят игрите, които разиграват. Не искам да видя как ще ви подхлъзнат. Докато вие се опитвате само да помагате. Ако бях на ваше място, щях да се върна при висшите чиновници и да им кажа, че искам по-добър кандидат. Някой, който ще работи с вас, а не срещу вас. Някой, с когото ще имате шанс. Защото с Бранд изобщо нямате никакъв шанс.

— Може би се радвам на предизвикателството.

— Той не е предизвикателство. Той е каменна стена.

— Ще го имам предвид. Благодаря за загрижеността ви.

— Просто се опитвам да бъда полезен. Не забравяйте какво ви казах. Не ги оставяйте да ви изиграят. Ще го сторят, ако мислят, че могат.

Направи някаква пантомима все едно свали шапката си към нея, старомоден жест, станал още по-отживял от факта, че той беше без шапка.

Робин загледа как Томлинсън се отдалечава, докато се чудеше за какво беше всичко това. Може би той наистина се опитваше да помогне. Може би ставаше нещо друго.

Каквито и да бяха основанията му, това нямаше да я спре. Тя щеше да намери Бранд и да работи с него, независимо дали някой го искаше или не.

Глава шеста

Рой Улпър имаше лош ден.

Седеше зад бюрото, изпънат като пушка в униформата си, черната му коса беше сресана високо над челото. Както винаги се чувстваше силен, енергичен, жизнен и въобще не като динозавър, какъвто всъщност беше.

Все пак един динозавър в новата местна полицейска служба на Лос Анджелис. Бягаше по шест километра всеки ден, хранеше се само с нетлъсто месо и зарзавати. Нямаше по себе си никакви тлъстини. Беше стоманено твърд, а тялото му представляваше грижливо поддържана машина.

Синди, неговата жена — бивша жена — мислеше, че той е вманиачен в поддържане на здравето и формата си. Тя не се оплакваше от това в леглото (доколкото той си спомняше), но при други случаи изглеждаше почти объркана от тази му всеотдайност към здравето и силата. Не след дълго обаче започна да се чувства нещастна от всичко това около него. Преди две години, когато се разведоха, не остана нищо, което да ги свързва — с изключение на Зак, разбира се.

В началото не беше нищо повече от обикновените разправии между бивши съпрузи, обичайните препирни къде да пребивава детето им през уикендите. След това обаче се появи проблемът за обучението на сина им. Някои лекари решиха, че слабият успех на Зак се дължи на неспособността му да учи и че това изисква лечение и обучение в специално училище. И за двете неща трябваха допълнителни средства, с каквито Улпър не разполагаше. През последните шест месеца Синди го тормозеше всяка вечер, като най-напред се молеше, а след това започна да изисква по-голяма издръжка за детето. А неотдавна заяви, че ще предприеме съдебни действия.

Проблемът беше, че той не криеше нищо от нея. И никога не бе крил. Беше предан към сина си, даваше му всичко, от което се нуждаеше, и водеше борба със Синди да прекарва повече време с него. А сега тя се отнасяше с него като с подлец и настояваше да дава пари, каквито той нямаше. Така щяла да разреши проблема, който може би всъщност изобщо не беше проблем.

Какво ли все пак знаеха психиатрите? Според тях всяко дете, което е неспокойно в училище, се нуждае от риталин и всяко дете, което не е направо отличник, има някакво психично разстройство, което му пречи в ученето. Приличаше на измама, но Синди се бе хванала и сега го заплашваше, че ще се стигне до съд.

Улпър въздъхна. Той не обичаше и не вярваше на психиатрите. Никога не бе вярвал в никое от психиатричните магьосничества. Беше глупост, една работна програма за безработните, произвеждани от това общество в непрестанно растяща бройка. Знаеше всичко за безработните, все повече и повече от тях се появяваха в сини униформи като горди членове на новото полицейско управление на Лос Анджелис.

Което вече изобщо не беше управлението, където бе започнал. Когато бе ръководено от Дарил Гейтс през осемдесетте, той го бе превърнал в действена парамилитарна сила. Спомняше си какви бяха изискванията за физическа форма, когато постъпи там — прескачане на стена, теглене на 300-килограмово чучело, изпълнение на лост и коремни преси, бягане един километър. Нямаше нищо такова за днешните кандидати. За Бога, от тях се искаше да балансират на люлка, да въртят педали на закрепено на място колело, да прескачат между линии като деца на детска площадка.

Гейтс си бе отишъл, а заедно с него и визията му за службата.

Новото полицейско управление на Лос Анджелис беше напълно различно и далеч от обществото. Работодател, даващ еднаква възможност на жените за чин, въпреки че те не можеха да покрият установените за мъжете физически норми. Решението беше да се намалят стандартите за всички. И така, какво става, ако полицаят не е достатъчно силен и ловък, за да изкатери ограда или да преследва заподозрян? Това, което изобщо представляваше службата, бе резултат от политически игри. Глупостта беше въздигната до знание. Улпър ненавиждаше всичко това.

А сега глупостта нахлуваше и в личния му живот. По дяволите.

И все пак… ами ако лекарят беше прав? Ами ако Зак наистина се нуждаеше от лекарствата, консултациите и специалното обучение? Ако е така, то няма значение дали Улпър има, или няма пари. Трябва да ги намери. Не може да разочарова сина си.

След четиринайсет години работа в патрулиращата част на участъка и в най-тежките отдели у лейтенант Рой Улпър не бяха останали много идеали, но верността към собствената му кръв и плът беше за него кредо, което не можеше да наруши.

Пийна глътка кафе и веднага я изплю в чашата. Някой идиот беше сварил тенджера с вода с щипка кафе. И тъй като тук в офиса си имаше собствена кафеварка и само той я използваше, то значи знаеше самоличността на въпросния идиот — именно самият той. Питието имаше отвратителен вкус.

Извади гумената топка, която използваше да прогони напрежението, и започна да я стиска в левия си юмрук. Боже, какъв противен ден. Напоследък всичките му дни бяха като този. Започна да прекарва повече време в бара долу на улицата — в края на работния си ден. Доскоро не беше особено общителен с колегите си офицери, но сега предпочиташе да бъде с някое от момчетата, ако алтернативата бе да си отиде вкъщи при звънящия телефон и ново изнудване от бившата му съпруга.

Знаеше, че трябва да се успокои, но беше трудно да си спокоен, когато става дума за препитанието. Парите бяха проклятие. Убиец на брака. Убиец на приятелствата. Често буквален убиец. Повечето ставащи мръсотии по улиците бяха за пари — липсата им, копнежа за тях, обожанието им.

Стисна по-силно топката.

Тази сутрин в пет часа, дори и по-рано, преди да тръгне за дневния патрул, Синди му телефонира, казвайки му, че ще трябва да прекъсне лечението на Зак, тъй като няма достатъчно пари да заплати за последните три процедури.

По двеста долара едната, процедурите не бяха евтини, а застраховките не плащаха почти нищо от това. Улпър приключи, като ѝ каза, че доктор Хакер — това беше истинското му име, Хакер — е мошеник и измамник и че я е взел за жертва. Тръшна слушалката и излезе от къщи, преди да е успяла да позвъни пак.

Най-доброто нещо, което можеше да направи, беше да не мисли за това. Щеше да се постарае да запази служебната си позиция. Знаеше, че не може да се издигне по-нависоко в тази полицейска бюрокрация. Ако все още Гейтс ръководеше, досега Улпър можеше да бъде заместник-началник. Вместо това нов заместник-началник стана тази кокона Хамънд — връстник на Улпър, но с много по-малко опит от улиците. При това Хамънд не беше дори най-лошият от тях. Много от тези други момчета — новобранците и ветераните, на които новото управление се нравеше повече от старото — бяха ловки хитреци, никога не бяха направили нещо добро в живота си, страхливци, които панически бягат, когато куршумите захвърчат.

Щом като цялото управление се състои от наемници съглашенци, цивилни служители бюрократи и блюдолизци, къде отива този град? Улпър знаеше отговора на този въпрос. На майната си, ето къде.

Хората бяха твърде тъпи, за да ги е грижа, а политиците окуражаваха това, виждайки изгода в едно полицейско управление, което могат да контролират. Всичко вървеше по този път и тук беше лейтенант Рой Улпър, последният динозавър в собствения си капан.

Е, добре, четиринайсет години минаха. Още шест и няма да плаща повече. Но дотогава ще бъде скала. Скала здрава, скала твърда, скала непоклатима.

— Давай напред — каза си той и се засмя.

Помощничката си показа главата в офиса, прекъсвайки мислите му.

— Лейтенант, вън чака една доктор Камерън да се види с вас.

О, по дяволите. Още един психиатър. И то такъв, като доктор Хакер, сякаш се бяха наговорили да направят живота му непрестанно страдание. Изля досадата си върху топката. Стисна я толкова силно, че я сплеска.

— Прати я тук.

Долови как тя премигна от изненада и разбра, че не бе очаквала той да знае, че доктор Камерън е жена. Лекарката никога преди не беше идвала в офиса му. Всъщност изобщо не се бяха срещали. Но той знаеше за нея. Тя беше част от цялата ситуация около Бранд.

Вратата на кабинета му отново се отвори и Робин Камерън влезе. Отне му секунда да ѝ хвърли един поглед. Изглеждаше по-млада, отколкото бе очаквал, и имаше някакво излъчване на спокойна решителност. Сигурен беше, че това му харесва.

— Моля, седнете, докторе. Предполагам, че се отнася за сержант Бранд.

Тя седна на стола пред бюрото му.

— Да.

— Не се е появил на срещата, така ли?

Веждите ѝ се повдигнаха.

— Откъде знаете?

Улпър въздъхна.

— Познавам сержант Бранд от много години. И мога да си представя как би се държал.

— Трябваше да се види с мен в един часа. Не дойде. Звъннах на телефона му вкъщи и на мобилния му телефон. Никакъв отговор.

— Днес той е свободен. Предполагам, че не отговаря на телефона.

— Свободен ли е? Дадоха ми да разбера, че ще бъде включен за терапия по време на работните му часове.

— Казва, че е болен. — Той се стараеше тонът му да бъде неутрален.

— Не е ли?

— Така е.

— Значи е болен.

Улпър се поколеба.

— Смятам, че той уведоми, че е болен. Истинското състояние на здравето му е друг въпрос.

— Какво имате предвид?

— Не за първи път взема болничен ден, откакто…

— Откакто беше стрелбата.

— Бинго. — Улпър вътрешно трепна. Полицаите във филмите винаги казваха бинго. Искаше му се да не бе усвоявал този навик.

— Казвате ми, че сержант Бранд не е дошъл на работа?

— Не. Не както обикновено.

— Значи мислите, че не е болен.

— Аз не съм лекар. Предполагам това ще определи вашата диагноза.

— Трудно ми е да поставя диагноза, когато не мога да намеря пациента.

— Досещам се, че е трудно. Съжалявам. Бих искал да ви помогна.

— Но не можете ли?

Улпър разпери ръце.

— Щом като той не е там и не отговаря на телефона си…

Тя се наклони напред на стола си.

— Значи ли, че нямате и най-малка представа къде се намира сержант Бранд през болничните си дни?

— Как бих могъл да имам?

— Казвате, че го познавате от години. Казахте ми, че знаете как би се държал.

— Това не значи, че държа сметка за това къде може да бъде.

— Защо имам чувството, че криете нещо от мен?

Улпър се опита да се усмихне.

— Звучите като полицай, разпитващ заподозрян.

Тя не отвърна на усмивката му.

— Аз съм само лекар, който се опитва да получи някаква информация. Мисля, че можете да ми помогнете. Защо не?

Мина един момент, той стисна няколко пъти топката, докато обмисляше няколко отговора.

— Нека бъда честен с вас, докторе. Не съм много възхитен от идеята Бранд да бъде включен в тази ваша програма. Да се използва същото лечение за полицаи, каквото се прилага на престъпниците… хъм, не ми се струва правилно.

— Единствената връзка е естеството на синдрома. Посттравматичният стрес не прави разлика между добрите момчета и лошите.

— Но не така ще го приемат медиите. Те ще наскачат върху ни. Сещате се от какъв ъгъл ще го погледнат — полицаи, които са толкова травмирани, че само крачка ги дели сами да станат закоравели престъпници. На Управлението не му трябва такъв вид публичност. Всъщност през последните няколко години имаме твърде много черни точки.

— Черни точки ли? Предполагам, че и това е начин да се представят нещата.

Знаеше какво има предвид. След ареста на Родни Кинг в публичното пространство имаше непрестанна серия от истории за неудачите на полицейското управление на Лос Анджелис — размириците през 92-ра, поражението с О. Дж. Симпсън, поредицата от провалили се началници и прикривания скандал за полицаите антимафиоти в Рампъртския участък, които се бяха превърнали в банда наркодилъри.

— А как ще го представите вие? — попита той, макар че всъщност не го интересуваше.

— Според доклада на комисията Кристофър…

— Докладът на комисията Кристофър беше една политически мотивирана нечиста работа.

— Беше ли Рампърт опетнен?

— Скандалът „Рампърт“ бе невероятно раздухан. Имаше няколко лоши полицаи. Управлението реагира повече, отколкото трябваше, и медиите се нахвърлиха на историята.

— Но вие не отричате, че имаше злоупотреби, че хората бяха лъжливо обвинени от арестуващите ги офицери, че кокаинът бе откраднат от стаята с доказателствата, че полицаи лъжесвидетелстваха.

— Какво е това, Шейсетминутно интервю ли?

Тя си пое въздух.

— Съжалявам, излязохме от темата. Въпросът е, че медиите изобщо няма да научат. Работата с пациентите ми е напълно секретна.

— Нищо не е секретно в този град. — Улпър се потърка по челото. — Още откакто дойде заповедта от Паркър Сентър, аз си знаех, че ще възникнат неприятности. Бранд не иска да сътрудничи, повечето от неговите колеги полицаи са съгласни с него и аз трябва да играя ролята на лошото ченге, на насилника.

— Това упражнено насилие ще създаде възможност за сержант Бранд да стане по-добре.

— Не така го виждат обикновените хора.

— Не? Защо не?

Улпър се облегна назад на стола си.

— Бранд е патрулиращ полицай. Изобщо не е поискал да бъде друго нещо. Някои момчета започват тази работа, за да станат цивилни служещи. Карат двайсет години и изчезват. Те мразят улицата. И се захващат за някоя канцеларска работа веднага щом я намерят. Яхвайки бюрото, на никого не се случва да бъде убит. Приятно и безопасно е да си отново там. Наричаме ги книжни плъхове.

— Книжни плъхове ли?

— Книжни плъхове. Не знам откъде идва терминът, но означава командващ офицер — лейтенант, капитан — който знае всичко за документацията, но си няма и хабер от улицата. Не е особено почитан от обикновените хора. Бранд никога не се е домогвал до такава работа. Той е доволен да хвърчи с патрулката, насочван от радиото. Това е, за което живее. Няма жена, нито деца, няма нищо друго освен работата.

— Май че не е твърде добре адаптираща се личност?

Улпър потисна раздразнението си.

— Моето становище е, че е полицай, когото другите уважават. Всеки полицай, работил с него, се доверява на Бранд да му пази гърба — или, ако е необходимо, да поеме куршума заради него. Мъже като Бранд са основа на полицейските сили. С ранното им пенсиониране и преместване в други градове загубихме вече твърде много от тях. Не можем да си позволим да губим повече.

— Това беше добра реч, лейтенант. Но фактът е, че вие вече сте загубили Бранд. Той не се явява на работа. А също така проявява други симптоми на посттравматичния шок. Сигурна съм. Говорих с психиатъра, който го е лекувал. Ако е така важен за службата, както казахте, то тогава трябва да искате да преодолее проблема, който му пречи на работата.

— Разбира се, че искам да го преодолее.

— Тогава защо го криете от мен?

Той стисна пак топката.

— Не крия никого.

— Не ми се струва да е така.

Улпър се забави, за да налучка отговора.

— Да си полицай…, е твърде подобно на включването в братство. Всички ние преминаваме през същите посвещения, през същия тормоз. Придобиваме нашата улична диплома. Грижим се един за друг.

— Предполага се да се грижите за хората.

— Правим и това. Двете не се изключват взаимно.

— Не се ли изключват?

Знаеше, че тя мисли за скандалите. Подиграваше му се. Уморен беше да се брани от тази жена. Остави топката и се вгледа в нея.

— Вижте, ако Бранд трябва да се отърве от емоционалния си багаж, правейки някои неща, които аз не бих направил, и висейки на някои места, където аз не бих отишъл… — Той спря.

— Какви места?

Дявол да го вземе. Нямаше намерение да стигне чак дотам.

— Дори и да ви кажа, докторе, и вие няма да искате да отидете там. Вярвайте ми.

— Какви места? — повтори тя.

— Нямам и представа. Говорех хипотетично.

— Не е вярно.

— Нека просто приемем, че е вярно. — Показа ѝ една брутална усмивка.

— Нека просто ви уведомя, че ще отида през главата ви при заместник-началника Уагнър. Ако той ви попита, може би ще дадете точен отговор.

Значи играеше твърда игра. Страхотно.

Улпър се намери в ъгъла. Можеше да ѝ даде фалшив адрес, но какво щеше да постигне с това? Тя просто щеше да се върне и да вдигне скандал. И ако той продължаваше да ѝ пречи, щеше да представи случая на Уагнър. По дяволите, само това му трябваше — заместник-началникът да диша във врата му.

Известно време потропа с пръсти по бюрото, след това взе една обикновена индекс карта и с печатни букви написа нещо на нея. Понечи да ѝ я подаде, но се поколеба. Всъщност не му се искаше тя да получи тази информация. А ако знаеше какво е добре за нея, и тя нямаше да я иска.

— Не е много добре да отивате там, доктор Камерън. Вярвайте ми.

— Лош квартал ли?

— Всъщност да.

— ММБ ли?

Той бе изненадан, че знае термина, но остана още по-изненадан, че го употребява.

— Категорично. Но това не е единствената причина. А и естеството на самото заведение. Да бъда прям, не мога да гарантирам за личната ви безопасност.

Тя не се прегъна.

— Ще ми дадете ли адреса или не?

Неохотно той ѝ подаде картата.

— Ако отидете сама, се излагате на опасност — предупреди я.

— Може би ще поискате да ме придружите?

— Страхувам се, че не мога. Извън моя район е. Освен това… не трябва да бъда виждан там.

Нещо блесна в очите ѝ. Улпър усети, че тя разбра защо беше написал картата с печатни букви вместо с ръкописни.

— А ако някой ме попита как съм получила адреса…?

— Не сте го получили от мен.

— Ще го имам предвид. Значи мислите, че мога да го намеря на този адрес?

— Не мога да гарантирам. Но това е най-добрият ви шанс.

Тя се изправи.

— Благодаря за помощта ви. Между другото, какво точно означава ММБ?

— Мислех, че знаете.

— Не знам. То е нещо, което просто долових.

— Е… не всичко относно полицейското управление на Лос Анджелис е политически вярно, дори и днес. Означава „много малко бели“.

— Разбирам.

— Шокирана ли сте? — Позволи си да ѝ се усмихне.

— Трябва ми много повече, за да бъда шокирана, лейтенант Улпър. Отново ви благодаря за помощта.

Напусна, затваряйки вратата, а Улпър гледаше след нея.

Тя надмина очакванията му. Представял си я бе някак по-свита. Вместо това беше решителна и упорита. Може би не толкова упорита, колкото искаше да изглежда, но твърде упорита.

Дали не направи грешка, като ѝ каза къде е Бранд? Но не вярваше да е толкова луда, че да отиде там. Дори сега не можеше да го повярва. Като види квартала, ще избяга.

Поне така се надяваше.

Глава седма

Робин реши, че Улпър е прав за едно нещо. Определено беше лош квартал.

Но грешеше, ако мислеше, че тя ще се върне.

Подкара колата си по-навътре в лабиринта от улици, успоредни на магистралата „Импириъл“, насочена на изток към Уотс. Начупеното предно стъкло, изкорубеният страничен прозорец и вдлъбнатият багажник бяха съвсем на мястото си тук. Всъщност Робин се радваше на повредите. Помагаха ѝ да се нагоди към обкръжаващото я.

След като напусна полицейския участък, продължи на юг по Сентръл Авеню, покрай Флорънс Авеню. Тук на ъгъла на Флорънс и Норманди, на разстояние около два километра, бяха избухнали размириците през 1992 г. Тогава тя не живееше в Лос Анджелис. Беше го гледала по новините в дома, в който живееха тя и Дан в Санта Барбара, докато четиригодишната Мег влезе и попита какво става. Тогава Робин превключи на един анимационен филм.

Винаги се опитваше да закриля дъщеря си. Но ако това беше вярно, то защо бе довела Мег тук, в един град на произволни отвличания на коли, в град, който сякаш бе обезумял?

Адресът, който Улпър ѝ даде, се намираше близо до ъгъла на магистрала „Импириъл“ и Комптън Авеню. Мястото беше на десетина километра от участъка в Нютън, но това разстояние беше измамно. Ако Нютън беше погранична област, то това беше вражеска територия. Тук бяла жена от средната класа със скъпа кола и университетска диплома не се очакваше и да прекрачи.

Не знаеше кои гангстери се борят за този периметър, но можеше да види техните знаци на всяка стена, ограда и кофа за боклук. Халки и завъртулки, направени със спрей, се виждаха навсякъде, дори и по дънерите на сведените, хилави палми. Чуваше се думкане на рок музика от магнетофони по тротоари и радиоапарати от задигнатите коли, обикалящи из улиците. Повечето от хората бяха облечени в черно. Това отначало я учудваше, докато разбра, че е опасно да обличаш цветни дрехи в гангстерското свърталище. Въпреки че беше делник, деца се разтакаваха по уличните ъгли, по празните места и по алеите, облечени в развлечени тениски и дрипи, гледайки подозрително как колата ѝ минава.

Всеки чифт очи бе възпоменание за сутрешното нападение, думкането на лоста, звука от счупените стъкла…

Не е много късно да се върнеш назад, напомни си тя.

Но продължи. Адресът вече не беше далеч.

Спомни си как едва се бе измъкнала от такава бедност, когато баща ѝ умря в затвора. Майка ѝ работеше на две места, за да плаща ипотеката.

Ако бяха загубили дома си, ако трябваше да се преместят в някой квартал като този, щеше ли това да я промени? Дъщеря на баща престъпник, захвърлена в среда, която сякаш е предназначена да развъжда престъпници, какъв ли щеше да бъде резултатът? Искаше ѝ се да вярва, че дори под напора на този натиск може би щеше да успее да запази чувството си за себестойност. Но не можеше да е сигурна. Какво определя насоката на човешкия живот? Природата, възпитанието, свободната воля, съдбата. Каква беше формулата или животът бе твърде сложен, за да може да се изрази във формула?

Робин поклати глава. Ако имаше някакъв отговор на този въпрос, то нямаше да го намери тук и сега.

Тя продължаваше да кара на изток, все по-навътре в Уотс. Нещо в нея я караше да се гневи на Бранд, че я беше поставил на това изпитание, но не можеше изцяло да го обвини. Той нямаше друг избор, освен да се включи в програмата. В полицейския участък на един объркан полицай можеше да бъде наредено да предприеме всякакъв вид консултация. Да бъде изпратен в „банката“, се казваше в участъка, защото секцията в участъка, където работеха психолозите по Изследване на поведението, се намираше над банката в Чайнатаун. Да бъдеш изпратен в банката, означаваше да се изправиш пред дилемата да бъде закрита сметката ти — краят на кариерата ти.

Бранд бе прекарал много време в банката. Курсът на новото му лечение щеше да бъде продължение на задължителната терапия, провеждана от доктор Алвин, един от психиатрите към тази секция. Когато доктор Алвин не успя да получи резултат с лечението си, случаят на Бранд беше означен като труднолечим, подходящ за експериментална интервенция. И така, наредиха му да бъде прегледан от нов лекар за приложение на някакъв технически метод на лечение, което патрулиращите полицаи тази сутрин бяха нарекли „вкарване на жици в главата“.

Не беше чудно, че сержант Бранд се противеше на тази идея. Все пак той не приличаше на покорния, подчиняващ се тип. От сведението на Алвин тя знаеше, че Бранд е израснал в Пико Ривера, един опасен град на безработни, южно от Лос Анджелис. Прекарал беше четиринайсет години в участъка, работейки в югоизточните квартали с висока престъпност — Рампърт, а сега Нютън. Снимката на личната му карта показваше мъж с грубо изсечени черти и дебел врат, започващ да се нагъва в двойна шия под брадата му. Очите му, под гъстите вежди, бяха тъмни и трудни за четене. Главата му отстрани беше обръсната, с малка и къса като черна четина коса на темето. Изглеждаше по-стар от четирисет и една годишната си възраст.

Не беше човек, който можеше да бъде насилван, мислеше си тя. А също така и не човек, който лесно може да бъде травматизиран. Но една фатална стрелба бе достатъчно травматизираща, особено поради това че сержант Бранд никога дотогава не беше стрелял по време на акция, допреди три месеца — на 9 февруари през нощта.

Тази нощ го беше променила. Бранд бе станал друг човек. А сега беше уплашен от предстоящото ново лечение и се криеше. Но това нямаше да бъде задълго. Робин щеше да го намери и се надяваше, че накрая той ще ѝ бъде благодарен за това.

Адресът, който търсеше, беше в едната половина на къща близнак в глуха улица — несигурно място, тъй като бягството нямаше да е лесно. Наоколо имаше бунгала, ниски къщи и овален участък с изсъхнала трева, бил някога малък парк. Люлките бяха изпочупени, катерушките — обрасли с бурени. Тук не играеха деца. Бутилки от алкохол и кутии от цигари очертаваха пясъчния край на игрището.

Робин разгледа къщата — висока, двуетажна; прозорците на партера бяха голи, а повечето прозорци на по-горния етаж бяха плътно затворени. На един от тях бучеше климатик и изпускаше кондензирани капки. Паркираните на глухата улица коли почти заемаха тротоара, а още повече коли имаше отпред и встрани на тясната поляна пред къщата. Вътре нещо ставаше. Не чуваше музика и гласове, но според броя на колите вътре трябва да се бяха събрали много хора.

— Това е лудост — прошепна си Робин, като седеше зад волана на паркираната си на улицата кола, гледайки към къщата. Най-умно беше да запраши, да поеме по магистралата и да продължи да звъни на мобилния телефон на Бранд, докато отговори. Ако не отговаряше, можеше да съобщи това на началниците му.

Но тогава Бранд щеше да стане още по-враждебен към нея, задето го изнудва, а висшите офицери на участъка щяха да имат повод да преразгледат разрешението за лечебната програма. Дори можеше да чуе как заместник-началникът казва: „Щом не можете да се справите с предизвикателството да установите връзка с един от нашите служители, доктор Камерън, може би ще е по-добре изцяло да преоценим плана“.

Нямаше да остави това да се случи. Ако Бранд беше в къщата, тя щеше да го намери.

Излезе от колата и я заключи. После включи алармата, която въпреки счупения прозорец може би щеше да се окаже някаква защита. Вървейки бързо към къщата, провери дали мобилният телефон е в чантата ѝ и дали е включен.

Двете врати на къщата близнак бяха затворени. На едната имаше надраскана на ръка с много правописни грешки бележка — ЗАУБИКУЛИ УТЗАД — същото съобщение бе повторено отдолу на испански.

Тя се провря между паркираните на поляната коли и стигна до заграден заден двор. Две малки деца съсредоточено изследваха група мравки. Нито едно от тях не я погледна, когато стигна до отворената врата.

Отвътре се разнасяше голяма врява — телевизори гърмяха на различни канали из разните стаи, а и радиото кънтеше в цялата тази глъчка. Видя един мъж с бръсната глава, телосложение на културист и замаян поглед, излегнал се на едно канапе. Но и той, като децата, не ѝ обърна никакво внимание.

Влизайки в кухнята, чу гласове — гласове на хора, не бърборене по телевизия или радио. Откри една отворена врата към стълба, водеща надолу в мазето. Долу имаше хора, много хора. Започна да слиза по стълбата.

— Коя, по дяволите, си ти?

Обърна се. Културистът се беше освестил. Стоеше на другия край на кухнята, вторачил се в нея. Робин забеляза нещо, прикрепено горе на лявата му ръка, и се ужаси, като проумя, че е нож.

— Търся някого — отвърна тя, превъзмогвайки звука на телевизора върху кухненския плот, предаващ някакво шоу.

— Мамка ти. Не познаваш никого тук. Никога преди не си се весвала насам.

Имаше само един начин да изиграе това — да блъфира.

— Прав си — отвърна му грубо. — Никога не съм била в тази скапана дупка и можеш да се обзаложиш, че никога няма да се върна. Дойдох само да намеря Бранд. Той долу ли е?

— Мамка ти, няма да ти кажа нищо.

— Долу ли е той?

Знаеше, че има няколко възможни изхода от този разговор. Можеше да бъде изхвърлена, можеше да бъде пребита и изнасилена или да бъде оставена да продължи. Обзе я някакво странно чувство на спокойствие, когато разбра, че решението не зависи от нея. Можеше само да чака и да види какво щеше да направи мъжът с ножа.

— Даа… — най-накрая каза той. — Бранд е тук. Ти жена ли си му?

— Аз съм негова приятелка.

— Приятелка. — Мъжът се засмя, показвайки един златен зъб. — Даа, вярно.

Той излезе от кухнята. Робин си пое дъх и слезе по стълбите в едно голямо мазе. Таванът му беше покрит с водопроводни тръби. Голи крушки светеха сред мрежата от тръби и осветяваха шумна, блъскаща се тълпа. Повечето от обитателите на мазето бяха мъже, смесица по възраст и раса, почти всички облечени в мръсни работни дрехи или скъсани джинси, само някои в костюми. Разпръснатите между тях жени бяха млади или се опитваха да изглеждат млади с дълги коси, силиконов бюст и изрисувани устни.

На Робин ѝ се искаше да беше облечена в други дрехи. Синята пола и бялата ѝ блуза съвсем не подхождаха на това място. В джинси и суичър нямаше да бие така на очи. Надяваше се, че под мъждукащата светлина и така, както бе, нямаше да привлече премного вниманието на блъскащата се тълпа.

Премина през стаята. Все още не беше наясно какво става. Чу двама мъже да спорят на висок глас.

— Той е шибана сухоземна акула, ще кльопне тоя нещастник за обяд.

— Глупости. Няма да му стигнат силите за Драйвър.

— Драйвър е смачкан. Миналия път го съсипаха. Той е труп.

— На бас за сто долара, че ще спечели.

— Приемам, задник такъв.

Щеше да има някаква борба. Като във филма, онзи с Брад Пит, „Боен клуб“. Но къде беше рингът за бокс? Трябваше да има издигната платформа, но тя не виждаше нищо, а само гъста тълпа блъскащи се хора.

Повечето от тях бяха с гръб към нея. Промъкна се по края на тълпата, опряла гръб към стената на мазето. Не виждаше никой, който да прилича на Бранд. Всъщност, за да огледа тълпата, трябваше да се придвижи напред. Да стигне до средата, за да има възможност да види лицата на хората.

Пое си дъх и се промъкна сред купчината тела.

Първото нещо, което усети, беше вонята на пот — миризмата на натъпкани в топло и непроветрено място мъже. После врявата ставаше все по-силна и по-силна — стотици гласове, смесващи се в неразбираем рев. Един лакът намушка рамото ѝ. Невнимателна ръка я бръсна отзад по врата. Чу някой да вика, че последните облози са направени. Друг наричаше Рамбо шибан страхливец, а този до него протестираше: „Рамбо не е страхливец; Рамбо има топки; по-добре повярвай, че той е опасен тип“. Други двама мъже ревяха на испански, размахвайки ръце, пълни с пари. Една жена с изрусена коса за разлика от тъмния ѝ цвят на кожата улови погледа на Робин и ѝ намигна, сякаш бяха приятелки, споделящи някаква шега.

Все още Бранд го нямаше. Може би Улпър и културистът грешаха, че е тук. Нямаше го.

Промъквайки се, Робин стигна до предната част на тълпата. Видя една извита метална преграда, на която се бяха облегнали мъже. Всички бяха вперили поглед надолу, а други зад тях изпъваха врат, за да могат да видят по-добре.

Долу имаше някаква вдлъбната арена с диаметър около три и половина метра, може би твърде малка за борба на двама мъже. Може би ринг за бой между петли. Дали Рамбо и Драйвър бяха петли? Никога не бе чувала петел да е описван като опасно същество. Но все пак това беше Лос Анджелис. Всякаква лудост бе възможна.

Полицай Бранд, чудеше се тя, къде си?

Група момчета, които се опитваха да стигнат по-близо до арената, я блъснаха отзад. Ударът я отхвърли в една тясна пролука между двама мъже до преградата.

— Здравей, сестричке — каза единият от тях. Лицето му блестеше от пот, а от едната страна на врата му имаше дълъг белег, изглеждащ като шев.

Един гръмлив глас, който превъзмогна врявата, я спаси от проблема какво да му отговори.

— Край на обзалаганията.

Робин хвърли поглед надолу към арената. Представляваше кръгла вдлъбнатина на пода на мазето, дълбока около метър и двайсет, може би останки от артезиански кладенец. Дървените стърготини, обсипващи пода около дупката, бяха тъмни от засъхналата по тях кръв и няколко петна прясна кръв, лъскави и светли.

Рамбо и Драйвър бяха в дупката с лице един към друг, всеки от тях държан от своя притежател, който клекнал вън от ринга, бе протегнал ръка през преградата. Не бяха петли. Бяха кучета.

Едното животно беше питбул. Другото, по-едрото, приличаше на мастиф, някаква кръстоска за по-голяма сила и злост. И двете животни имаха белези от други битки. Готови бяха за нова битка, облечени в двойно закопчаващи се предпазители за гърдите и кожени яки. Опашките и ушите им бяха отрязани, така че противниците да нямат какво да хванат. Гледаха се едно друго с програмирана злонамереност, всеки мускул — изпънат от напрежение.

— Хайде, напред — прогърмя гласът на този, който ръководеше шоуто. Изведнъж двамата собственици пуснаха кучетата.

Мастифът атакува първи, нахвърли се на питбула, стремейки се да сграбчи с големите си челюсти гърлото на по-малкото куче. Питбулът избягна атаката и стремглаво се насочи към другия, разцепвайки дълбока рана на предния му крак. След това двете животни с настървение се вкопчиха едно в друго, бореха се, хапеха се и се ритаха.

На дървените стърготини се появи нова кръв и червени пръски обагриха стените на арената. Робин погледна надолу и видя петна и по блузата си.

Искаше ѝ се да се махне, но натискът на хората зад нея я бе залепил до преградата. Затвори очи. Вече всички крещяха, дори и другите жени в стаята. Гласовете се смесваха в хаос от проклятия и призиви за убийство: „Хвани го за гърлото“, „Извади му очите“, „Изяж го“, „Осакати го“, „Срази копелето“.

Главата я болеше. Ярки светлини проблясваха пред затворените ѝ очи. Като фон на виковете и крясъците чуваше жестоката битка на кучетата. Не лай, не скимтене, само късане на месо и ужасното, безмилостно щракане на челюстите.

— Дръж го, Рамбо, убий копелето! Убий го!

— Съпротивлявай се, дявол да те вземе! Драйвър, лайно такова, само за стръв ставаш!

Май че Рамбо побеждаваше. Макар и да не ѝ се искаше, тя отвори очи и видя как зъбите на питбула се впиха под яката във врата на мастифа. А той, като не можеше да се защитава с челюстите си, удряше и дращеше питбула с двата си предни крака. Настървено се бореше да нанесе дълбоки рани по гърба на противника си, но по-малкото куче, помирисвайки кръв, упорито се съпротивляваше.

— Боже мой, някой да сложи край на това — шептеше Робин. Гласът ѝ се губеше във врявата.

Мастифът падна на колене. Той поклати вяло глава, нанесе още няколко повърхностни рани на питбула и се строполи на пода на арената, крайниците му потрепнаха в локва от кафеникава кръв. Питбулът, Рамбо, остана впит във врата му, докато спазмите престанаха и кървенето намаля. Тогава се освободи място около преградата. Спечелилите си прибираха парите от къщата и от разни други облози.

Собственикът на Рамбо или неговият господар, или треньор — както и да се наричаше — влезе в дупката и се наведе над кучето си. Мъжът, отговорен за Драйвър, махна яката и гръдния предпазител от трупа, оставяйки кучето там, където лежеше — едно вече безполезно същество — с разкъсан гръклян, разкривени крайници и втвърдена от засъхналата му кръв кожа.

Най-накрая имаше място, така че Робин можа да мръдне. Изправи се, поемайки си дълбоко дъх и борейки се да не повърне. И тогава го видя.

Бранд.

На другия край на стаята до стълбата, облечен в закопчана до долу черна риза и черни панталони.

Смееше се и събираше снопче банкноти. Явно бе заложил на печелившия боец. Смъртта на мастифа му носеше печалба.

— Копеле такова — изсъска високо Робин, гледайки към един мъж до себе си, който помисли, че това се отнася за него.

Тя се промъкна през разпръсващата се тълпа и се приближи до Бранд, когато слагаше печалбата си в джоба.

— Алън Бранд — каза тя в лицето му.

— Коя, по дяволите…? — Но тогава разбра. Някак разбра, въпреки че никога не се бяха запознавали.

— О, дявол да го вземе — изпъшка Бранд.

— Извинявай, че ти развалих удоволствието.

— Дявол да го вземе — повтори той. Стори ѝ се, че реагира бавно, не така умно, както беше очаквала. Може би имаше нещо повече от любовта към улиците, което му пречеше да напредва в по-висок чин.

— Забравил си за срещата си — заяви Робин.

Той се усмихна глуповато, явно с намерението да я плени.

— Не съм забравил. Имах да върша по-важни неща.

— О, разбирам.

— Е, съжалявам. Ще я насрочим пак.

— Не е нужно.

— Значи ли това, че се отказваш от мен?

— Значи, че ще изкараш днешния си сеанс.

Бранд премигна, осмисляйки някак твърдението ѝ, и най-накрая тревожно попита:

— Сега?

— Да. Сега.

— Не мисля така.

— Аз пък мисля. Или ще разберем как твоите началници се отнасят към този вид забавление, на което се наслаждаваше.

Той се напери, мъж, защитаващ правата си.

— Това, което правя в свободното си време…

— Да се гледа кучешки бой е наказуемо, сержант.

— Ще ме арестуваш ли? — каза той с подигравка.

— Ще го докладвам.

— Карай нататък.

— Но не на Улпър или на някого в Нютън. Ще ги прескоча. Ще повдигна въпроса пред заместник-началника Уагнър.

— Шибаният ти ангел хранител в Управлението. Твърдоглавецът, който одобри тази недоизпробвана психиатрическа глупост.

— Съмнявам се, че би одобрил нещо определено по този начин.

— Как го привлече на своя страна? С малко приказки? Устен доклад? Облиза няколко пъти полицейската му палка ли?

— Престани да се правиш на идиот.

Бъбривостта му изведнъж изчезна.

— Ти си дяволски сериозна, нали? Ще ме предадеш ли на заместник-началника?

— Веднага ще му се обадя — освен ако не дойдеш с мен в кабинета ми за първия ни сеанс.

— Наистина си невероятна.

— Това „да“ ли е?

— Дяволите да го вземат — каза Бранд и се отправи нагоре по стълбите.

Глава осма

Докато Бранд оглеждаше кабинета ѝ, Робин забеляза нервния тик на очите му. Може би бе очаквал някаква лаборатория на луд учен или стая на ужасите. Това, което обаче видя, беше една голяма стая, мебелирана с плюшен диван, на който седеше, и няколко стола с меки възглавници. Бюрото и картотеката заемаха единия ъгъл. Дипломата ѝ в рамка и други удостоверения бяха окачени по стените. Слънчева светлина се процеждаше през пердетата, шумящи от полъха на климатика. Подът бе постлан с килим. Ваза с папрат стоеше близо до входа на кухнята.

Всичко беше нормално. Надяваше се това да успокои Бранд.

Но май че не беше така — вероятно поради един друг стол в стаята. Той имаше метални облегалки за ръцете и изправена задна част. Жици от него стигаха до компютърното табло и мониторите за сърцето и мозъка. Между тези уреди се намираше приспособлението за магнитно билатерално потискане (МБП) — метална каска, обхваната от жици.

Погледът на Бранд постоянно се насочваше натам. Ръцете му, поставени в скута, потрепваха.

Представи му документите, за да ги подпише, но той само неприветливо ги погледна.

— Преди да започнем — каза Робин, — искам накратко да ти обясня нещо от теоретичната постановка на моята работа. — Тя посочи една илюстрация на стената. — Както е показано тук, това е твоят мозък.

Понякога при тези думи пациентът се усмихваше, но сега не се получи.

— Виждаш ли тази бадемовидна структура над мозъчния ствол? Тя се нарича амигдала. Една примитивна част от мозъка, отговорна да съчетава данните, които идват от сетивните ти органи. Зрение, звук, миризма — всички те се срещат тук. Амигдалата не само съчетава цялата тази идваща информация, но и веднага прилага някакъв вид невербална оценъчна присъда. Опасно или безопасно — това са двете главни присъди, които издава. И тя върши всичко това дори преди съзнателния ти ум, опериращ в мозъчната кора, да е получил данните. Можеш ли да си направиш извод?

— Единственият извод, който мога да направя, че съм тикнат тук в този кабинет, когато имам да правя стотици по-добри неща.

— Изводът е — повтори тя, — че можеш да усетиш нещо опасно или тревожно, преди съзнателният ти ум да го е анализирал. Фобиите действат по този начин. Например човек, страдащ от фобия от куче, бива обхванат от ужас при вида на малък пекинез. Рационално той знае, че галеното куче не е опасно, но амигдалата вече е дала сигнал за тревога. Същото важи и за всеки упорит, ирационален страх. Не помага нито да си казваш да бъдеш логичен, нито да се опиташ да упражниш волята си. Страхът съществува на по-ниско ниво от логиката и волята.

Бранд прояви някакъв проблясък на интерес.

— А как се борим с него?

— Трябва да препрограмираш мозъка си, така че да престане да отговаря по контрапродуктивен начин. По същество, основното преживяване, което те плаши, е блокирано, не е напълно преработено, така че продължава да се връща. Всеки стимул, който ти напомня за основното събитие, автоматично ще предизвика същата страхова реакция. Но представи си, че можеш да преживееш отново събитието, този път без сигнал от амигдалата — освобождаваш се от травмата, но съответно я преработваш така, че споменът да бъде правилно преценен и сортиран. Тогава ще престанеш да реагираш болестно на последващи стимули. Ще можеш да разбереш предишната си травма обективно и в перспектива. И няма вече да си пленник на спомените си.

— И ти можеш да направиш това?

— Имам успех при други случаи.

— Как? Като сложиш това нещо — той посочи уреда — на главата ми така, че мозъкът ми да бъде пронизан от електричество?

— Няма такова нещо.

— Не е това, което чух да се разправя.

— От кого си го чул?

— Е… нали знаеш, носят се слухове из Управлението за това, което правиш.

— Слуховете невинаги са най-добър извор за информация. Все пак отчасти си прав. — Тя отиде до уреда и го вдигна. — Ще те помоля да си го сложиш.

— Тази каска ли?

— Аз го наричам уред. Но не използва електрически заряд. Използва се магнетизъм. — Тя обърна каската. — Както виждаш, вътрешността на уреда е обточена с около петдесетмилиметрови електромагнитни намотки. Всяка намотка произвежда флуктуиращо магнитно поле, което може да дава импулси със скорост в обхват от един цикъл в секунда до шейсет цикъла в секунда. Ниската честота работи най-добре, така че при нашата процедура в полетата ще протича при един херц, един цикъл в секунда. Тези магнитни полета произвеждат локално протичане на електричество в мозъчната тъкан. Посттравматичният стрес се определя от повишаването на кръвната циркулация в дясната фронтална и паралимбична структура, което значи, че там полетата ще бъдат активирани. Ясна ли съм дотук?

— Предполагам, че е така. Не всички намотки ли ще бъдат включени?

— Само тези, свързани със съответните мозъчни структури. Вероятно ще има около петнайсет полета, произведени от поредицата намотки.

— Това си е бая електричество. Нямам голямо желание да се разболея от рак на мозъка.

— Общата сила на полето ще е по-ниска от тази на скенер. Няма опасност. Може би ще усетиш слаби контракции на лицевите мускули, нещо като леко опъване на челото. Докато процедурата продължава, може да ти се явят черни петна пред очите поради потискане на тилната област.

— Страхотно. Ще направиш да ослепея ли?

— След това може да имаш леко главоболие. И това е всичко.

— Хайде де, докторе. Няма нищо опасно ли? Дори на опаковките на аспирина има всякакъв вид предупреждения.

— Процедурата е безопасна, Алън. Единственото възможно усложнение е рискът от припадък.

— Припадък?

Тя вдигна ръце.

— Риск, който ще бъде сведен до минимум с поддържане прага на максималната интензивност на полето само до осемдесет процента.

— Я го кажи пак.

— Ако двигателният праг на магнитното поле е сто процента, съществува възможност да бъдат предизвикани неволни мускулни движения. Докато полето е под този праг, ще бъдеш добре. В последните години съм използвала многократно тази лечебна техника без каквито и да било усложнения.

Тя не добави, че винаги има под ръка антиконвулсивни средства в случай на нужда. Това успокояваше някои пациенти. Но беше сигурна, че Бранд не е от тях.

— Тази твоя техника… — започна той. — Има ли си име?

— Аз я наричам МБП, съкратено от магнитно билатерално потискане. Вече разбра за магнитната част. Билатерално значи, че полетата ще флуктуират от едната страна на мозъка до другата. Това води до повишаване на връзката между лявото и дясното полукълбо на мозъка. Получава се синхрон на двете страни. Ето това значи билатерално. Остава само потискането.

— Мисля си, че потискане трябва да е нещо лошо.

— То е технически термин. Магнитните полета са с такава ниска честота, че вместо да стимулират нервната активност, те изборно я блокират чрез разтрогване на невронните връзки.

— Ще ми изключиш мозъка ли?

— Каската временно ще потисне някои от по-висшите мозъчни активности.

— Боже…

— Не е по-различно от това да си подложен на хипноза. По-висшите мозъчни структури, отговорни за критичното мислене и за себеконтрола, ще бъдат временно отстранени.

Бранд изглеждаше значително по-притеснен.

— Не мисля, че искам да бъда хипнотизиран.

— Това беше само аналогия. — Хора като него винаги ставаха подозрителни, щом се касаеше до загуба на контрол.

— Нека да бъда честен към теб, докторе. Не ми звучи като нещо, което ще направя.

— Мислиш ли, че да се върнеш при боя с кучетата е отговорът за теб?

— По-добре е, отколкото някакъв вид магнитна лоботомия. Запази това за престъпниците. Използвай тях, а не мен, като опитни мишки.

— Ти си тук, защото резултатите, които получих със затворниците, са толкова добри, че дават надежда и за други хора, страдащи от посттравматичните последствия.

— Не страдам от никакви скапани последствия.

— Не така смята доктор Алвин. Той ми каза, че преживяваш хроничен стрес, кошмари, раздразнителност, безсъние и спомени за инцидента.

— Виж, аз съм ченге. Всеки полицай има кошмари. Раздразнителност ли? Дявол да го вземе, опитай се да работиш по тези улици, да си имаш работа с мошеници и гангстери и как няма да си раздразнителен.

— А спомените за инцидента?

— Те намаляват.

— Хроничният стрес? Болките в гърба, болките във врата?

— Дават ми оправдание за масажите. Вярвай ми, докторе, всеки може да има моите проблеми. Вече е време да тръгвам.

Той се накани да стане. Гласът ѝ го спря.

— Алън, не искам да се караме. Но фактът е, че беше насочен от началниците си да дойдеш тук, защото са загрижени за психичното ти състояние. И аз съм загрижена. Ти явно отричаш проблемите си. Пропусна нашата среща, правиш пропуски в работата си. Кариерата ти е изложена на опасност. Нуждаеш се от помощ, независимо дали я искаш или не. И ще получиш моята помощ — отново независимо дали я искаш или не.

За известно време Бранд се вгледа втренчено в нея, но тя му отвърна, като не отмести погледа си от него. После безропотно махна с ръка и пак седна на канапето.

— Значи използваш магнитите двустранно, хъм, да потискат мозъка ми. Това му е значението.

— Горе-долу. Щом се постигне състояние на релаксация, ще бъдеш помолен да се подложиш на запланираното действие.

— Знаеш ли, говориш ми като скапан бюрократ.

— Извинявай. Прав си; това е жаргон. Имах предвид, че ще се освободиш от преживяването.

— Стрелбата ли?

Робин кимна.

— Ще го преодолееш стъпка по стъпка и ще ми го разкажеш.

— Под хипноза…

— В подобно състояние. Знам, че да се преживее травмата повторно може да бъде мъчително. Но правейки го, ще придобиеш нова перспектива за случилото се. Емоционалната му оцветеност значително ще намалее. Ще можеш обективно да прецениш какво се е случило. И вярвам, че сцените от миналото, стресът и другите проблеми драматично ще намалеят.

Той замълча, но не го свърташе на едно място.

— Алън?

— Не ми даваш никаква възможност за избор, така ли? Имам предвид, искаш да бъда информиран, за да мога да подпиша тези книжа, но всъщност трябва да ги подпиша. Ако не го сторя, значи не се подчинявам на Управлението.

— Съжалявам, ако се чувстваш притиснат…

— По-правилното е натикан в ъгъла. И ти не даваш и пет пари, щом можеш да вършиш скъпоценното си изследване.

Дори и затворниците, с които работеше — дори Джъстин Грей — не бяха така открито враждебни.

— Искрено искам да ти помогна, Алън.

— Страхотно. Да започваме тогава. — Той драсна подпис на документа. — Хайде, намотай мозъка ми с жици и ме излекувай.

Обикновено Робин използваше първия сеанс да снеме подробна история, да проведе някои основни медицински и психологични тестове и да реши дали има физически проблеми, които могат да усложнят процедурата. Но доктор Алвин вече бе събрал тази информация и тя я беше прегледала. Не искаше да отлага приложението на МБП до втората среща. Осъзнаваше, че Бранд остава все така необщителен и може да няма втори сеанс. Най-добрият ѝ шанс да го спечели беше да му покаже колко наистина безболезнена е процедурата.

По нейно нареждане той премести стола — МБП стола, както го наричаше Робин. От облегалките му се люлееха две пластични ленти с метални катарами.

— Ще ме връзваш ли? — внимателно попита той.

— Те са предназначени за някои мои пациенти от затвора. Тъй като не ми се нрави да има помощници в стаята, когато работя, то пациентът трябва да бъде обуздан.

Тя започна да прикрепя малки залепващи се електроди по откритата му кожа. Електродите щяха да ѝ дадат възможност да контролира мозъчната му дейност, пулса и мускулното напрежение върху съответни прозорци на компютърния екран.

— Чувах, че работиш с някои лошички герои.

Робин се усмихна.

— Те вече не са толкова лоши, колкото са били.

— Хайде де. Дори Джъстин Грей ли?

— Не мислех, че включването му в програмата е станало публично достояние.

— Може би не публично, но имаше дума в Управлението. Ако можеш да преобразиш това лудо копеле, ти си чудотворец.

— Правя, каквото мога — отвърна тя.

Започна с електроенцефалограмата и другите изследвания, а след това наложи каската на главата на Бранд. Той седеше, без да помръдне, с приведени рамене, здраво стиснал облегалките на стола, също като затворник на електрическия стол.

За момент Робин препрограмира електрическия уред. Имаше навик преди всяка процедура да направи фина регулация с надежда за оптимизиране на записа на експонираното поле. Като свърши това, засенчи прозореца, затвори вратата към чакалнята и загаси светлината.

— Какво ще става в тази тъмнина? — попита Бранд. — Смяташ да ме подложиш на сеанс, докато съм ти под ръка?

— Лечението е насочено главно към задната част на мозъка, където се намира тилната област. Това е частта от мозъка ти, която преработва визуалната информация. Силната светлина може да попречи на потискане на невронните връзки.

— Как да попречи?

— Ти минаваш в състояние на релаксация, характеризиращо се с ритъм на алфа мозъчни вълни. Възприемането на светлина може да възбуди реакция на уплаха, която ще промени мозъчния ти ритъм на бета-вълни.

— С други думи ще се събудя.

— Ти няма да заспиш. Ще бъдеш само релаксиран.

— Хипнотизиран ли? — запита той притеснено.

— Релаксиран. Така както би се почувствал, ако медитираш.

— А, това е нещо, за което зная много. — Той подчерта изказването си със сумтене. — Какво ще мога да си спомням, щом го премина?

— Различно е. Няма нищо в самата МБП процедура, което да предизвика амнезия. Но все пак, тъй като имаме работа с мъчителни спомени, може би ще окажеш съпротива и няма да им позволиш да стигнат до съзнанието. Мозъкът знае много хитрини за разграничаване — смята изтласканите неща за обезпокоителни и заплашващи. Имала съм пациенти, които си спомнят всички подробности още при първия сеанс, а други, които не си спомнят много, докато не поработим заедно седмици наред.

— Значи мога да кажа разни глупости и дори да не си спомням, че съм ти ги казал.

— В началото е възможно. Твоята цел е да овладееш спомените си съзнателно, но може би за това трябва време.

Той натисна облегалките, сякаш искаше да се надигне от стола.

— Виж, аз вече съм овладял проклетите спомени, разбираш ли?

Робин сложи ръка на рамото му.

— Ако това беше вярно, нямаше да бягаш от работа, за да гледаш как две животни се разкъсват.

Той се отпусна на стола.

— Добре. Добре.

— А сега има още нещо от екипировката, което трябва да сложиш. Намотките предизвикват силен тракащ шум, толкова висок, че могат да увредят слуха. Като предпазна мярка и двамата ще използваме обезшумяващи телефони и ще разговаряме по тези микрофони, които предават на уоки-токи честота. Снаряжението е защита и предпазва от всякакво магнитно вмешателство. Ще те чувам по поставения на главата ми телефон, а ти ще ме чуваш по твоя.

— Тези проклети глупости на високите технологии — измърмори Бранд.

— За наша безопасност е. Звукът може да бъде толкова висок, че да стигне до сто и двайсет децибела.

Тя прикрепи своя телефон и неговия, после дръпна настрана от бюрото въртящия се стол и го постави близо до Бранд, с възможност за стигане до МБП механизма. След това седна.

— Добре, Алън — тихо каза Робин в микрофона. Гласът ѝ беше успокояващ, нещо естествено за нея при започване на процедурата. — Включвам уреда. Ще усетиш леко изтръпване по темето.

— Давай — каза Бранд, опитвайки се да бъда бабаит. Гласът му прозвуча ясно по телефона.

Тя завъртя един ключ и петнайсетте предварително избрани намотки започнаха да цъкат.

— Всичко в ред ли е? — запита го, превъзмогвайки шума наоколо.

— Предполагам.

— Просто се отпусни. Ще навлезеш в едно тихо, спокойно състояние на мозъка. Представи си, че си в гората и си почиваш на тревата, облегнат на някое дърво. Прохладно и сенчесто е. Птиците пеят. Чувстваш се спокоен и напълно отпуснат. Сънлив… Спи ли ти се, Алън?

— Сънлив. — Гласът му беше монотонен, глух и далечен.

Както електроенцефалограмата, така и ритъмът на дишането му потвърждаваха, че е влязъл в алфа състояние, царството на сумрака между сън и будност. Потискането на по-висшите мозъчни функции действаше подобно на мощно хипнотично внушение, разсейващо нервното му напрежение. Очите му бяха затворени. Върху мускулите на клепачите потискането на апарата не оказваше влияние.

— Добре, Алън, сега ще те изведа от гората и ще отидем в спомен от миналото ти. Връщаме се към нощта, когато Еди Валдез беше застрелян.

Бранд бавно поклати глава.

— Не.

— Всичко ще бъде наред, Алън.

— Не. — Този път по-категорично.

Тя се поколеба. Такава съпротива дори в състояние на транс бе необичайна. Опита друг подход.

— Ето какво ще направим. Ще се върнем към тази нощ, нощта, когато Еди Валдез умря, но ти не трябва да я преминеш така, както си го правил преди. Просто стой и наблюдавай от разстояние, сякаш гледаш филм. Става ли така?

Бранд мълчеше.

— Алън, става ли така, само да наблюдаваш?

— Мога да гледам…

— Тогава именно това ще правим. Помни, то е само спомен и ти само го гледаш. Можеш по всяко време да избягаш само като ми кажеш да го накарам да изчезне. Разбра ли?

— Да.

— Нищо не може да ти навреди. Ти си в пълна безопасност. Разбра ли?

— Да.

— Искам да минеш към спомена за тази нощ. Искам да си спомниш гаража за паркиране. Можеш ли да го видиш?

— Виждам го.

— Кажи ми какво виждаш.

— Тъмно е. Наоколо навсякъде коли. Паркирани коли.

— Има ли някого там?

— Двама са. В сянката.

— Единият Еди Валдез ли е?

— Да, Еди е.

— И другият е — ти, почти изрече тя — полицаят. Така ли е?

Бранд издаде някакъв звук, нещо като изсумтяване.

— Алън, това не си ти. Това е някой, когото наблюдаваш. Един полицай. Това е.

— Ченге — промърмори той.

— Виждаш ли го с Валдез?

— Виждам го.

Тя изпусна въздишка на облекчение. Преминали бяха тази преграда.

— Разкажи ми какво става.

— Те си приказват.

Приказват си? Не беше очаквала това.

— Кажи ми какво си говорят.

— Полицаят… да, полицаят, той казва, че Еди изглежда нервен. Казва, че Еди няма намерение да го будалка, нали?

— А какво казва Еди?

— Той казва, че няма начин. Той казва: „Ти и аз, ние сме натясно, братко“. — Бранд неволно наподоби гласа на умрелия мъж.

— А полицаят?

— Той вика, че това е добре. Защото, ако Еди се опита да се будалка с него, то това ще свърши лошо. И Еди, той е уплашен, отвръща, че знае това. Той няма да се будалка с никого. Играе го честно. Взел е… взел е…

— Да? — подкани го Робин. — Какво е взел Еди?

— Взел е парите — парите за този месец.

Студени тръпки полазиха по раменете на Робин, а и изведнъж съпротивата на Бранд да се включи в процедурата доби нов оттенък.

— Парите ли? — попита.

— Каквото дължи. Той плаща всяка първа събота на месеца. Именно тук в гаража за паркиране.

— За какво плаща?

— Това е откуп.

Тя не разбра, но предпочете да не го прекъсва.

— Продължавай. Какво става после?

— Еди вади парите. Дебела пачка, увита във восъчна хартия и цялата облепена. Изглежда като дебел вкусен сандвич. Като я виждам, огладнявам. Този ден не бях обядвал…

— Не ти. Ти си наблюдателят, Алън. Ти само наблюдаваш. Кажи ми за двамата мъже, за Еди и полицая.

— Ченгето взима парите и ги пъхва в палтото си. Никой няма да ги забележи там.

Робин изчака малко. Изведнъж ѝ се прииска да бе записала с магнетофона този сеанс. Това, което Бранд си признаваше, ако беше признание…

— И после? — подтикна го тя.

— Полицаят се кани да си ходи. Но спира, обръща се назад, все още иска да разбере защо Еди е нервен.

— Да?

— И така, изважда пакета и го отваря. Вътре не са всичките пари. Отгоре има петдесетдоларови банкноти, но вътре са само единични. И Еди се обърква и казва, че може да обясни. Просто бил малко затруднен, казва. Но това си е глупост. Г. С. развиват бурна дейност в квартала. Шибаните им доходи растат всеки месец. Няма начин Г. С. да нямат пари.

На Робин не ѝ стана ясно дали той излагаше своите мисли или разговора си.

— Това ли каза полицаят? — попита тя, но Бранд, увлечен в разказа си, не я чуваше.

— Еди казва, че не Г. С. нямат пари, а той няма. Лично той. Сам се прецакал, казва той. Дали му цялата заплата, както винаги, но той я загубил. — Бранд отново заговори като Еди. — „Шибаната кучешка борба, човече“.

След това със своя глас, строг и рязък.

— Проиграл си си парите за някакво шибано куче ли?

— Глупаво беше, да. Казаха ми, че няма как да загубя.

— Заблудили са те, приятелю? Загубил си най-много от всички.

Той замълча.

— Какво става, Алън? — попита Робин. — Алън?

— Бум.

Бранд изговори думата с неочаквана ярост високо в телефона ѝ. Тя леко подскочи.

— Един куршум в лицето. Копелето се строполява. Трепери и се гърчи. „Заложил си на грешното куче, Еди“ — каза Бранд.

Робин не беше сигурна дали повтаря онова, което бе казал тогава, или тълкува какво вижда сега. Тя облиза устни, за да облекчи сухотата в устата си.

— Какво ти… имам предвид какво ще прави полицаят сега? — попита. — Как може да се измъкне от това?

По устните на Бранд заигра цинична усмивка.

— О, ще се измъкне. Всичко, което ще направи, е да подхвърли до Еди един стар барабанлия, та той го има. После ще обяви случая за стрелба по полицай, ще оформи документацията. Никакъв проблем.

Но поне в тази част грешеше. Лицето му бе окъпано и лъщеше от пот.

Робин стана от стола си и въздъхна тежко.

— Добре, Алън. Искам сега да оставиш спомена, остави го и си почини. Не мисли за него. Не мисли за нищо. Просто си почини.

Глава девета

Робин и Бранд поприказваха малко, след като съзнанието му се избистри. Изглеждаше леко замаян и притеснен. Робин не беше сигурна какво си спомня от това, което ѝ каза. Общо явление при пациентите бе несигурността им какво точно са преживяли по време на транса. Реши, че няма смисъл да го притиска за подробностите и да насилва паметта му.

— Като правило — бързо каза тя — при първия сеанс не напредваме много, но ако имаш желание да работиш с мен, то следващия път можем да стигнем по-дълбоко и да възстановим повече подробности.

Общо взето това бе сигурно и тя се надяваше да го убеди, че не е казал нещо инкриминиращо.

Бранд само поклати глава. Натисна челото си с ръка.

— Известно време може да имаш леко главоболие. Таблетка аспирин ще ти помогне.

Той отговори с иронична усмивка.

— Да взема два аспирина и да се обадя сутринта?

— Обаждай ми се по всяко време. Винаги ще съм на разположение, ако почувстваш нужда да говориш за… каквото и да било. — Тя му даде визитката си, на която имаше номера на мобилния телефон и адреса на офиса ѝ, но не и домашния ѝ адрес. Адресът на дома ѝ не бе включен и изведнъж това я зарадва — въпреки че едно ченге във всички случаи би могло да го открие.

— Благодаря, докторе. — Той държеше картичката, без дори да я погледне.

Тя го преведе през празната чакалня в преддверието. Преди да излезе, Бранд се обърна и я погледна някак недоумяващо.

— Казах ли… аз…?

Робин изчака.

После той тръсна глава.

— Няма значение.

— Сеансът мина много гладко, Алън, но не можеш да очакваш някакъв значителен резултат още първия път. Това е по-скоро нещо като въведение в процеса.

— Въведение. Дааа.

— Мога ли да смятам, че ще се появиш на следващата ни среща?

— Ще дойда — каза Бранд, но не звучеше твърде уверено.

Той напусна зданието от задната страна към паркинга. Робин се върна в кабинета си и заключи вратата.

Цялата трепереше. Може би не чак толкова, колкото след опита за отвличането на колата. Но все още изглеждаше, че в този ден я грозят опасности.

Ако Бранд е бил от продажните ченгета и най-спокойно е застрелял човека, без каквото и да било оправдание…

То тогава той е хладнокръвен убиец и със сигурност не би се поколебал да убие всеки, който се замеси в неговата тайна.

Но той не предприе никакво действие срещу нея. Може би защото беше доста замаян, за да действа. Или пък защото не можеше да си спомни това, което ѝ бе казал. Или защото изобщо не беше убиец.

И това бе възможно. Никоя лечебна техника не е непогрешима. МБП процедурата можеше да изкопае потиснати спомени — отдавна забравени безчестия, спомени, блокирани благодарение на самозащитното действие на подсъзнанието. Понякога обаче можеше да произведе и измамни спомени, истории, които изглеждаха действителни, но бяха само сложни фантазии.

Досега не се бе сблъсквала с този проблем. Доколкото знаеше, всички възстановени спомени на другите ѝ пациенти бяха действителни. И този също би могъл да е.

Ако беше…

Именно тогава тя разбра защо Бранд така се съпротивляваше, защо бе пропуснал срещата си, защо стана по-нервен, когато заговориха за предстоящия транс. И може би на първо място защо показваше явни симптоми на посттравматичен стрес.

Раздразнителност, нарушена концентрация, епизоди на паника — всички те можеха да бъдат предизвикани от стресово състояние… или от чувството за вина. Ако не вина, то страх да не бъде заловен.

Тя крачеше насам-натам, опитвайки се да реши какво да прави. Да отиде ли при заместник-началника Уагнър? Поверителният характер на отношението лекар-пациент не се отнасяше за случаите, когато е извършено престъпление. Всъщност тя беше длъжна да съобщи какво е научила. Но ако това бе лъжлив спомен, то щеше да обвини невинен човек. А дори и споменът да беше действителен, получаваше се нейната дума срещу неговата — а полицията изобщо не гореше от желание да се обърне срещу някого от своите служители.

Алтернативата бе да изчака и да види дали по време на следващия сеанс ще изплуват същите събития, а имаше и шанса да запише признанието му. Ами ако беше виновен? Може би щеше да я преследва.

Престана да крачи.

Улпър. Можеше да говори с него. Той ясно ѝ показа, че има намерение да защитава Бранд. Нямаше безпричинно и безсмислено да се втурне към по-високостоящите. Но същевременно беше готов да ѝ помогне, ако го помолеше. А може би и знаеше твърде много за стрелбата, за да прецени дали споменът на Бранд за събитието е правдоподобен.

Все пак това беше отправна точка. Тя погледна за номера на участъка в Нютън, позвъни и попита за лейтенант Улпър. След известно чакане се обади неприятен женски глас. Разбра, че са я свързали с помощничка на Улпър. Дневната смяна свършвала в три часа. Лейтенантът си бил отишъл.

— Налага се да говоря с него. Бихте ли ми дали телефонен номер, на който мога да го намеря?

— Не е възможно да ви дам такава информация.

— При това положение изглежда, че ще трябва да отида право при заместник-началника Уагнър. Сигурно няма да бъде особено доволен да го безпокоят с проблеми, с които лейтенант Улпър би могъл да се справи — в случай че мога да го намеря.

Тишина по линията, после въздишка.

— Мога да ви дам номера на мобилния му телефон.

Робин получи информацията и позвъни на номера. Улпър отговори.

— Вижте, докторе — каза той, след като тя му се представи, — ако все още не можете да намерите Бранд, не знам какво повече бих могъл…

— Намерих го. Проведохме и първия сеанс.

— Алилуя. Е, какъв е проблемът?

— Появи се нещо. Не мога да ви го кажа по телефона. Аз… аз… трябва да ви видя.

— Ако толкова много държите да си определим среща, би могло просто да я поискате.

— Лейтенант…

— Добре, добре. Пошегувах се. Това не може да чака, така ли?

— Не може.

— Знаете ли „Патсис Ол Американ“?

— Повторете го.

— Това е кафене, на ъгъла на Санта Моника и Ла Бреа. Аз съм им редовен посетител. Правят хубави бургери. Какво ще кажете да се срещнем там в пет и половина?

— Добре. Благодаря ви, лей… — Но той вече беше затворил.

Погледна часовника — четири и половина. Нямаше да има време да се върне до вкъщи, преди да се отправи към кафенето. А може би нямаше да може да се прибере и за вечеря.

Набра телефонния номер в дома си. Мег би трябвало да се е върнала преди един час — след обяда майката на Джейми трябваше да ги вземе и да откара Мег до къщи.

Едва при третото позвъняване се свърза с Мег.

— Здравей, мамо. Какво има?

— Изглежда, че тази вечер ще закъснея.

— Това не е нещо необикновено. — Сарказъм, любимо оръжие на многострадалните гимназистки.

— Знам, че напоследък бях заета — каза Робин, — откакто и изследването се добави към списъка на редовните ми пациенти. Но това няма да трае много дълго. А и нали знаеш, то е важно за мен.

— Разбрах. Няма проблеми.

— Въпросът е, има едно… усложнение с един от моите пациенти. Трябва да говоря за това с някого. Може би ще отнеме известно време.

— Мамо, мога да се оправям сама.

— В хладилника има малко от онази китайска храна.

— Ще я претопля. Уменията ми с микровълновата печка всеки ден стават все по-добри.

— Съжалявам, че се случи така. Няма много да закъснявам.

— Не бързай. Аз съм добре. Както онзи човек казва, всичко е чудесничко.

— Не казвай това. — Тя усети как нещо я бодна — нещо, което беше или яд, или страх. — Не използвай неговите думи.

— Беше само шега.

— Говоря сериозно, Мег.

— Добре, мамо. Добре.

Робин пое глътка въздух.

— Съжалявам, че лесно се засягам.

— Е, успокой се. Това беше неудачен опит да повиша настроението. О, нали знаеш, че по-късно ще ходя у Джейми?

— Довечера ли?

— Да. Понеделник.

— О, да. Вярно. Не преди седем и половина, нали?

— Аха.

— Не се безпокой, ще си бъда вкъщи навреме, за да те откарам дотам.

— Ако нещо те задържи, мога да взема и автобуса.

— Градският автобус ли? Не мисля така.

— Живеем в западен Лос Анджелис, мамо. Това ще рече, че няма престъпност в тази част на града.

— Във всички части на града има престъпност. Ще си бъда навреме вкъщи, за да те закарам, и няма да се качваш на автобус.

— Малко си параноична, нали си го знаеш?

— Аз съм родител. Малко параноя е нормално и здравословно.

— В курса по психиатрия ли научи това?

Робин затвори очи.

— Научих го от живота.

Глава десета

Меган Камерън затвори телефона и поклати глава. Недоумяваше какво става с майка ѝ. Тя непрестанно се тревожеше, че не е при дъщеря си, че не прекарва достатъчно време вкъщи и за всички тези неща.

Може би това беше някаква свръхкомпенсация. Чувство за вина на единствен родител. Може би майка ѝ мислеше, че Мег я обвинява за развода. Това не беше вярно. Нито пък някога се бе опитвала да настройва единия си родител срещу другия или да намекне, че предпочита да живее при Дан.

Така си мислеше за него — сякаш Дан никога не ѝ е бил баща. Той не бе и присъствал достатъчно в живота ѝ, за да ѝ бъде баща.

Беше художник, и при това може би добър — поне всички мислеха, че е добър. И картините му, които приличаха повече на художествени колажи, бяха излагани в галериите около Санта Барбара. Богати хора даваха много пари, за да купят оригиналните му платна и немногобройните му литографии. Работеше дори и като дизайнер за една голяма хотелска верига и пътуваше из страната, за да наблюдава декорацията на фоайетата и луксозните апартаменти.

Той бе талантлив, може би гений. Но просто не беше баща.

Посвещаваше безкрайно много време на проектите си. Можеше да работи без прекъсване четирисет и осем часа в ателието си, приспособената за това къща за гости в края на имението, което притежаваха. И го правеше, без да яде, без да спи и без да се къпе. Когато се вдъхновеше, ставаше необуздан и неуморим. Творческите му периоди не се различаваха много от запоите на алкохолик.

И все пак не беше съвсем честно. Баща ѝ създаваше художествени творби. Той не беше някакъв пияница като онзи от „Изгубената седмична почивка“[3].

Но въпросът беше в това, че можеше и да бъде, защото за него нямаше никаква разлика дали създава нова картина, или изкарва един сън след гуляй. И в двата случая отсъстваше — нямаше го за нея, нямаше го и за майка ѝ.

И тогава при едно пътуване — може да е било при хотелски гуляй или пък при откриване на изложба в някоя галерия, бе срещнал една жена със смешното име Касандра и бе започнал да прави любов с нея, и то, разбира се, много преди Робин да научи това. Имаше разправии, следвани от седмици напрегнато мълчание, докато накрая една нощ майка ѝ дойде в нейната стая, за да ѝ каже, че с брака им е свършено.

Това стана преди две години — когато Мег беше на тринайсет. Щом разводът приключи, тя и майка ѝ се преместиха от Санта Барбара в Лос Анджелис. Робин твърдеше, че в големия град има по-добра перспектива за кариера, а Мег знаеше, че тя просто искаше да избяга от спомените и да започне отново.

Понякога Дан я посещаваше, подтикван от чувство за дълг към дъщеря си — само че едно твърде слабо чувство за дълг, като се има предвид, че я виждаше два или три пъти годишно. Не че Санта Барбара беше на милиони километри. Явно двучасовото пътуване бе голямо усилие за заетия творящ гений, за да се реши да го предприеме.

Мег нямаше проблеми в живота с майка си. Искаше ѝ се само Робин да не се тревожи чак толкова много и да започне да се отнася с нея като с възрастен човек.

Въздъхна, докато се изучаваше пред огледалото в спалнята си. Беше се преоблякла — махнала бе омразната училищна униформа и бе навлякла джинси и тениска. Дългата ѝ руса коса обграждаше загорилото ѝ лице. Въпреки протеста ѝ срещу овесените бисквити за закуска, тя се бе отървала и не пъпчаса от акне, а миналата година се бе избавила и от детската си закръгленост. Често я смятаха за осемнайсетгодишна. При посещенията си в Университета можеше да мине за първокурсничка.

Вече беше узряла за практичните неща в живота. И всички, освен майка ѝ, го виждаха.

Домофонът иззвъня.

На отражението ѝ в огледалото се появи учуден израз от вида „кой може да е това“.

Излезе от спалнята, слезе долу във фоайето, където се намираше таблото и настрои микрофона.

— Да?

— Познай кой е? — каза един познат глас.

Тя не отговори. Не можеше да повярва, че е той. Никога не беше идвал в дома им.

— Там ли си? — Гласът едва се чуваше от пращенето.

Все още без отговор, Мег натисна копчето, с което се отключваше предната врата. После отвори и го видя как пресичаше през двора на общия комплекс. Както винаги беше облечен в костюм.

— Влизай — изсъска по домофона тя. — Побързай.

Той я послуша, но с дяволита усмивка, която имитираше нейната тревога. Щом влезе и вратата се затвори, Мег се обърна безмълвно към него.

— Изненадана? — попита той с усмивка, която показваше, че въпросът беше реторичен.

— Какво правиш тук?

— Идвам при теб.

— Това наистина е глупаво, Гейб. Робин…

— Тя на работа ли е?

— Някой може да те види.

— И те всички са на работа.

— Не, не са. Някои са пенсионери, а други работят вкъщи. Може да надничат през прозорците…

— И все пак не могат да ме видят. Щом поискам, и ставам невидим. — Той направи с ръка някакъв магически жест. — Аз не хвърлям сянка.

— Бъди сериозен. Има правила. Не можем да се измъкнем от тях.

— Мисля, че именно да се измъкнем е целият въпрос. — Сграбчи я в обятията си и я утеши с целувка. — Не се измъчвай, Мег. Никой не забеляза нищо. Това е Лос Анджелис. Никой никога не вижда нищо.

Мег, размекнала се, въздъхна.

— Струва ми се, че си прав. Имам предвид, не искам все да е напрегнато. Един параноик в семейството стига.

— Кого имаш предвид?

— Робин. — В разговорите си с Гейб тя винаги назоваваше така майка си. Просто звучеше някак по-зряло. — Тя е нещо такова свръхпротектиращо.

— Това е право на родителя.

— Звучиш ми също като нея.

— По-добре да спра, преди да съм отишъл по-надълбоко. Е, има ли нещо за пиене в този подслон?

Мег го мушна леко по ръката заради това че каза „подслон“ и го заведе в кухнята. Гейб отвори хладилника и си взе една бира.

— Хей — попита тя, — имаш ли си деца?

Той завъртя капачката на бутилката.

— Какво те кара да питаш?

— Това, дето каза какво значи да си родител.

— То беше само, за да кажа нещо. Не значи нищо.

Мег забеляза, че не отговори на въпроса. Не се изненада. Гейб никога не ѝ бе споменавал нищо за личния си живот. На ръката му нямаше венчален пръстен, искаше ѝ се да мисли, че не е женен. Макар че можеше и да го е махнал.

Всичко, което знаеше за него, беше, че работи в правозащитните органи. Може би в Полицейското управление на Лос Анджелис или във Федералното бюро за разследване. Той никога не ѝ бе казвал възрастта си, но тя предполагаше, че е около четирисет. В края на краищата и двамата знаеха, че възрастта няма никакво значение. Това беше всичко, на което се градеше тяхното приятелство. Ако възрастта имаше значение, Мег трябваше да се среща с някого от съучениците си. Но те не я интересуваха. Не можеше да разговаря с тях, изобщо не успяваше да установи връзка с тях. Те се отнасяха към нея като с момиче. С Гейб бе различно. С него тя беше жена.

Един спомен отново изплува. Дръзко изречените ѝ думи. Ти убиваш жени.

И неговият отговор: Не. Аз убивам момичета — като теб.

— Ненормалник — прошепна тя.

— Какво беше това? — Гейб вдигна поглед от бирата си.

— Просто… помислих за някого.

— Да ревнувам ли? — Усмивката му ѝ показваше, че се шегува. За миг ѝ се прииска да го накара да ревнува. Можеше да си намери някой ухажор, за да види как щеше да реагира Гейб. Но не беше добра в такива игри.

— Не — каза тя. — Сетих се за онзи мъж, който веднъж срещнах в кабинета на Робин. Онзи психопат.

— Не трябва да си психопат, за да ходиш при психиатър.

Гейб ѝ подаде бирата. Тя се поколеба, после отпи от бутилката.

— Знам това. Но този човек е. Той е сериен убиец. Онзи, който уби гимназистките, Джъстин Грей.

— Робин се опитва да го излекува ли?

— Изглежда като далечна цел, хъм.

— Най-далечната. Но как, по дяволите, го срещна?

Мег пийна още глътка от бирата.

— Беше преди около месец. Прибирах се по-рано от училище с колата на един приятел. Той ме остави пред офиса. Мислех си, че мама ще се зарадва да ме види, но тя се държеше странно. Искаше да ме изведе оттам, преди пациентът да е дошъл. Повика такси, но той дойде преди това. Доведоха го в затворнически фургон. С белезници, с въоръжена охрана, с всичко. И ме видя.

— Каза ли ти нещо?

— Не, нищо особено.

Това не беше вярно. Те размениха повече от няколко думи в чакалнята на офиса на Робин. Убиецът на име Джъстин Грей впери поглед от почти двуметровия си ръст надолу към нея.

— О — беше ѝ казал той с хладна усмивка, — какво имаме тук? Гимназистки католички на излет ли?

Думите му я бяха ядосали и без да мисли, тя му отвърна грубо.

— Млъкни. Ти не ме познаваш.

— Познавам този тип.

— Е, добре, и аз познавам твоя тип.

— Мег… — започна майка ѝ, но се спря. Явно не искаше Грей да узнае името на дъщеря ѝ.

— Мег, хъм? — каза Грей. — Съкратено от Маргарет? Марджъри?

Тя не обърна внимание на въпроса.

— Не ме е страх от теб. Знам всичко за теб.

— Глупости. Ти нищо не знаеш. Аз не съм съвсем подходящ сюжет за приспивна приказка за малки момичета.

— Ти си Джъстин Грей.

— Хей, ти наистина ме познаваш. Успокой се. Винаги е приятно да бъдеш разпознат от някой фен.

— Ти си психар. И винаги ще бъдеш психар. Не ме интересува какво прави майка ми за теб.

— Стига толкова — прекъсна я Робин.

— Майка ти? — Грей се засмя. — Хей, знаеш ли? Не мога да повярвам, че не забелязах семейната прилика. Мислех, че ти си някоя тъпа лосанджелиска, идваща тук да оправят главата ѝ.

— Заведете го вътре — нареди Робин на охраната.

— Отдръпнете се, госпожице — помоли Мег единият от пазачите, но тя не мръдна, препречвайки пътя им.

— Не се нуждая да оправят главата ми — заяви твърдо. — Аз не съм луда. Ти си. Ти убиваш жени.

— Не. Аз убивам момичета — като теб.

Майка ѝ я дръпна.

— Махни се от пътя.

— Те не са били като мен — каза тя на Грей. — Аз щях да те убия, само да ме беше докоснал.

Грей се засмя на Робин.

— Тя е огън. Бих се забавлявал много с нея.

— Не говорѝ! — извика Робин. Дръпна Мег настрани и пазачите поведоха Грей към кабинета.

— Не се коси, док — Грей все още се усмихваше. — Всичко е чудесничко.

Мег никога досега не беше чувала тази дума в разговор и оттогава ѝ бе забранено да я употребява.

— Е, какво представлява той? — попита Гейб, облегнал се на кухненския плот.

Мег вдигна рамене.

— Луд човек.

— Някои от тях могат да бъдат много чаровни.

— Но не и той.

— Уплаши ли те?

— Не.

— Не е срамота да се уплашиш.

— Не ме уплаши. Вбеси ме.

Гейб се засмя.

— Джъстин Грей те вбеси.

— Както ти казах, той е ненормалник. Иска ти се да…

— Какво?

— Не знам, да го цапнеш през лицето.

— Не съм сигурен в това. На мен не ми приличаш на принцеса воин.

— Мисля си по-скоро за убиец на вампири.

— Не те виждам и така.

— Как ме виждаш? — Тя усети, че се усмихва някак съблазняващо. Не беше свикнала да пие бира. Беше ѝ се качила в главата.

— Виждам те — той се приближи и я обгърна през кръста — като една красива и чувствителна млада жена, която не трябва да позволи на негодник като Джъстин Грей да влезе под кожата ѝ.

Това беше думата, която чакаше той да ѝ каже. Жена. Тя беше жена, независимо от това дали майка ѝ го осъзнава или не.

Хрумна ѝ една мисъл.

— Участвал ли си в полицейски отряд за преследване на сериен убиец?

— Може би съм участвал, може би — не. Все пак ако искаш да чуеш, мога да ти разкажа за случая.

— Искам.

— Но това може да те накара да сънуваш кошмари.

— Аз не сънувам кошмари.

— Струва ми се, че знаеш основните неща. Как се е специализирал в отвличането и убиването на момичета гимназистки.

— Как го… прави?

— Как ги убива ли? В стил екзекуция. Един-единствен изстрел в главата. Когато 22-калибровият куршум проникне в черепа, смачква всичко така страшно, че не може да се направи дори балистично сравнение. Смъртта е мигновена. Следователите я наричат мозъчна каша. Разрушение на средния мозък. По този странен начин казват, че куршумът прави мозъка на жертвата на кайма. Бум, светлините изчезват. Тя дори не вижда, че идва.

Смрази се, като го слушаше да говори за убийство така безчувствено, но предположи, че всички ченгета са такива.

— Е, поне е ставало бързо — отбеляза.

— Накрая, да. Но той ги е държал за известно време като затворници, обикновено четири, пет часа преди голямото изпращане.

— Дали той… ги е изнасилвал?

— Не. Няма проникване.

— Но какво е правил с момичето през тези четири, пет часа?

— Не казва. Може би ѝ е говорил. А може би просто я е оставил да се поти. Страшно забавление, хъм? Часовникът тиктака, тя чака, моли се, а времето едва се влачи.

Мег не беше сигурна, че иска да слуша още, но ако го помолеше да престане, би било проява на слабост. Тя никога не си позволяваше да се покаже слаба пред него.

— Защо го прави? — попита. — Просто за удоволствие?

— Ако искаш да разбереш неговия мотив, въпросът ти е отправен не към този, към когото трябва. Дори и психиатрите не могат да разберат серийния убиец. Е, може би майка ти е в състояние.

— Може да я попитам.

— Трябва. Басирам се, че тя има някаква теория. Психиатрите винаги имат теории. А твоята майка е много умна. Може би ще се справи с Джъстин Грей.

Протегна ръка и погали дългите ѝ руси коси.

— Басирам се, че той мисли за теб в килията си — прошепна Гейб.

— Престани…

Той се отдръпна и се вгледа в лицето ѝ.

— О, не трябваше да ти разправям това… нищо от това. Разстроих те.

— Добре съм.

— Няма смисъл да слушаш за този вид лудост.

— Мисля, че мога да допусна малко лудост в живота си. Моят скучен, предсказуем, уютен, свръхзащитен живот. — Мег му се усмихна. — Знаеш ли, докато си тук и двамата разполагаме с това място…

— Не се ли безпокоиш за Робин?

— Тя е работохолик. Обсесивно-натраплив тип. Върви с параноята. Няма да се прибере вкъщи преди вечеря.

— Ще се среща ли с Джъстин Грей днес? Затова ли ще работи до късно?

— Не, днес е понеделник. Водят го при нея всяка седмица във вторник и четвъртък. Може би има някакви други ангажименти. Знаеш ли, тя винаги е заета. Винаги е на старт.

— Трябва да се научи да се отпуска. — Той я целуна. — Да се забавлява. Да се радва на живота. — Отново я целуна. — Да се спре и да усети уханието на кафе.

Мег се изкикоти.

— Наистина трябва. Тя не разбира какво пропуска. Нали знаеш, моята стая е там горе.

— С удоволствие ще видя стаята ти.

— Така си и помислих.

Излязоха заедно от кухнята. Мег си мислеше, че не беше редно да го пита дали има деца. Личният му живот си бе само негова работа. Не ѝ беше необходимо да знае нищо за него. Даже не ѝ трябваше да знае и презимето му.

Стигаше ѝ само Гейб. Един ангел се казваше така. Нали?

Глава единайсета

Когато Робин намери Улпър в кафенето на Санта Моника и Ла Бреа, слънцето вече клонеше на запад и лъчите му се промъкваха през очертанията на сгради и билбордове. Отсреща на улицата една изоставена кола тип Монте Карло се бе плъзнала по тротоара и бе пробила стената на магазин за комикси. Броеве от Батман, Спайдърмен и Жената чудо бяха разпръснати по тротоара и бризът развяваше многоцветните им страници. Група млади момчета се разтакаваха по края на местопроизшествието и скришом събираха комиксите.

Улпър седеше в един ъгъл до прозореца. Без униформата си, облечен с поло и джинси, той сякаш беше друг човек. Но тя забеляза, че все още стискаше гумената топка в лявата си ръка.

— Надявам се, че не съм ви накарала да ме чакате дълго — каза Робин, докато сядаше на отсрещната пейка. — Много трудно намерих място за паркиране.

— Няма нищо. Дойдох само преди няколко минути.

Тя погледна към прозореца.

— Там вън е истински хаос.

Той повдигна рамене.

— Няма сериозно ранени.

— Предполагам, че сте говорили с полицаите на местопроизшествието.

— Проверих за секунда. По силата на навика.

— Пиян ли е бил шофьорът?

— Просто е идиот. Сменял касетката в магнетофона си. Отклонил погледа си от пътя.

— Вероятно ще му бъде отнета шофьорската книжка.

— И да му я вземат, ще продължи да кара. Половината от хората в Лос Анджелис карат без книжка.

Робин хвърли поглед през прозореца към малката група зяпачи.

— Изненадана съм, че няма повече свидетели.

— Имаше милион зяпачи. Всички изчезнаха. Незаконно пребиваващи. Уплашиха се, че ще ги предадем на Имиграционната служба. Нямаше да го направим, но те не ни вярват. Така че единствените свидетели, на които можем да разчитаме, са просяците и събирачите на щайги.

— Събирачи на щайги?

— Нали знаете, дървените щайги за разнасяне на разни стоки. Можете да ги разчупите и да ги продадете, за да се използват отново. Не сте ли виждали тези момчета, които ги влачат в количките по магазините? Събирачи на щайги. Във всеки случай те се навъртат тук и си говорят. Но никога няма да се явят, за да свидетелстват в съда. Впрочем това няма и да стигне до съда. Има много по-важни неща. Доста са лудите в този град. — Той я погледна. — Вие имате дете, нали?

Дошлият изневиделица въпрос я изненада.

— Дъщеря. На петнайсет години.

— На петнайсет? Как така, да не сте се омъжили на дванайсет?

Тя посрещна комплимента, като повдигна рамене.

— Аз съм на трийсет и девет. Родих Мег, когато бях в медицинския факултет.

— Не беше ли твърде трудно в медицинския факултет, та да отглеждате и бебе?

— Така ли си мислите? То всъщност не беше запланувано. Всичко в живота съм постигала с мъка. Четири години в колеж. Пет години следване на медицина, една година стаж в болница, три години за магистър по психиатрия, две години специализация по психиатрия, частна практика от трийсет и две годишна възраст.

— Хващам се на бас, че сте се справяли с работата, дори и с дете.

— Е, да. Щом веднъж си наумя нещо, съм упорита.

— Забелязах.

— Защо ме попитахте дали имам дете?

— Защото и аз имам дете. Един син, Закари, на дванайсет години. Не го виждам много често, както бих желал — с жена ми се разделихме. Но когато мога да прекарам една нощ или някой уикенд със Зак, винаги мисля за този град. Лудостта тук. Всеки ден става все по-голяма и по-голяма. Мисля за това — и какво може да му стори на него.

— Разбирам какво имате предвид.

— Тревожите ли се за дъщеря си?

— Много. Винаги.

— Проклятието да си родител. Създаваш ги на този свят и после не преставаш да ги мислиш, дори когато те не го искат от нас. Щеше да ми е по-лесно, ако по-често съм там, но вие знаете как стоят нещата при развод. А може би не знаете.

— Всъщност знам. Моят съпруг — бившият — е в Санта Барбара, твори изкуство.

— Изкуство? И живее от това?

— Живее изненадващо добре.

— Надявам се, че дава добра издръжка за детето.

— Това е една област, в която се оказа благонадежден.

— Добре е от негова страна. Човек никога не трябва да изоставя собственото си дете. Би било най-лошото, което може да направи. — Улпър се усмихна. — Вижте. След всичкия боклук, който съм видял, няма да си и помислите, че бих сметнал за най-тежко престъпление, че някой не плаща редовно издръжка за детето си. — Той поклати глава. — Не дойдохте тук, за да говорим за това.

— Фактически, не.

— Е, тогава какъв всъщност е проблемът, докторе?

Тя се поколеба.

— Доколко сте запознат със стрелбата около Еди Валдез?

— Знам, че беше основно разгледана от екипа за ПУП — това е съкращение за престрелка с участие на полицай. Действията на Бранд бяха намерени за законни в рамките на необходима употреба на сила.

— Но няма свидетел на стрелбата, нали? Има само отчет на Бранд какво е станало.

— Има балистично доказателство — пестеливо отвърна Улпър.

— Лейтенант, какво значи при вас „откуп“?

Сега пък той се поколеба.

— Откуп… е делът на полицая от печалбата на лошите момчета. Подкуп да погледнеш на друга страна, докато се извършва престъпление. Искам да знам защо ме питате това.

Тя не му обърна внимание.

— Кои са Г. С.?

— Наркотичната банда, с която се бори нашият отдел. Г. С. е съкращение на гангстери. Самите те се наричат Гангстери от улица Сан Педро. Какво, по дяволите, ви каза Бранд?

— Повече, отколкото имаше намерение. Техниката, която използвам, има начин да преодолява задръжките на личността.

— Нещо като серум на истината ли?

— Няма такова нещо като серум на истината, но тази процедура може би е твърде близкият му еквивалент.

— Вие казвате, че той е станал свидетел на вземане на откуп?

— Казвам, че той е получавал подкупи и после е застрелял Валдез, когато не са му стигнали парите.

— Това е абсурдно.

— Това е, което ми каза.

— Има някаква грешка.

— Може би има. Не мога да съм сигурна, че историята на Бранд е вярна. Това е, което трябва да разберем. Разкажете ми за стрелбата.

Една келнерка ги прекъсна, като им представи менюто. Улпър, без да го погледне, го върна и поръча два бургера със сирене и две коли.

— Не сте вегетарианка, нали? — попита той със закъснение Робин.

— Бургер със сирене е добре.

— Е, за стрелбата. Сержант Бранд се е движел в своя участък, сам…

— Не е ли трябвало да бъде с партньор?

— Сержантите нямат партньори. Тяхната дейност се свежда до наблюдение. Всъщност Бранд се е връщал след надзор на оглед на място на престъпление.

— Този надзор не е ли работа на дежурния командир?

— Бранд беше патрул тази нощ. Лейтенантът — не аз — беше свободен.

— Добре. И така той е поел обратно към участъка…

— Когато видял Валдез да влиза пеша в гаража за паркиране, слизайки надолу към рампата. И с право Бранд го е заподозрял. Валдез е известен в квартала. Хващан е за кражби на стереоуредби от автомобили, разбиване на коли, общо взето е досаден тип.

— Бил ли е член на Гангстери от улица Сан Педро?

— Добър въпрос. Изобщо не го смятахме за Г. С. и следователят не е открил никакви гангстерски татуировки по него.

— Значи не е бил.

— Може би е искал да бъде гангстер, или някой, когото те използват като момче за поръчки. Но доколкото знаем, не е свързан с гангстерите и на погребението му нямаше гангстери. Доколкото знам, беше дребен уличен престъпник.

— И Бранд го е видял да влиза в гаража. Кога е било това?

— Мисля, към два часа след полунощ.

— Какво е станало след това?

— Бранд е предал по радиоуредбата. Казал, че проверява евентуална кражба на кола.

— Поискал ли е подкрепление?

— Не.

— Това не е ли необичайно? Особено поради факта че е бил сам?

— Може би не е преценил добре. Както вчера ви казах, Бранд е уличен полицай. Той си представя, че му плащат, за да рискува. Не е от тези момчета, които седят зад бюро, чакайки да преминат двайсет години и да си отидат.

— Значи е каубой.

— Дявол да го вземе, вие сте като репортер, който слага думи в устата ми. — Той поклати глава. — Съжалявам, но се уморих да чувам да назовават добрите полицаи каубои, когато покажат смелост. Нека го кажем така. Когато се обадите на девет-едно-едно да докладвате на полицейския патрул, нима искате полицая, който е отговорил, да чака подкрепление, вместо да приеме обаждането и да си свърши работата?

— Не се опитвам да ви противореча, лейтенант.

— Добре. Все пак да не се извика подкрепление не е каубойска постъпка. Бранд е познавал Валдез. Знаел го е като глупак и съмнителен елемент, но не и агресивен. Ако хванел Валдез, крадейки магнетофон, можел е сам да се справи с арестуването му.

— Добре. Бранд вече е в гаража.

— Той се огледал наоколо за Валдез, но копелето — извинете — мъжът не се виждал. Бранд си помислил, че може да е отишъл на друго ниво в гаража — той е многоетажен — но видял движение в ъгъла и се насочил натам. Помислил, че Валдез се опитва да се вмъкне в една спортна кола. Но грешал. Валдез го чул да идва откъм рампата и зачакал Бранд в ръка с трийсет и осем специален.

— Трийсет и осемкалибров барабанлия ли?

— Изненадан съм, че знаете този термин.

— Бранд каза, че е сложил такъв пистолет до Валдез след случката.

— Това нищо не доказва.

— Употребявал ли е Валдез пистолет в по-раншните си престъпления?

— Не, но не е трудно да допуснем, че е носил. По дяволите, всички в Нютън носят оръжие. Наричаме го Гърмящия Нютън. И така, Валдез се придвижва към Бранд — влизат в схватка — Бранд го гръмва от близко разстояние. Обажда се на девет-деветдесет и осем. Търси капитана, следователя и стрелковия екип — всички по списък. Когато се отзовават, те намират, че Валдез е убит от един-единствен изстрел в главата, и трийсет и осемкалибровия пистолет на Валдез на пода до тялото му.

— Случаят е приключен.

— Не. Не е приключен.

Сервитьорката се върна с поръчките им. Те не размениха и дума, докато тя не си отиде. Тогава Улпър се наведе напред, с опрени на масата лакти, а в лявата си ръка разярено стискаше гумената топка.

— Имаше основно проучване. Бранд беше пуснат в отпуска и изпратен за консултация в Отдела за изследване на поведението. Получихме и балистичната експертиза. Записите от двете му радиообаждания съответстваха на историята му. Той е награждаван с ордени полицай ветеран, а Еди Валдез е уличен мошеник. Нямаше основание за съмнение, че там се е случило точно това, което Бранд казва.

Робин опита бургера си. Наистина беше хубав.

— А пистолетът? На Валдез ли е принадлежал?

— Не може да се докаже.

— Тогава Бранд може да го е подхвърлил, точно както каза. Може да е бил от онези, за унищожаване.

— Заличаване — коригира я с пълна уста Улпър. — Полицейските служители не носят такива пистолети.

— О, хайде.

— Не и в моята подведомствена част.

— Как може някой да го повярва след Рампърт?

— Ние прочистихме Управлението след Рампърт. Не толерираме ченгета измамници. А и да има такива, то Ал Бранд не е от тях.

— Тогава защо каза това по време на сеанса?

— Не знам. Със сигурност обаче не бих обвинил един човек въз основа на нещо, което е казал, докато е бил подложен на някаква експериментална терапия.

— Съгласна съм. Но приемам, че има и основателни въпроси. Затова дойдох при вас.

— При мен?

— Като опониращ на заместник-шерифа Уагнър. Може би трябва да говоря именно с него, но не искам да избързвам. Не искам да рискувам и безпричинно да увредя кариерата на сержант Бранд.

— Ако стигнете до висшите служители, по-добре е да знаете в какво, по дяволите, се забърквате. Бранд не може да бъде лош полицай. Тези неща, които е казал… трябва да е поради някаква нередност в системата или нещо такова. Грешен запис, може би. Включили сте го на висок градус, когато е трябвало да бъде на среден.

— Това не е тостер, лейтенант.

Улпър замислено пийна голяма глътка сода.

— Валдез беше справедливо застрелян. Трябваше да бъде.

— Надявам се да сте прав — каза Робин. — Наистина се надявам.

— Как ли стоят нещата? Ще погледна досието на Валдез да видя дали има нещо нередно.

— Имате достъп до досието?

— Имам достъп до човек, който може да ми даде копие от него. Какво ще кажете да се срещнем утре и да го прегледаме?

— Добре.

— В кабинета ви? След обяд?

— Последният ми сеанс е в три часа следобед. Да бъде към четири.

Той разтревожено я погледна.

— Не с Бранд, нали?

— Не. Няма за какво да се безпокоите. С един мил, безопасен питомец от местния затвор.

— Добре.

— Ако сте сигурен, че Бранд е невинен, защо се страхувате да го видите пак?

— В хода на работата се научаваш да не вярваш сто процента изобщо на никого. Може би и заради това жена ми ме изостави. Липса на доверие. Изобщо заради това глупаво нещо интуицията.

— Интуицията?

— Моята бивша жена винаги се основаваше на нея. Изтъкваше как аз изобщо не я притежавам. Интуиция. Как всичко мисля по права линия от A до B до C. Без въображение. Без усет за хората и ситуациите. Така ми казваше. И дявол да го вземе, беше права.

— Така ли мислите?

— Вероятно. Два пъти се явявах на изпита за детектив. Не можах да го взема. По мое мнение беше дяволски утвърждаващо преживяване. Когато си бял мъж, не е достатъчно само да печелиш точки. Трябва да си най-добър на изпита. Но моята бивша жена, Синди, казваше, че детективът трябва да има интуиция, а аз нямам.

— И вие мислите, че е била права?

— Може би. Но да бъда честен, аз дори не знам за какво точно говореше. Интуиция — какво все пак, по дяволите, е това? То е друга дума за отгатване. Полицейската работа не трябва да се основава на предположения.

— Интуицията включва повече от…

Той махна с ръка и пак взе гумената топка.

— Да, да, зная. Това е във вашата област, нали? Поглеждате някой пациент и получавате усещане какво го кара да говори. Изобщо е ловка игра.

— Не е игра.

— Магьосничество е. Съжалявам, но на мен така ми се струва.

— Ако погледнете по-дълбоко, може би ще промените мнението си.

— Да променям мнението си, не е нещо, което често ми се случва.

Робин му повярва и не каза нищо.

— Имам някакъв опит — започна Улпър, — и знам кое е реално и кое не е. Работата, която вършите… за мен е фантасмагория. Аз работя с факти, не с емоции. Ако не можеш да го докоснеш, да го помиришеш, да го вкусиш, каква е ползата? Да уловиш чувството, е все едно да се опиташ да хванеш в шепа въздуха.

Тя се опита да се усмихне.

— Поне никой не може да ви обвини, че сте от онези чувствено-емоционални момчета на Новата епоха.

— Да, точно така никога не съм наричан.

— Как обичате да ви наричат? Как искате да мислят за вас?

— Практичен. Реалист. Приемам нещата каквито са.

— Помага ли ви това? Удобно ли се чувствате така?

— Удобно ми е.

— Тогава защо стискате тази топка?

Той погледна към топката и сякаш се учуди, че я стиска в ръката си.

— Това нещо ли? Ех, измама е, просто тренировка за ръката ми. Запазва пръстите ми силни… — После се засмя. — Добре де, и начин да се освобождаваш от напрежение. По-добър от това да скиташ навън и да пиеш.

— Или да ходиш на бой с кучета.

— И това също.

— Не може да сте доволен, че един сержант от участъка ви е нарушил закона, дори и когато става в свободното му време.

— Не ми се харесва. Просто го приемам. Като нещо, което Бранд трябва да прави — засега. Това е факт, а аз съм реалист, както ви казах.

— Реалистично ли е да оставите един от вашите хора да потъва в саморазрушаващо поведение?

— Саморазрушаващо? — Улпър изсумтя. — Звучите като документалист в радиопредаване. Човекът просто изпуска пара.

— Като гледа две животни да се разкъсват ли?

— Аз не бих го избрал. Честно казано, би ме разболяло. Но ако това му е нужно, за да прекара деня, няма да го спирам.

— Но как разбрахте, че той ходи там?

— В отдела няма много тайни.

— Твърде двусмислено.

— Вие искате конкретно. Добре. Преди един месец една къща в Уотс беше внезапно обискирана за бой с кучета и Бранд беше хванат там заедно с останалата тълпа. Той ми се обади и аз прекратих следствието. Призна, че често ходи там, но ми обеща да престане.

— Излъгал е.

— Той е слаб. Но аз чух, че боят с кучета пак е подновен в някаква нова къща в квартала. Когато днес Бранд не се яви на работа, имах чувството, че вероятно е там.

— Тогава защо не наредихте пак да се прекратят боевете?

— Те са вън от моя район.

— Това не е отговор.

— В този град годишно имаме хиляди самоубийства. А вие искате да насоча вниманието си върху малтретиране на животни? Просто се опитваме да спасяваме човешки животи. Доколкото можем. Освен това, ако затворим онова свърталище там, след седмица или месец те пак ще започнат. Това е положението.

— Реализъм — каза Робин глухо.

Улпър вдигна рамене.

— Добре дошли в Лос Анджелис.

Те бяха изяли сандвичите си, а и разговорът не вървеше. И двамата го усетиха.

— Значи — каза Улпър, — утре в четири и половина в офиса ви.

— Нека ви дам адреса.

— Вече го знам. Не забравяйте, аз съм ченге. — Той се усмихна. — Откривам разни неща за хора, които ме интересуват.

Робин обмисляше тази забележка, докато се отдалечаваше. Едва ли бе възможно лейтенант Улпър да се опитва да стане нещо между тях — сам той разведен родител да се свърже с друг. Не беше сигурна как щеше да се почувства.

Не бе имала любовни истории, откакто бракът ѝ завърши. Знаеше, че в края на краищата трябва да възобнови личния си живот, но перспективата за очаквани срещи и непохватни целувки пред вратата не ѝ се струваше привлекателна.

Не, това беше прозрачна рационализация — измамна работа, както Улпър бе казал. Истината беше, че се боеше от нова връзка поради провала на брака си. Страхуваше се да не направи същата грешка.

Ретроспективно погледнато, връзката ѝ с Дан вероятно никога не бе имала шанс. Омъжила се беше за него — сега можеше спокойно да го приеме — главно защото беше точната противоположност на баща ѝ. Да, Даниъл Камерън, художникът, беше мил и чувствителен и не агресивен и спазващ закона. Човек, който нямаше да я изостави, да я остави сама. Но той я бе напуснал, поне емоционално. Усилията ѝ за самозащита се бяха провалили.

Робин поклати глава. Тя осъзнаваше, че в работата си всъщност се опитваше да реабилитира своя баща. Очевидно беше — елементарен Фройд, както бе казал някой веднъж. Но не се ли опитваше да оправдае и Дан? Символично да възкреси „мощите“ на брака им?

Вероятно пресилваше нещата. Поне така се надяваше. Не искаше Дан да контролира живота ѝ, щом като вече не беше част от него.

Сега тя имаше намерение да се срещне с един мъж, за да обсъдят полицейския доклад на случай за убийство. Не нещо подобно на вечеря или танци. А и Улпър не беше точно мъжът, който си представяше за любим. Твърде скован, твърде педантичен. Той не се отнасяше с уважение към това, което тя правеше. Наричаше го магьосничество, фантасмагория. Това пък, което той мислеше за реализъм, тя го виждаше като цинизъм.

Неподходящ партньор за нея. Нямаше начин.

— Няма начин — каза тя гласно, сякаш да го потвърди на себе си.

Глава дванайсета

Мег се събуди към шест и половина и се намери сама в леглото. Гейб си бе отишъл. Неясно си спомни как докосна с устни бузата ѝ, когато си отиваше. Това беше поне преди един час.

Не беше изненадана. Той никога не оставаше след шест. Когато го правеха в наетия от него апартамент, винаги намираше някакво извинение, за да се измъкне колкото се може по-бързо. Няколкото пъти, когато го бяха правили на задната седалка в колата му, Гейб я подкарваше, преди да закопчее ципа на панталоните си. Вътре и вън, това беше неговият стил.

Не че беше лошо. Мег не очакваше да виси наоколо. Достатъчно ѝ бе да го има всеки ден за кратко. Понякога през обедната почивка в училище, когато тя се измъкваше от комплекса. Понякога през уикендите, когато намираше някакво извинение да се измъкне от къщи за час, два. И понякога след обяд, когато заявяваше, че учи със свои съученички или работи за училищния вестник и че някоя приятелка ще я докара до вкъщи.

Играта беше опасна. Майка ѝ щеше да побеснее, ако разбереше. Но рискът си струваше. Тя бе станала съвършено нов човек, откакто Гейб влезе в живота ѝ. Вече не беше дете. Беше жена.

Срещнала бе Гейб преди три месеца, през февруари на тържество за раздаване на награди. На вечерното парти в чест на изтъкнати членове на полицейската общност, както и на малкото цивилни, допринесли за борбата срещу престъпността. Една от цивилните беше доктор Робин Камерън, която бе наградена с почетна значка и свидетелство за първата фаза от проучването ѝ за намаляване на рецидивизма. Робин се отнасяше към събитието като към скучно и дребно нещо, но необходимо за затвърждаване на добри отношения с Шерифското управление и възможността за нови контакти с местния участък в Лос Анджелис. Не се интересуваше от награди и похвали и се дразнеше, че трябва да произнесе кратка благодарствена реч, каквото се очакваше да направи. Публичното говорене не беше една от силните ѝ страни.

Но се държеше храбро по време на вечерята, с Мег, седнала до нея на дългата маса върху подиума. По едно време Мег отиде до тоалетната. И когато излизаше, срещна Гейб.

— Трябва да си много горда с майка си — ѝ каза той. Тя се съгласи, че е така. — Но предпочиташ да си на друго място, нали?

— Е, да.

— Не те виня. И с мен е така. — Той ѝ се представи като Гейб, без да каже презимето си. В смокинга си с белия карамфил на ревера изглеждаше зашеметяващо, като филмова звезда на премиера, а това впечатление се подсилваше от опънатото му загоряло лице и блясъка на белите му зъби, когато се усмихнеше.

Те поприказваха кратко. Тя му каза името си и отговори на няколко въпроса, които предположи, че ѝ задава само от учтивост. Когато се върна на масата, не спомена нищо на майка си за срещата. Не беше сигурна защо го направи. Реши, че не е чак толкова важно, за да го споделя.

След няколко дни намери в имейла си съобщение от Гейб. Той бе научил имейла ѝ чрез Интернет службата, която съхраняваше база данни на ползващите системата. Пишеше ѝ, че я намира интересна и иска да си чатят по имейл, ако е съгласна.

Изглеждаше странно. Мъжът беше доста по-възрастен от нея. Някъде към края на трийсетте, може би четирисетгодишен. Антика! От друга страна, нямаше вреда да му отговори на имейла. Поне не беше някой загубеняк, като гимназистите, които обикновено проявяваха интерес към нея.

И така започна кореспонденцията ѝ с Гейб. В началото разискваха общи въпроси. Тя разказваше за момчетата в училището, които се опитват да я впечатлят с парите или с колите си. Разказваше за сводници и дилъри по улицата, посветили живота си за придобиване на материални блага. И двамата бяха съгласни, че такива повърхностни интереси само изкривяват перспективата на човек. Важно беше не какво човек притежава, но каква личност е. Повечето хора не разбираха това. Връзката между нея и Гейб се задълбочи.

След един месец той я попита дали иска да се срещнат на кафе в „Старбъкс“ близо до училището. Тя се съгласи. И все още не беше казала на майка си. В края на краищата Гейб бе почти на възрастта на баща ѝ. Майка ѝ беше твърде консервативна, за да я тревожи с такива неща. Все пак ставаше дума само за кафе.

После на страничната улица, където Гейб бе паркирал колата, имаше целувка, а след това трескаво възбуждащ половин час на задната седалка, когато той галеше гърдите ѝ с дългите си, деликатни пръсти. Преди един месец пък отидоха с колата до апартамент студио в квартал Уилшир, където той разтвори дивана, за да стане на легло, и тя му се отдаде.

За нея това беше за първи път. Не беше много сигурна дали е била добра, но в следващите седмици се научи. Остави го да ѝ покаже какво обичат мъжете.

Никога не говореха за бъдещето. Тя не знаеше дали изобщо има някакво бъдеще за тях. Доволна бе просто да му дава, каквото му е необходимо…

Отдолу се чуха стъпки.

— Мег?

Майка ѝ се бе прибрала вкъщи.

Мег бързо опъна чаршафите и се облече. Срещна майка си, когато се качваше по стълбата.

— Здравей.

— Ето те и теб. Вечеря ли?

— Хъм, не, не съм още. — Чудеше се какво ли е станало с бирената бутилка, която Гейб извади от хладилника. Дали е още в кухнята? Дали майка ѝ щеше да я види?

— Почти седем часът е. Спомни си, че след половин час трябва да си при Джейми.

— Вярно. Съжалявам. Ще приготвя вечерята.

— Не. Аз ще го направя.

Мег не искаше майка ѝ да отиде в кухнята.

— Нека аз. Струва ми се, че си уморена.

— Значи го забеляза. — Робин отметна с ръка кичур коса от лицето си. — Добре. Китайската храна е на най-горната полица в хладилника.

— Да приготвя ли нещо и за теб?

— Не. Аз вече ядох.

— Четири блюда в петзвезден хотел ли?

— Сандвич в едно кафене.

— Дори по-добре.

Мег изтича надолу по стълбата в кухнята. Бързо се огледа и видя, че бутилката я няма. Може би Гейб я беше взел, когато си е отивал. Той работеше в полицията. Добре знаеше, че не трябва да се оставят доказателства на местопрестъплението.

Но в боклука намери капачката от бутилката, която се виждаше ясно върху смачканите салфетки. Обикновено хората ги залавят заради дребните неща.

Мег зарови дълбоко в боклука капачката и се залови да приготвя микровълновата си вечеря. Забеляза, че ръцете ѝ треперят. Чувстваше се като престъпник, което беше погрешно, наистина погрешно. Не бе направила нищо, от което да се срамува. Каквото ставаше между нея и Гейб… беше добро; беше в реда на нещата. Тя щадеше Робин, това беше всичко, защото Робин нямаше да може да се справи с това. Робин нямаше да разбере.

Никой нямаше да разбере.

Глава тринайсета

— Ще дойда да те взема в десет — каза Робин, докато почистваше, след като Мег бързо приключи с вечерята си.

Дъщеря ѝ направи някаква гримаса, както винаги, когато се отнасяше нелоялно към нея.

— Мога да помоля сестрата на Джейми да ме докара. Тя вече има шофьорска книжка.

— Много успокояващо. Ще бъда там в десет.

— Нали знаеш, че е достатъчно лошо майка ти да те доведе. Но пък да дойде да те вземе…

— Мисли за мен просто като за личния си шофьор. А що за парти е това в понеделник вечер?

— Не е парти, а учебна група за литературния курс.

— Звучи твърде академично.

— Нали ме знаеш — аз, младият учен.

— Включени ли са и някои момчета в педагогическите усилия?

— Момчета? Отвратително. Сериозно, не е позволено да има У хромозомен вид. Това е работа само за двойните X-ове.

— Може би ще поискаш да ми го перифразираш?

— Това, което казвам, е, че е момичешки празник. Кой знае, може и да има бой с възглавници.

— И така ти, хъм, ти вече не се ли виждаш с някого?

— Предполагам, че ако беше така, щеше да знаеш.

— Няма да ти навреди да си по-общителна с някои твои съученици.

— Само че не ме интересуват. Все още са толкова зелени. Те са просто, нали знаеш, деца.

Ти също си дете, помисли си Робин, но не каза нищо.

— Хей — добави Мег, хвърляйки поглед към часовника, — по-добре да тръгваме или ще закъснея.

— Трябва само да затворя прозорците, за да включа алармата.

— Защо се безпокоиш? Та дотам е само пет минути. Десет минути отиване и връщане.

— Десет минути са достатъчни някой да се вмъкне. — Някой като Бранд.

Мег поклати глава.

— О, не беше такава в Санта Барбара. Прекарваш твърде много време сред престъпници. Това те кара да полудяваш.

— Благодаря за диагнозата.

Включиха алармата, заключиха и слязоха в подземния гараж на зданието. Мег спря за миг, когато видя колата.

— О, Боже, да не си претърпяла катастрофа?

— Не, нищо подобно.

— Защо не си ми казала за това?

— Забравих. — Това извинение, колкото и неубедително, беше вярно. След всичко, което се бе случило този ден, повредата на колата някак се беше заличила в съзнанието ѝ.

— Забравила си? Какво се случи?

— Вандали — излъга Робин. — Счупили са прозорците, докато бях на работа.

— Имаш предвид, че са го направили на паркинга зад офиса ти?

— Страхувам се, че е така.

Мег премисляше повредата, преди да стигне до решение.

— Не може да ме видят в такава кола. Тя е развалина.

— Помисли за нея като за ретро…

— Мамо, сериозно…

На Робин ѝ се искаше да попита Мег дали наистина толкова се безпокои какво ще си помислят приятелките ѝ, но знаеше отговора. Когато си в гимназията, приятелите ти са целият свят.

— Ще паркирам зад някое дърво — обеща тя. — Те дори няма и да ме видят.

— Заклеваш ли се?

— Честен кръст и надявам се вече никога да не става.

Колебливо, Мег влезе в колата, отнасяйки се към нея, сякаш беше огромен капан за мечки, който всеки миг щеше да щракне. Робин се вмъкна зад волана.

— Нали веднага ще я оправиш? — настояваше Мег.

— Не. Решила съм да я оставя така. Придава някакъв характер на колата, не мислиш ли?

Мег ужасена се втренчи в нея, след това се поуспокои малко.

— О, шегуваш се, нали?

Робин подкара.

— Какво ме издаде?

— Трябва да си полудяла, когато си видяла щетите.

— Не казвай полудяла.

— Ругала. Разсърдила. Смутила.

— Така е по-добре.

Продължиха по улицата, отправяйки се на север към Уилшир.

Слънцето клонеше на запад. След двайсет минути, в седем и четирисет и пет, залязваше.

— Кога започна да се държиш с мен като мис Маниери?

— Винаги съм била мис Маниери. Мис Маниери е моето второ Аз.

— Вярно.

— Виждала ли си ме някога да се храня не с вилицата, с която трябва?

— Виждала съм те да ядеш, вадейки право от съда с пластмасова гребалка. Не мога да си представя мис Маниери да прави това.

— Прави го. Само че не публично. — Робин зави надясно по Уилшир, смесвайки се в спокойното течение на трафика.

— И така… днес видя ли Джъстин Грей? — попита Мег.

Робин се намръщи. Въпросът дойде изневиделица.

— Защо ме питаш за него?

— Просто от любопитство.

— Той ще идва утре. Нали знаеш — идва във вторник и четвъртък.

— Вярно. Вярно. — Мег погледна през прозореца към оголените алеи и закусвални за бързо хранене. — Странно е.

— Кое?

— Това, което прави.

— Че убива момичета ли? Бих го определила като повече от странно.

— Начинът, по който го прави. Отвлича ги без определена цел. И не ги изнасилва или нещо друго.

Робин се учуди откъде Мег бе научила тази подробност. Тя изобщо не се интересуваше и не следеше новините.

— Вярно е.

— Е, щом няма нищо лично срещу тях и не е заради секс, защо изобщо го прави?

— Какъв е този неочакван интерес към Джъстин Грей?

— Просто се чудя дали имаш някаква, нали знаеш, теория за това. Освен ако вече не претендираш за „Гранд Гуигнол“?

— Смятам, че не. Но това не е за „Гранд Гуигнол“. Нещо от сорта на Фройд е. Или на Юнг. Не знам. Някаква символика.

— Май ще съжалявам, че те попитах, а?

— Твърде късно е вече. — Робин подреждаше мислите си, докато колата чакаше на светофара. — Фактът, че той не познава лично момичетата, е част от тяхното привличане. Така му е по-лесно да ги обективира, да ги обезличи. Той не иска да ги вижда като индивидуални човешки същества. Иска да ги вижда общо като жени. Жените като отвлечено понятие. Следиш ли ми мисълта?

— Попивам всяка дума.

Светна зелено. Робин се плъзна през кръстовището.

— Като ги убива, той ги лишава от човешки качества. Той…

Мег довърши.

— Прави ги безлични.

— Да. Точно така.

— Безлични — като него.

Робин остана доволна.

— Знаеш ли, че можеш да станеш психиатър?

— Няма начин. За мен или супермодел, или биохимик изследовател. — За миг се замисли. — Има и друг начин, по който прилича на момичетата, които убива. Те са тийнейджъри. Такъв е и той.

— Той е на двайсет и осем години.

— Не и вътрешно. Вътрешно той все още е на петнайсет и вероятно целият покрит с пъпки. Затова е така обсебен от гимназистките. Имам предвид емоционално. Хващам се на бас, че винаги ще бъде.

Робин усети как беше обладана от гордост.

— Понякога си толкова интелигентна, страхотно е.

— Моята майка е гений. Нещо от това трябва да се е предало.

— Мисля, че не след дълго ще ме надминеш много.

— И Дан ли?

— Той е гений само в това да се самопродава.

— Вярваш ли си?

— Що се отнася до баща ти, не знам какво да вярвам.

Стигнаха до къщата на Джейми в подножието на Уестуд. Всъщност Робин спря колата до едно дърво, за да я скрие.

— Десет часа — напомни тя на Мег.

— Разбрах. Боже, трябва още утре да оправиш колата. Ако някой ме види в това нещо, ще бъде пълно унижение.

— Ще го преживееш.

— Никога няма да го превъзмогна. Уреди си среща с монтьора, моля те.

— Слушам.

— Честен кръст?

— Можеш да го получаваш само веднъж дневно.

Мег ѝ кимна за довиждане, излезе от колата и забърза към предната врата на къщата. Робин гледа след нея, докато се убеди, че е стигнала невредима вътре. После, клатейки глава, подкара.

Пълно унижение, беше казала Мег. И тя го мислеше. Да се чувства неловко пред своите равни, беше най-лошата участ, която можеше да си представи.

Нищо необикновено. Дъщеря ѝ бе достигнала до тази фаза на юношеството, когато светът се въртеше около нея. Всеки проблем беше криза. Всяко решение бе повратен момент. Имиджът беше най-важното. Личният ѝ живот бе космически и по размах и по значение, а другата част от света беше на втори план.

Робин бе наясно с това, не защото беше психиатър, а защото не много отдавна самата тя бе на петнайсет години — е, като поразмисли, беше преди двайсет и четири, повече от един човешки живот в очите на Мег. Но все още си спомняше. Спомняше си сблъсъка на страх и вълнение, когато размишляваше за бъдещето, налучквайки пътя, който ще поеме; пречките, с които ще се сблъска, чудейки се дали ще има кураж да участва в надбягването, или ще се препъне и падне както повечето хора около нея. Спомняше си настроенията, които идваха и си отиваха като проблясъци на летни светкавици, колебанията на емоционалния волтаж, които не можеше да си обясни. Спомняше си как всичко беше важно — съответен стил на прическата, съответни дрехи, съответни приятели — и как се мразеше, че взима много надълбоко неща, които бяха толкова незначителни. Всяко моментно чувство беше интензивно преживяване. Всяка вълничка на разочарование или удоволствие се превръщаше в голяма вълна на скръб или радост.

Хормоните обясняваха нещо от това, но също така го имаше и предизвикващото замайване изпитание за формиране на собствения характер, ужасната тръпка да знаеш, че изборът, направен сега, може би ще отеква в декади от съжаление.

И все пак почти всичко това бе ненужно. Тази тайна искаше да предаде на дъщеря си Робин, ако можеше. Но това не беше тайна, която можеше да се сподели. Бе урок, който трябваше да бъде научен.

Искаше ѝ се да може да прегърне Мег и да ѝ каже: Животът не е толкова труден. Обикновено е толкова труден, колкото сами си го правим. Не можем да го предвидим. Притежаваме много по-малко власт, отколкото си мислим. В повечето случаи нещата просто стават и ако има някакъв смисъл, ние не го знаем. Но и не трябва да знаем. Не е наша работа да правим повече, отколкото можем. Животът не ни дава повече от това, с което можем да се справим.

Но ако ѝ кажеше всичко това, Мег нямаше да я чуе. Не беше готова да слуша. Тя бе на петнайсет.

Глава четиринайсета

Бранд живееше в едно бунгало в Холивуд. Холивуд имаше някои много приятни части, които туристите изобщо не виждаха, но този квартал не беше от тях. Бунгалото датираше някъде от около двайсетте години и се говореше, че е в стил Крафтсмен, каквото и да значеше това, по дяволите. Когато го купи, верандата беше окичена с висящи, ярко цъфтящи през пролетта растения. Всички те бяха вече мъртви, убити от нехайство, но той ги бе оставил във висящите им кошници.

Направил бе малки подобрения на мястото, но не от естетично естество. Заобиколил беше имота си с ограда, сложил бе решетки на прозорците, надеждни ключалки на вратите и плащаше месечна такса на една обирджийска компания за алармата. Искаше да замести навеса за кола с гараж, не му се нравеше да оставя автомобила си на открито, макар и да беше защитен от оградата. Най-вече не искаше да оставя навеса празен като указание, че няма никой вкъщи. Но нямаше възможност. Все пак през десетте години, когато бе живял тук, никога не беше ограбван, макар че на повечето от съседите му това се бе случвало.

Опитвал се беше, без особен ентусиазъм, да подреди вътре, но като стигна до половината, се отказа. Редките му посетители бърчеха нос, сякаш да дадат да се разбере за някаква проникваща миризма. Но ако имаше такава, то той бе свикнал с нея.

Хладилникът му беше празен. Музикалната му сбирка бе отпреди десет години. Нямаше много книги по рафтовете — предпочиташе да чете списания. Напоследък започна да се заседява пред телевизора, като го пускаше толкова високо, че почти заглушаваше бумтежа на рап музиката у съседите. Това му беше заниманието през почти цялата нощ. Смешна работа — не можеше дори да си спомни какво бе гледал.

Към десет часа по принуда да уринира се мотаеше из банята. След като свърши, натисна ръчката на казанчето и неохотно гледа, докато се изпразни. Продължи да се взира във водовъртежа, докато се напълни. Накрая отмести поглед и поклати глава.

Напоследък му се случваха такива неща — сякаш биваше хипнотизиран от еднообразния звук на радиото или от повтарящите се трели на птиците. Веднъж алармата на нечия кола на улицата се бе развалила и той бе слушал може би петнайсет минути, очарован от непрестанния ѝ монотонен звън.

Това, от което се нуждаеше, беше едно питие. Той не пиеше, защото подозираше, че ако започне да се лекува със скоч, много лесно ще се подхлъзне към алкохолизъм. Не му трябваше това. Арестувал бе достатъчно пияници по улиците. Да върви по дяволите, ако стане един от тях.

Но все пак му трябваше нещо. Може би сега вървеше друг бой с кучета в къщата на Били Туро, но не беше чак толкова неразумен, че да се реши и да отиде до глухата улица в Уотс след мръкнало. Достатъчно рисковано беше да се ходи дори през деня там. Когато отиваше, винаги носеше два пистолета — 9-милиметровия личен и един рязан .32 в кобур на глезена. Последният беше по-лек от онзи 38-калибровия, оставен до протегнатата мъртва ръка на Еди Валдез, и беше законен за улиците, за разлика от .38, който бе обработен с киселина, за да се изтрие серийният номер. Подхвърлен, непроследим.

Разбира се, пистолетът нямаше нужда да бъде проследяван, ако той издрънкаше всичко на някой проклет психиатър…

Потърка се по главата, мъчейки се да разбере какво ѝ бе казал. Неясно си спомняше, че беше говорил нещо за Валдез и гаража, но не знаеше дали е било истината, или защитната му версия. Имаше обаче някакво неприятно усещане. И то се дължеше на това как тя го бе гледала след сеанса. Като че ли твърде много се опитваше да се държи нормално. Като че ли си съставяше мнение, взимаше му мярката. А може би му вземаше мярка за затворническа дреха.

Затворът щеше да бъде смъртна присъда. Ченгетата не можеха да издържат трудностите. Ако попаднеше там заради Валдез, той беше свършен.

Имаше половин бутилка скоч в долапа над кухненския умивалник. Той почти се поддаде на изкушението да я отвори. Вместо това се намери да посяга към телефона. Набра един познат номер и го остави да звъни, докато Ивлин отговори.

— Аз съм — каза той и това беше достатъчно. — Свободна ли си тази нощ?

— На разположение — да. Свободна — никога.

— Сещаш се какво имам предвид. Ела насам. И донеси онова нещо.

Тя пристигна след един час. Облечена беше в дъждобран и ботуши. Когато разгърна палтото си, се разкри черното ѝ бельо.

— Твоя съм — заяви му с усмивка.

Той безцеремонно я облада, започвайки на пода в трапезарията и продължавайки през хола до спалнята. Облада я както винаги в кучешки стил, гледайки как, когато раменните ѝ мускули се свиват, крилата на татуираните между раменете ѝ пеперуди се движат. Тя може би беше на трийсет и пет години, но се бе потрудила за елегантната си фигура и поддържаше тялото си като на колежанка. Не че Бранд бе имал работа с много колежанки. Учил беше в общински колеж вечер, работейки като разносвач през деня — разписание, което оставяше малко време за забавления.

Но той обичаше да мисли за нея като за колежанка, като за едно от онези богаташки момичета, чиито бащи им подаряваха порше за осемнайсетия им рожден ден. Мислеше си точно за това, когато я обърна на гръб и напъха пениса си в лицето ѝ. Тя се отличи с първокласна работа в оралния секс. След като го постигна за втори път, той я попита за „онова“ нещо.

— Донесох го, тигре — каза тя хем съблазняващо, хем подигравателно. Придърпа палтото си и извади от джоба един вибратор. Той го взе и го набута грубо и дълбоко, така че тя отново цялата се овлажни. Издаваше обичайните възгласи, които може би бяха преструвки, но Бранд се надяваше да не са. За финал той напъха вибратора в устата ѝ и имитира орален секс, докато пъргавите ѝ ръце масажираха пениса му. Изпразни се върху пръстите ѝ, а тя се засмя. — Три пъти в една нощ — ти си върхът.

След това Ивлин запали една цигара с трева, която си беше донесла, но той не се съгласи да я споделят.

— Ти си особен вид ченге — каза му тя, докато се обличаше, за да си тръгне.

— Кой ти каза, че съм ченге?

— Попитах тук-там.

— Изненадан съм тогава, че все пак дойде.

— Парите ти са толкова добри, колкото и на всеки друг.

Бранд ѝ плати петстотин долара, а тя грижливо ги сгъна и напъха в ботуша си.

— Ще ти се обадя — машинално подхвърли той, когато тя излизаше от къщата.

— По всяко време, тигърче.

За първи път този ден той се почувства някак отпуснат. Имаше проблеми, но те можеха да се уредят. Трябваше само да измисли начин. Винаги имаше начин, винаги имаше изход. Трябваше да помисли, всичко се свеждаше до това.

Просто да помисли.

Глава петнайсета

Полунощ, а телефонът звъни.

Робин изплува от съня и пипнешком затърси телефона по нощното шкафче, докопа слушалката и я притисна до ухото си. Някъде звъненето продължаваше.

Мобилният ѝ телефон. В чантата на бюрото ѝ.

Стана, премигвайки, за да прогони окончателно съня, и откри телефона.

— Да?

Това, което чу в отговор, беше запис. „Имате обаждане от един затворник от Калифорнийския затвор. Името му е…“. Записаният глас беше заменен от гласа на затворника, казвайки:

— Джъстин Грей. — Записаното съобщение продължаваше: „Ако искате да го приемете, натиснете…“.

На Робин ѝ трябваше един момент да преработи тази информация и още един момент, за да открие съответното копче на осветения панел.

Гласът на Грей се чуваше неясно в слушалката.

— Хей, док. Как си?

— Джъстин, защо ми се обаждаш?

— Защо не. Винаги е забавно да вършиш нещо ненужно. Надявам се, че не съм те събудил.

— Не трябва ли да си в килията в този час?

— В килията си съм през всичките часове. Тук си имам телефон. Всички удобства като вкъщи. Виж, те трябва да ми дадат телефон, иначе правата ми съгласно Първата поправка ще бъдат нарушени. Ние, престъпниците, трябва да имаме достъп до комуникация с външния свят — дори ние, екстремистите — в строго охраняваното отделение. Освен това по този начин горилите не трябва да си помръдват задниците от контролната кабина и да ме извеждат от килията. Не им е приятно да се забъркват с мен. Аз съм опасна личност.

— Как откри номера на мобилния ми телефон?

— Той е на визитната ти картичка. Преди известно време задигнах една от кабинета ти.

— Ти трябваше да спиш.

— Не спя много. За мен нощта е най-доброто време. Толкова е спокойно и тъмно. Мога да се движа из сенките. Мълчание и насилие, мила моя — за това живея.

— Ти вече не се луташ из сенките, Джъстин.

— Добре го каза, но все още не спя много. Кошмари, нали знаеш.

Тя се изненада, че получи прям отговор.

— Често ли имаш кошмари?

— Те идват и си отиват.

— Какво сънуваш?

— Онези, които убих. Момичетата.

— Какво за тях?

— Как трябва да са страдали. И как, нали разбираш, че съм тук сега…

— Да?

— Вече никога няма да го правя. Наистина, омръзна ми.

Тя въздъхна, ядосана на себе си, че се е поддала.

— Джъстин, не искам да ми се обаждаш.

— Това е нещо, което може да нарани чувствата ми. Да ме обърка и да ми нанесе всички видове психични травми.

— Говоря сериозно. Пациентите ми се обаждат, за да се уреди някоя спешна среща, това е всичко. Не провеждам терапия по телефона.

— Не се фукай, колежанке. Не ти се обаждам за помощ. Просто да те чуя, да ти кажа здрасти. Така правят приятелите.

— Не и посред нощ.

— Ако ти се спи, мога вместо с теб да си побъбря с Мег. Басирам се, че тя е нощен бухал. Разбрахме се, когато се срещнахме.

— Не говори за нея.

— Не знам, док. Мег е примамлив залък.

— Джъстин…

— Ей, ей. Споко, Фройд. Съжалявам, ако съм те обидил. Досещам се, беше грешка от моя страна да правя груби забележки за девствени млади момичета. Освен това имам и новини за теб, док. Тя не е девствена.

— Не искам да те слушам.

— Хей, това не са глупости. Мога да казвам такива неща. Имам шесто чувство за тях.

— Тя дори не ходи на срещи — отсече Робин.

— Не ходи според теб, защото не знаеш. Казвам ти истината, док, днешните деца започват отрано. Тя не седи със скръстени ръце. Басирам се, че действа повече от теб.

— Млъквай.

— Мислиш си, че е свежа маргаритка, че е вода ненапита? Мога да помириша спермата върху нея. Прави това, непристойното, по-често, отколкото си мислиш. Не е изненадващо. Сигурно е, че получава множество предложения. И на мен ми се иска да проникна…

— Млъкни. — Робин пое въздух, опитвайки се да се успокои. — Обади ми се, за да ми кажеш това ли? Какво се опитваш да постигнеш?

— Аз ли? Просто изпълнявам едно обществено задължение. Какво да кажа? По природа съм такъв, да помагам на хората.

— Не ми си обаждай никога повече. И не искам изобщо да чувам друг път лъжи за Мег.

— Ти го знаеш, док. Просто дръж очите си здраво затворени. Не виждаш нищо лошо, нали?

— Престани, Джъстин. Престани.

— Ако Мег се отегчи от този, който сега я оправя, прати я насам. Ще ѝ покажа какво може да прави един истински мъж.

Робин затвори телефона, после разтреперана седна на леглото. Не трябваше да му разрешава да се добира до нея така. Той играе игри, игрите на болен мозък. Това е правил и докато е бил все още на свобода. Сега беше затворен на сигурно място, но все още можеше да използва телефон, все още намираше начин да причинява страдание на света.

А тя се опитваше да му помогне, да го накара да се почувства по-добре. Попита се защо.

— Защото той е анормален — прошепна тя.

Анормален. Какъв удобен клиничен термин, много по-научен и неутрален, отколкото други думи, които могат да се употребят. Думи като бездушен… отмъстителен… зъл.

Доколко ли наистина вярваше в злото? Джъстин Грей беше зло по всички възможни дефиниции. И все пак тя се отнасяше към него като към разстроен човек — човек, който трябва да бъде лекуван. В такъв случай не ставаше дума за зло, а само за болест ли? Не съществуваше морал, а само взаимодействие на допамин, серотонин, епинефрин?

Не знаеше какво да вярва. Подозираше, че отчасти не иска да вярва в злото, че не иска то да е реалност, защото тогава трябваше да определи и баща си… като…

Не довърши мисълта си. Все пак не миналото беше проблемът. Бъдещето беше важно. Нов метод на лечение. Намаляване броя на рецидивистите. По-спокойно, по-здраво общество. По-малко жертви. И край на престъпниците, на пропиляния живот.

Робин отново легна и затвори очи.

Нова надежда за хора като баща ѝ — и техните семейства. Нов живот. Заради това си струваше да понася игрите на Грей. Да понася всичко.

Глава шестнайсета

Грей затвори телефона, покатери се в леглото и преплете ръце под главата си.

Това вече беше приятно, истинско забавление.

Никога преди не се бе обаждал на лекарката, но тази нощ беше така дяволски възбуден, че трябваше някак да се справи с нервното си напрежение. И най-добрият начин да го направи бе по малко старомодния американски начин — да се бръкне в мозъка.

Беше си част от играта, и то винаги най-хубавата част. Той си я бе патентовал. Станал беше известен с тези си забавления, които разиграваше с родителите на жертвите.

Часове след като някое от неговите момичета беше мъртво, той се обаждаше на близките му, използвайки откраднат мобилен телефон — всеки път различен. Това го забавляваше така, както когато като дете се обаждаше някому, за да се пошегува. Фактът, че бе пиян, не пречеше. Обикновено ден или два след убийството беше изтощен и се наслаждаваше на бутилката. И разговорът с родителите правеше това преживяване още по-приятно.

Можеше да си спомни всяка дума.

— Аз съм този, който взе вашето момиченце, мадам — казваше той провлечено с пиянски глас. — И въпросът е, че се чудя дали имате някакви предпочитания — нали разбирате, къде искате да си я получите.

— Освободихте ли я?

— О, съжалявам. Мисълта ми беше, откъде да вземете тялото ѝ.

— О, Господи, моля ви, моля ви, недейте… тя е добро момиче, тя е всичко, което имаме.

— Казвате ми, че искате малката курва жива ли?

— Моля ви…

— Защото предположих, че ще сте доволни да се отървете от нея. Не се обиждайте, но тя е такава досада.

— Не я убивайте.

— Чакайте, мислех, че ще сте ми благодарни да ви отърва от нея. Направих ви голяма услуга. И сега изведнъж аз ли станах лошото момче?

— Тя е добро момиче, всички я обичат…

— Ако е такова добро момиче, откъде се е научила да прави такъв висококачествен орален секс?

— Боже, о, мили Боже…

— Съжалявам, трябва погрешно да са ни свързали. Това не е Бог, на когото говорите. Името ми е Уили. Като на Волния Уили. Защото аз съм свободен и искам да живея така, но тъй като вашата дъщеря курва видя лицето ми…

— Тя е всичко, което имаме…

— Тогава по-добре потрудете се за друга. Биологичният часовник цъка, госпожо. Тик-так. Тик-так.

Някои от игрите му бяха по-сложни. Обаждаше се на родителите и играеше ролята на загрижен гражданин. Казваше, че е видял дъщеря им да скита по булевард „Олимпик“ някак замаяна, но невредима. Или пък се представяше за лекар, уведомяващ ги, че дъщеря им е била доведена в спешното отделение. Или пък за репортер, искащ да потвърди слуха, че дъщеря им е била намерена в Сан Диего, страдаща от амнезия и сексуално малтретиране.

Изкикоти се, като се сети. От година не се бе забавлявал с тази игра, но беше избрал точното време да се върне към стария си навик. Във всеки случай докторката ще бъде разтревожена през цялата нощ. Утре ще бъде уморена, объркана и разстроена. Омразата ще я направи небрежна. Така става с хора като нея.

Но не е така с него.

Омразата го правеше по-силен, по-остър, по-свиреп. Така беше винаги. Омразата бе онова, което го движеше.

На първия сеанс доктор Робин му даде някакъв глупав тест и той постигна най-много точки по показателя за враждебност. Не беше изненада. Омраза за него изобщо не беше шестбуквена дума. Омразата беше сила и огън и незачитане на никого. Омразата го изгради, направи го голям, напомпа го. Омразата бе ракетното му гориво, адреналиновият му тласък. Омразата беше като секса за него, оргазъм, траещ с часове, с дни и явяващ се отново и отново. Той бе влюбен в омразата.

И тази лекарка от това ли искаше да го излекува? Все едно да отреже топките му. Без омраза той щеше да бъде безполова кукла, слаба сестричка, един никой.

Без омраза изобщо нямаше да направи дори и половината от мръсотиите, които извърши. А това, по дяволите, щеше да бъде голям срам. Всички се занимаваха с неговия случай, питайки го защо е убил тези момичета. Отговорът беше дяволски ясен. Изпитваше огромно удоволствие.

Първото убийство не стана съвсем умишлено. Той зърна момичето с неясната мисъл да го отвлече за откуп. Поне така смяташе, че откупът е мотивът му, макар че изобщо не определи някаква сума, нито измисли начин за прибиране на парите. Може би щеше да поиска откупа, ако малката кучка бе престанала да се бори отзад във фургона му. Тя се гърчеше, стенеше през запушената си уста, а той седеше отпред и слушаше, докато в един момент вече не можа да изтърпи проклетата врява. И така, отиде отзад, за да ѝ каже да млъкне. Тогава видя как от разкопчаната ѝ блуза се показваха хубавите ѝ обли гърди, така че всеки можеше да ги види. Сигурен беше, че нарочно е разкопчала блузата си, опитвайки се да го привика при нея, да го съблазни и така да измами бдителността му. Тя беше като онази блудница Далила от Библията — или беше Иезавел? — една от онези старобиблейски курви, които правеха секс с мъжете, играеха си игрите и ги караха да мислят не с главите си. Да ми извърти такъв номер… мамка ѝ. Извади я навън и без да се двоуми, ѝ тегли един куршум в главата.

А това беше забавно, защото по-късно, когато изтрезня, в ума му изплуваха остатъчни спомени. Винаги ставаше така, когато завършваше успешно опасни дела — той осъзна, че блузата ѝ случайно се бе разкопчала. Тя се бе опитвала да разхлаби вързаните си ръце и крака и това беше всичко.

Да, когато умът му се проясни, се почувства доста глупав, но не чак толкова глупав, че след няколко месеца да не излезе пак и да направи същото.

Беше си удоволствие. Отвеждаш една от тези упорити млади госпожици, изкарваш ѝ акъла от страх, в единия случай буквално — гордото момиче се напика в гащите си — и след това ѝ удряш един куршум в главичката — бам, бам, мерси, мадам. И всеки път, когато си го помислиш или чуеш някой арогантен тип да говори за това по новините, пенисът ти пак щръква и става твърд, и се пипаш, докато те заболи ръката. Все пак е по-добре да си хванеш някое момиче на Западно Авеню — защото не е важно колко е грозна или колко убождания от игла има по ръцете си, можеш да си затвориш очите и да си представяш, че тя е малката принцеса и това е всичко, което ти трябва отново и отново да се възбудиш в поредица от изригвания към проклетата луна.

Много лошо за неговите момичета. Те така и не разбираха какво губят. Не че го интересуваше. Той имаше това, за което бе дошъл — истинска жажда за убийство и последващите го фантазии. Още една резка на пистолета, още една млада любима на разположение. Само че те не му бяха любими. Те не бяха нищо друго освен случайни глупачки, курви, кучки. Гарги, брадати миди… сауни, гърнета с мед. Грей се подсмихна, чудейки се колко много думи имаше за тази част от анатомията на жените. Катерици, котенца…

Спомни си за последния път, когато беше видял майка си.

— Говориш като проклет негър — му каза тя, когато той превключи на диалекта на гетото.

— На улицата всички говорят така — обясни ѝ Грей, но тя не искаше да го чуе. — Като проклет негър — повтори, клатейки глава.

Никога не го беше чувала. Дори когато баща му го нараняваше, малтретираше — той ѝ го казваше и тя не го чуваше. Сякаш говореше на призрак.

Е, вече беше призрак. Мъртва от три месеца, покосена от инсулт. Баща му остана сам и всяка нощ беше пиян, пилеейки пенсията си за някакъв скапан апартамент. Що се отнася до Джъстин, нямаше нищо против. Той не дължеше нищо на проклетия старец. Като се замислеше, не дължеше нищо на никого. Бе напълно самоизградил се човек.

Разбира се, майка му беше права. Той говореше като негър, но това беше благодарение на улицата, и в неразборията истински черните самоуверено го бяха формулирали за останалото население. Те установяваха тенденцията. Грей нямаше нищо против да следва тенденцията, докато това му беше забавно. Пък и цялото това нещо, сериен убиец, беше тенденция, прищявка. Може би с изключение на Джак Изкормвача — той, копелето, не бе чувал за серийни убийства, да речем, преди 1960 или някъде там. Сега те са толкова обикновени, колкото въшките у платена проститутка. Бяха модни, а кой беше той, че да спори с арбитрите на обществения вкус.

Е, забавлението си го биваше — докато не го вкараха в затвора.

Винаги оставяше телата там, където падаха, за да бъдат намерени от някой турист или парков служител. В два случая те изобщо не бяха намерени. Дори и след арестуването и осъждането му, когато съобщи на властите къде да търсят, не бяха открити никакви останки. Койоти и рисове трябва да ги бяха докопали или пък може би внезапно наводнение или свлачище ги бяха отнесли.

Проблемът беше там, че при един случай тялото бе открито много скоро. От чисто лош късмет. Един моторист спрял да се облекчи на пътя и стъпил върху трупа на полускритата в храстите Джесика Бендър, последната му жертва. Тъй като бяха минали само няколко часа от убийството, остроумните криминалисти можаха да проследят стъпките на Грей и да открият следите от гумите, оставени от фургона му. И още по-лошо, бяха намерили люспи от боята по едно дърво, у което фургонът се бе остъргал. По новините съобщиха, че са наясно за модела и цвета на фургона. А един свръхбдителен съсед на Грей се бе обадил по горещата линия. Хората се отнасяха с подозрение към него заради предишните му присъди. При претърсване на фургона му бяха открити косми от момичетата и разни влакна.

И така, ето го тук в стъклена клетка. Само за това, че онова копеле не е можело малко да почака.

Но утре ще им сервира мъничка изненада. Така да се каже, ще извади нещо изпод ръкава си.

Грей се засмя и се загледа в тавана на килията си.

След по-малко от шестнайсет часа той щеше да бъде свободен — или щеше да бъде мъртъв.

Така или иначе, това беше последната му нощ в Къщата на гадините.

Глава седемнайсета

— Пак ли овесени бисквити? — Мег, прекрасна в сиво-бялата си униформа, спря на кухненския праг и изпусна една театрална въздишка.

Робин, разчиствайки съдовете от миналия ден, я погледна и ѝ се усмихна.

— Но сега не са сладки с крем. Тези са шоколадови.

Дъщеря ѝ неохотно седна на масата.

— Според някои закони това спада към малтретирането на деца.

— А не беше ли ти, която ми напомняше, че не си дете?

— Аз съм непълнолетна под надзора на родител или възрастен настойник. Имам право на свястна закуска. Мисля, че има нещо в хартата на ООН за това.

— Не и в тези части, които съм чела. Закуската е сервирана.

Мег гледаше двете неразтворени пакетчета с недоверие.

— Мислиш ли, че можем да си позволим живот с готвачка? Някой, чиято работа е да ни приготвя храна?

— Тихо, че микровълновата печка може да те чуе. Изпий си млякото.

Мег послуша, изпи всичкото мляко и изяде половината от закуската си.

— Свърших.

— Има една шоколадова бисквита в чинията ти.

— Не можем ли просто да я изпратим в Индия или Китай, или нанякъде?

— Няма да издържи пътуването.

— Шегуваш ли се? — Мег неохотно отхапа. — Тези неща могат да издържат атомна война.

— Поне многото черни хора ще има какво да ядат. — Робин сложи последната чиния в машината за миене и избърса ръцете си в кърпата. — Е, успя ли да забравиш всичко, което запомни при снощното ви групово учение?

— Останаха някои откъслечни знания. Надявам се да изтраят, докато предам теста си.

Майка ѝ седна срещу нея на кухненската маса.

— Може би ще закъснея и тази вечер.

Мег повдигна едната си вежда.

— Друга тайнствена вечеря като снощи ли?

— Какво тайнствено имаше?

— Да се отбиеш за един сандвич, докато хладилникът ни е пълен с горе-долу добра храна? Защо ли човек прави това?

— Имам да разисквам нещо с някого.

Мег повдигна и двете си вежди.

— С някой мъж ли?

— С един офицер от полицията.

— С един мъжки полицейски офицер ли?

— Да.

— Това среща ли е?

— Размяна на информация.

— Той целуна ли те?

— Мег…

— Ти не отрече.

— Нямаше среща на устните.

— Да не би срещата да беше интелектуална?

— Всъщност не.

— Но тази вечер отново ще го видиш?

— Този следобед. Не съм сигурна докога ще закъснея.

— Помирисвам, че нещо става тук.

— Нищо не става. Но защо толкова се интересуваш?

— Ами ти винаги се интересуваш, когато се срещам с момчета.

— Точно така. — Споменът за снощното обаждане на Грей се върна и Робин неспокойно се размърда на стола. — А имаш ли?

— Да имам какво?

— Срещаш ли се с някого?

— Познавам много момчета. Горе-долу петдесет процента от учениците в „Гейнсбърг“ са момчета.

— И никой от тях ли не те интересува?

Мег изглежда внезапно реши да довърши закуската си. Очите ѝ не срещнаха погледа на Робин.

— Никой.

Робин пое въздух. Ненавиждаше се за това, че едва ли не я глождеше някакво подозрение, откакто Грей ѝ го беше внушил.

— Мег — бавно каза тя, — ако имаш каквато и да било връзка… Имам предвид нещо сериозно… ще ми го кажеш, нали?

Накрая Мег вдигна поглед с някакъв шеговит израз на лицето.

— Боже мой, мамо. Какво си мислиш, че се увъртам около някой сенатор или нещо подобно?

— Имах предвид… — Робин пропъди мисълта. Нямаше да се остави да бъде манипулирана от триковете на Грей. — Няма значение.

Мег се изправи, заобиколи масата и се приближи с усмивка.

— Не се тревожи за мен. — Целуна майка си по бузата. — Наистина съм добре. Всичко е чудеснич… — Тя се улови и спря. — Имам предвид, всичко е добре. Стилът ми на живот е като на добрите, не като на лошите момичета.

— Добре. Разбрах. Иди си измий зъбите.

— О, аз ги мих онзи ден — пошегува се Мег, махна с ръка и тръгна по стълбата.

Робин остана на масата. Чувстваше се някак глупаво и може би неоправдано, но все пак малко загрижена.

Глава осемнайсета

— Добре, Джъстин, отдръпни се от вратата. — Беше гласът на заместник-Кучето, стигащ до него по интеркома. Грей стана от леглото и през стъклената стена на клетката си видя отвън двамата пазачи.

Включи микрофона.

— Какво става, приятелчета?

— Знаеш, дявол да те вземе, какво става. Време е за отиването ти при ветеринаря.

— Не беше ли утре?

— Днес е. Отстъпи в дъното на килията.

Грей се отдръпна. Надяваше се да се хванат на въдицата му. Не искаше Кучетата да разберат, че е броил часовете през безсънната нощ и неспокойната си сутрин, когато последната паница с овесена каша му бе бутната през прореза на вратата. Тогава беше дяволски нервен, не можеше да яде и я изхвърли в тоалетната. Същото стана и на обяд. Той бе сноп от нерви. Беше зареден. Най-после дойде часът — два и трийсет следобед, четвъртък, 13 май, щастливият му ден. Последният му ден в Близнаците.

Пазачите го изведоха навън, след като се увериха, че не е скрил от фекалиите си, за да ги хвърли върху им. Някои от другите безнадеждни тук правеха този номер, но не и Грей. Според него нямаше смисъл да се сбие с тези силни като маймуни селяци, които набираха за тази работа. Щеше да бъде битка, в която няма да победи.

Резето на вратата бе издърпано. Пазачите влязоха, наблюдавайки го неотклонно.

— Знаеш какво следва да правиш — каза единият от тях.

Грей се съблече. Не изпитваше унижение от това. Обичаше да показва татуировките си. Цялото му тяло беше произведение на дяволски хубаво изкуство.

Те го завързаха и обездвижиха. Единият го опипа с облечената си в ръкавица ръка, за да провери за нещо скрито. Грей си представи, че проклетото Куче може и да го намери.

Когато свършиха, Грей облече жълтия си анцуг.

— Откри ли нещо интересно? — попита той пазача с гумената ръкавица.

Пазачът му каза да си затваря устата.

— Знаете ли, струва ми се, че вие, момчета, болестно сте фиксирани към ануса ми. Чудя се защо ли.

Този път и двете копелета му казаха да мълчи.

Както повечето пазачи в Близнаците, и тези двамата бяха млади, в началото на двайсетте, с няколко години по-млади от Грей. От Управлението назначаваха новобранци за службата на пазач. Тези момчета трябваше да прекарат три години в системата на затворите, преди да могат да излязат вън по улиците.

Направиха и последната проверка, като погледнаха в устата му като стоматолози любители. След това му сложиха белезниците на ръцете и на краката.

— Хайде да вървим, умнико — изръмжа единият от пазачите, — нали не искаш да закъснееш за кучешката си ваксина?

— Да, сър — ухили се Грей. Да, сър, ти, глупав хапльо, ти, серсем такъв, ти, розоводупеста маймуно, да, сър. Мамка ти.

Те го изведоха от килията и се отправиха надолу по коридора на строго охраняваното отделение покрай редица стъклени клетки и безизразните, втренчени лица вътре в тях. Грей хвърли последен поглед към престъпниците и подбраните психопати, пазени зад стъклото. Сбогува се мълчаливо с тях.

Той и пазачите напуснаха строго охраняваното отделение и преминаха през стоманената врата до асансьора, който ги свали на партера. На задната изходна врата, под окото на една зорко наблюдаваща отгоре камера, друг пазач прекара гайгер по тялото на Грей. Проверката завърши без инцидент. След това хидравличната ключалка на външната врата беше издърпана дистанционно и Грей се озова навън, в района за товарене, където чакаше един затворнически фургон. По-големите групи от затворници бяха карани с автобус, но за специални маршрути фургонът бе достатъчно голям.

Всичко зависеше от това как ще се справи в следващия стадий от операцията. Ако пропадне, ще бъде свършен, преди дори да е започнал.

Точно вън пред вратата се спря за малко, премигвайки на майското слънце.

— Човече, слънцето грее така приятно.

Единият пазач го бутна леко отзад.

— Върви.

Той продължи да стои на мястото си.

— Остави ме само да подишам смога на Лос Анджелис. Дявол да го вземе, дробовете ми копнееха за него.

Пазачът реагира точно както Грей очакваше. Блъсна грубо Грей между плешките, карайки го да върви напред.

— Казах ти да вървиш.

Тогава всичко стана много бързо. Грей съвсем оплете окованите си с белезници крака и падна тежко върху корема си, като с всичка сила проклинаше. Пазачите му заповядаха да престане да ругае и да стане. Грей се опря в един пожарен кран и се изправи на краката си. Придърпа надолу анцуга си, за да оправи гънките и изчисти мръсотията. Започна да говори за полицейската бруталност и реформата в затворите. Пазачите не го слушаха.

— Дявол да те вземе, мърдай, като ти заповядвам да вървиш — раздразнено каза единият от тях. — Господи.

Двете Кучета предадоха довереника си на двама пазачи за транспортирането му. За Грей те не се различаваха от предишните. Нещо калпаво в синьо-златните им украси правеше тези неудачници да изглеждат еднакви.

Грей се остави да го затворят в дъното на фургона. Придружаващите го пазачи се качиха отпред.

— Какво ли ще има да става днес? — попита шофьорът. — Що се отнася до мен, чувствам се малко кофти.

Той пусна стереото, нагласи го на една фолк станция и фургонът потегли.

В задната част Грей допря една до друга двете си оковани ръце и усети инструмента, който беше скрил под ръкава си.

Беше отвертка, една малка, тънка, двайсетина сантиметра дълга, ръждясала, мръсна отвертка — най-хубавото нещо, което Грей някога бе виждал. Намерил я бе преди десет дена, когато пътуваше в затворническия фургон — все едно дали беше в този или в друг; и фургоните като Кучетата изглеждаха еднакви. Тя се бе търкулнала на пода до краката му. Не можеше да си представи как бе попаднала там. Може би беше паднала от чантата на някой работник, който е ремонтирал затворническата клетка.

Успял бе да хване отвертката между обувките си, а когато никой не го гледаше, я беше мушнал под ръкава си. Знаеше, че няма начин да я прекара през детектора за метали. Затова, когато го свалиха от фургона, той се престори, че се спъва и пусна отвертката зад пожарния кран. Оттогава тя се намираше там.

Грей прояви търпение. Ако се спънеше два пъти поред, дори глупавите селяндури, които пазеха в Близнаците, можеха да се усъмнят. Десет дни може би бяха достатъчни да е сигурен, че двамата пазачи изобщо са забравили за предишната му злополука. Преди минути, докато се изправяше на крака, опирайки се на пожарния кран, той скри в ръка отвертката и я мушна под ръкава си.

Огледа се наоколо. Зад него беше окачено голямо огледало, в което пазачът до шофьора можеше доста добре да го вижда. Но Кучето не обръщаше никакво внимание. Двамата се бяха вдълбочили в интересен разговор за предстоящите награди на автомобилното състезание.

— Мен ако питаш — шофьорът надвикваше звуците от радиото, — нито един от тях не струва и пукната пара, откакто Дейл Ърнхард загина.

— Дори не и Дейл Джуниър ли? Казваш ми, че не харесваш Дейл Джуниър? Всички харесват Дейл Джуниър.

— Дейл Джуниър да ми цунка задника.

Две добри момчета. Скоро един от тях щеше да умре. Може би и двамата. Като си го помисли, Грей се усмихна. Никога не беше убивал някой дървеняк с най-добри намерения. Но това му предстоеше.

Промъкна дясната си ръка под левия ръкав и внимателно извади отвертката, хващайки я с показалеца и средния си пръст плътно прилепнала към дланта му.

Когато смъкна ръката си надолу, инструментът не се виждаше.

Отпред разговорът продължаваше.

— Само казвам, е, добре, може би той не е толкова добър като баща си, но все пак е дяволски добър.

— Хей, баба ми може да кара по-добре от него, а тя е на деветдесет и две и сляпа като къртица.

— Не мога да те разбера. Как може да кажеш това за Дейл Джуниър? Всички харесват Дейл Джуниър.

— Дейл Джуниър може да ми цунка…

Грей раздели ръцете си, като сложи всяка от тях върху съответното коляно.

Крачка първа и крачка втора бяха реализирани.

В кабинета на док Робин щеше да довърши работата си.

Глава деветнайсета

— Хей, доктор Р. — ухилено се обърна Грей към лекарката, влизайки в чакалнята, но забеляза, че тя не му отвърна с усмивка.

— Здравей, Джъстин — каза хладно Робин.

Двамата пазачи глупаци го наблъскаха през чакалнята в кабинета. Робин ги последва. Грей ѝ хвърли поглед през рамото си.

— Ще ми пъхаш ли още нещо в главата? Продължавам да твърдя, че няма да откриеш нищо.

— Мисля, че вече открихме твърде много.

— Ти си оптимистка. Каза ми, че умът ми е наполовина пълен. Според мен е наполовина празен.

Той продължи да дърдори, не казвайки нищо. Обикновено обичаше да бъде леко напрегнат, когато му предстоеше опасно дело, като това, но точно сега сякаш нещо експлодираше в него. Адреналин или друго дяволско нещо.

Пазачите свалиха оковите от ръцете и краката му, една стандартна процедура в лекарския кабинет. Доктор Камерън не искаше пациентът ѝ да е вързан като спечелена на лотария пуйка. Но все пак трябваше да бъде някак си под известен контрол. Двамата пазачи го настаниха в металния стол, опасаха китките му към облегалките и ги стегнаха с металните катарами.

— Не стига, че съм в клетка от сутрин до вечер — оплакваше се той, — ами дори когато съм навън, трябва да бъда напълно неподвижен.

— Това е за собствената ти защита.

— Да, вярно. Всичко, което вие, твърдоглавци, ми правите, е за мое добро. Когато ми сложиш тази каска и се навираш в мозъка ми, и това е за мое добро.

— В края на краищата ще бъде.

Той бе вече здраво завързан. Пазачите, Глупакът и По-големият глупак, изглеждаха доволни.

— Ако ви потрябвам, ще бъда в съседната стая — каза единият от тях.

Грей знаеше, че шофьорът щеше да седи във фургона, а партньорът му да виси в чакалнята. И беше доволен да види, че Форест Гъмп и неговият партньор носеха пистолетите си в кожените кобури, дори когато го извеждаха. Беше против правилата — пистолет не трябваше да бъде носен така, че затворникът да може да го стигне, но той смяташе, че пазачите са твърде мързеливи или твърде дебелашки тъпи, за да си слагат пистолетите така, както трябваше. Това беше добре. Той искаше Кучето в чакалнята да е въоръжено. Нямаше тръпка в очистването на един невъоръжен човек.

След като си отидоха и вратата на кабинета се затвори, лекарката издърпа въртящия се стол от бюрото си, постави го между неговия стол и компютъра и седна до него. Днес тя изглеждаше добре, забеляза той, макар че беше облечена в обикновен костюм, бежов жакет, блуза в пастелносиньо, чифт добре изпрани панталони и красиви обувки. Искаше му се да бе облякла пола. Сигурен беше, че има великолепни крака. И нямаше да има нищо против, ако едно-две копчета на блузата ѝ бяха разкопчани, за да се разкрие повече от гладката, опъната кожа под ключицата ѝ.

— Как се чувстваш, Джъстин?

— Волен и свободен! — Беше самата истина.

— Сериозно те питам. Трябва да проконтролирам напредването ти.

— Напредването ми ли? Аз живея в клетка, докторе. Единственото движение, което правя, е, когато отивам от леглото до тоалетната и обратно.

— Говоря за вътрешния напредък.

— Е, чувствам го, да. Нещо като напредъка на Хамлет. — Той се засмя на това, че тя нищо не разбра. — Мога да бъда сложен в орехова черупка и да се смятам за крал на безкрайното пространство… Мислеше, че не ги зная тия неща, нали?

— Честно казано, да.

— Когато за първи път попаднах в затвора, съкилийникът ми беше докопал една пиеса от Шекспир. Четяхме я един след друг, макар че не беше „Хамлет“.

— А коя беше?

— Онази за феите.

— „Сън в лятна нощ“ ли?

— Точно тя. Да ти кажа, от мен излезе една добра Титания.

— Сигурна съм. — Робин подреждаше някакви документи на скута си. — Добре, хайде да започваме.

— Не искаш ли да узнаеш докрай историята?

— Има ли още?

— Разбира се, не съм ти казал къде намерих „Хамлет“.

— Къде?

— Беше в чантата на Сузан Милър.

Гласът ѝ стана леден.

— Разбрах.

Сузан Милър беше едно от петте убити от Грей момичета.

— Прерових вещите ѝ — продължи спокойно той, — след като свърших с нея. Предположих, че я е носела за часа си по английски. Реших, че трябва да я прочета, тъй като онази за феите ми хареса. А аз винаги съм се опитвал да напредвам в обучението си. Ние много си приличаме по това, доктор Р.

— Дали е така?

— Сигурно. Ти напредваш в обучението си точно сега. — Той срещна и издържа погледа ѝ. — Като ме изучаваш.

Тя отвърна поглед.

— Трябва да започваме.

— Ти си шефът.

— Ще започнем с мастилените петна.

Това не му хареса. Той искаше да загаси светлините, да започне да се занимава с контролирането на апарата, да престане да го гледа. Случайно можеше да види какво крие в дясната си ръка.

— Пак ли тези проклети мастилени петна? — Въздъхна шумно. — По дяволите, надявах се, че ще донесеш някои по-интересни картинки. Например голи мадами.

— Нямам картинки с голи мадами.

— Някои твои снимки или на дъщеря ти ще свършат работа.

Видя я как сви устни.

— Джъстин…

— Аз само си приказвам, докторе. Малката Мег Камерън… На колко ли е години? Петнайсет? Шестнайсет? Дяволски хубава възраст.

— Няма да говорим за това.

— Надявам се, че не съм те разтревожил с обаждането си по телефона. Исках просто да знаеш колко много значи дъщеря ти за мен. Някои нощи тя е единственото нещо, което ме крепи да съществувам…

Робин стана и хвърли картите с мастилените петна на бюрото си. Ръцете ѝ трепереха.

— Е, добре, забрави предварителните разговори. Започваме с МБП.

Грей потисна една усмивка. Докторката не беше единственият човек, който можеше да проникне в мозъка на друг и да натисне бутона. Не му бе нужен измислен апарат.

Тя закрепи електродите, спусна завесите на прозорците, загаси светлината и сложи каската на главата му. Когато му я сложи за първи път, му се стори тежка като тухла, но вече ѝ беше свикнал.

Закрепи както винаги на главата му и телефона. Искаше му се с него да може да чуе някои дрезгави метални звуци, а не само тихия, спокоен глас на лекарката.

— Джъстин? — заговори тя, въпросът стигна по телефона. — Чуваш ли ме?

— Прието, наставнице — каза той по посока на микрофона, излизащ от комплекта на главата му.

Когато Робин се завъртя, за да нагласи компютърното приспособление на стената, Грей разбра, че е дошло време за неговия ход.

Определянето на точния момент беше критично. Щом веднъж каската бъде включена, той нямаше да може да действа. Тези магнитни полета действаха странно на мозъка му, съвсем го объркваха. Струваше му се, че някак вече дори не е в стаята, че сякаш е извън времето под въздействието на силни наркотици. Нужни ѝ бяха минута или две, за да направи последните регулации, а в това време той трябваше да се освободи.

Изви настрани дясната си ръка, извъртайки я в китката и насочи отвертката към металната катарама на лентата. Мисълта му беше да натисне с острието на отвертката езика на катарамата и да го повдигне.

Погледна към лекарката, тя все още програмираше апарата. По време на първия им сеанс му бе обяснила, че в каската се намират всички връзки на магнитните намотки. Тя можеше да включи някои, да изключи други, нагласяйки съответно каската за всеки един от пациентите. Имаше навик да го прави всеки път.

Грей подпъхна края на отвертката под катарамата и бутна нагоре металния език.

— Добре. Готов ли си да започнем?

Той замръзна, очаквайки лекарката да види отвертката в ръката му. За щастие, стаята беше тъмна, осветена само от отблясъка на компютърния монитор. А тя и не погледна към него. Изследваше показателите на екрана.

— Джъстин? Готов ли си?

Трябваше му време, за да отвори катарамата.

— Док, съжалявам, ако те обидих преди няколко минути. — Той пак се опита да отвори катарамата. — Нали знаеш, аз просто се будалках.

— Ти винаги ли се будалкаш? — Гласът ѝ беше глух.

— Такъв ми е характерът. Виж, аз…

Робин го прекъсна.

— Хайде да почваме. — Той искаше да каже още нещо, но внезапно каската бе включена.

Почувства познатото усещане как невидими нокти се вкопчат в черепа му и дърпат челото му нагоре към каската. Появиха се и слепите петна в двете му очи. Лекарката му беше обяснила, че магическото протичане, което прекарва през мозъка му, обърква октоподната — не октопод… окципиталната… нещо подобно област.

Концентрацията му започна да се нарушава. Не можеше да се фокусира.

Дявол да го вземе, а беше толкова близо.

Помисли си, че още го може, все още може да разкопчее катарамата. Трябваше само за още няколко секунди да запази бдителността и самоконтрола си. Стегна тялото си, борейки се срещу действието на протичащия ток.

— Джъстин, струва ми се, че се съпротивляваш.

— Може би вече не искам да бъда твоя играчка, док.

Пръстите му натискаха отвертката към катарамата.

— Ти не си играчка и това не е игра. Искам вече да се отпуснеш. Дишай бавно и дълбоко.

Катарамата се обърна и отчасти се разкопча. Той се напрегна да довърши работата си. Но пропитите му от пот пръсти не можеха да хванат здраво отвертката.

— Така няма да стане — заяви Робин, все още гледайки екрана. — Напрежението на мускулите ти е много високо. Пулсът ти е учестен. Малко ще повиша мощността на апарата. Това ще те накара да се отпуснеш.

— Насила ли ме караш да ти сътруднича? По какво се различава от това да ме принудиш да се подложа на старото електрошоково лечение?

Това някак я спря.

— Не искам да имаш чувството, че те малтретирам.

— Да, ама го имам. — Най-накрая успя да нагласи отвертката към катарамата. — Чувствам се ужасно малтретиран, док. Знаеш ли, аз съм като Никълсън в „Полет над кукувиче гнездо“? Мамка му, ще бъда лоботомиран тук.

Езичето на катарамата се повдигна още малко. Само един успешен тласък, и то щеше да щракне, а той да се освободи.

— Всъщност — каза тя — не мисля, че трябва да нагласям мощността. Струва ми се, че вече се успокои.

Той не разбра откъде ѝ дойде това на ума. Сърцето му все още бумтеше в гърдите.

Сгъна китката си, натисна с отвертката металния език и катарамата се отвори.

Дясната му ръка беше освободена.

Останалото бе лесно. Само да се протегне и да разкопчее лявата си китка. Трябваше да го направи бързо, преди лекарката да види какво става. Дори в тъмнината тя можеше да забележи, че ръцете му са свободни. Ако извика, пазачът в чакалнята щеше да пристигне тичешком.

Опита да се пресегне през тялото си със свободната си ръка…

Не можа да го стори. Не можеше да я придвижи.

О, по дяволите. В края на краищата докторката беше права. Проклетата машина имаше власт над него. Бори се, докато можеше.

Главата му вече експлодираше, очите му се въртяха насам и натам, сякаш следеше игра на пинг-понг. Усещаше дланите си изтръпнали и горещи, ръцете си — неимоверно дълги, а цялото си тяло — изпънато като ластик.

Усети как пръстите му се разтварят и отвертката падна на пода с приглушен от килима удар.

— Джъстин, можеш ли да ме чуваш?

Въпросът стигна до него от далечината. Той не помнеше чий глас бе това. Може би на майка му. Или не беше ли на Сузан Милър, онова момиче с „Хамлет“ в чантата си?

— Джъстин…?

Не, гласът бе на лекарката. Той беше в кабинета ѝ и тя го използваше като лично принадлежащ ѝ лабораторен плъх. Имаше нещо, което смяташе да предприеме, но не можеше да си спомни. Бе уморен…

— Джъстин…?

— Да. — Чу се как отговаря, но сякаш говореше някой друг, а той само подслушваше.

— Искам да се отпуснеш, Джъстин.

Той се бе отпуснал. Той беше слаб.

— Искам да отидеш на брега. Нали знаеш мястото, което имам предвид.

— Знам.

По време на първия сеанс ѝ бе казал за едно място на брега към Писмо Бийч, където бе спрял един път. Там беше толкова спокойно.

— Искам да отидеш там. Там ли си, Джъстин?

— Аз съм там…

И наистина беше. Необикновеното бе в това — той, дявол да го вземе, наистина беше там. О, да, част от него все още бе на стола в прохладния кабинет, но друга част седеше с кръстосани крака на пясъка и гледаше как чайките прелитат над разбиващите се вълни. Усещаше соления мирис на океана.

— Просто седни на брега и бъди в покой.

— В покой — каза той и гласът му се присъедини към въздишката на плискащите се вълни.

Нещо го тревожеше, но вече не можеше да си го спомни. Не беше важно. Нищо не беше важно.

На брега бе прекрасен ден. Той беше щастлив.

Беше свободен.

Глава двайсета

Робин остави Грей да се адаптира към подобното на транс състояние, предизвикано от билатералните магнитни полета. На приглушената светлина от екрана на компютъра можеше да види, че очите му са полузатворени и устата отворена. Дишането му беше бавно и ритмично.

Когато прецени, че е готов, тя отново заговори:

— Добре, Джъстин. Вече е време да напуснеш брега.

— Харесва ми там… — промълви той.

— Знам, че ти харесва, но ние имаме да вършим работа. Искам да отидеш в къщата на родителите си, онази на Пайн Стрийт. Мястото, където си пораснал.

Когато работеше с Бранд, тя го насочваше да действа като наблюдател. Но при Грей нещата бяха други. Той не се съпротивляваше толкова много и можеше директно да се освободи от преживяното.

— Добре.

— Там ли си?

Той кимна.

— Миналия път ми каза, че баща ти обикновено те е наказвал. Искам да се върнеш към времето, когато си бил наказан. Можеш ли да го направиш?

— Не ми се иска.

— Можеш ли?

След дълга пауза.

— Да.

— С баща ти ли си вече?

— С него съм. Аз съм с моя старец.

— Какво прави той?

— Крещи.

— Това ли е всичко? Крещи ли само?

— Той взема… изглежда като… о, дявол да го вземе, сваля проклетия си колан.

— Бие ли те е колана си?

Намек за подигравка.

— О, не…

— А какво?

— Обикновено ме връзваше…

— Връзваше ли те?

— Връзваше ме за…

— За какво?

— За радиатора. Връзваше с колана китките ми и го закачаше на радиатора. Това беше само за начало.

— А след това какво ставаше?

— Ръката ми.

— Какво за ръката ти?

— Лявата ми ръка.

— Какво за лявата ти ръка, Джъстин?

— Слагаше я на радиатора. Сваляше ризата си и я омотаваше около ръката си като ръкавица. Грабваше ме за китката и…

— Притискаше ръката ти на горещия радиатор ли?

Грей потрепна, сякаш го почувства.

— Боли, мамка ти. Това беше, което му казах, точно тези думи — боли, мамка ти.

— Какво стана, като му каза това?

— Той каза, моят старец каза: „Внимавай какво приказваш“.

— А с ръката ти…?

— Продължаваше да я натиска.

— Сега какво ти казва?

— Не иска пак да крада по магазините.

— Какво си крадял?

— Не си спомням.

Тя се опита отново.

— Какво си крадял от магазините?

— Списания. Пентхауз, Хъстлър, подобни лайна. Щях да си платя, но те не ги продаваха, ако не си на осемнайсет години.

— Ти на колко беше?

— На тринайсет. Боже, ръката ме боли.

— Тогава ли за първи път ти причини болка?

— По дяволите, не.

— За първи път ли с радиатора?

— Не.

Тя си спомни нещо, което ѝ бе казал при първия сеанс.

— Ти ми каза нещо за бейзболна бухалка…

— То беше след това. За това, че му взех колата, без да питам. Той се опита да счупи капачките на колената ми. Но не улучи, защото беше пиян.

Робин се върна към случката с радиатора.

— А сега беше ли пиян?

— Може би, нещо сумтеше, не мога да кажа. Няма значение.

— Как да няма значение?

— Той винаги е такъв. Пиян или трезвен, няма разлика.

— Освободи ли ти ръката?

— Сега… да.

— Много ли е изгорена?

— Цялата е в мехури.

— Изгарянето е сериозно.

— По дяволите, точно така е.

— Заведе ли те на лекар?

— Не той, майка ми ме заведе.

— Майка ти ли?

— В спешното отделение. Каза им, че съм си играел около радиатора. Те ме превързаха.

— Какво ще кажеш за това, че си играл около радиатора?

— Нищо няма да кажа.

— Никой ли не те пита?

— Никой не го е грижа.

— А ако те бяха попитали?

— Щях да им кажа, да. Играех си наоколо. Аз съм глупаво дете. Нараних се сам, както правят децата.

— Кого защитаваш? Баща си ли?

— Мамка му.

— Майка си ли?

— Мамка ѝ и на нея. Омъжила се е за това копеле.

— Тогава кого?

— Не знам. Предполагам…

— Да?

— Няма да ги издадеш. Никого от семейството. Дори когато се отнасят с теб като с парцал. И все пак…

— Да?

— Ограбих шибания магазин.

— Така че трябва да си го очаквал?

— Не знам.

— Излекува ли се ръката ти?

— Доста добре. Само на палеца остана нещо. Може би нервът е увреден.

Робин го остави да си почине за една-две минути. Дишането му, станало повърхностно и учестено, се успокои и задълбочи, щом се отпусна. Мислеше за това, което ѝ каза, и какво ли би могло да означава. Хрумна ѝ нещо.

— Може ли да отидем на още едно място? — попита тя.

— Защо не, по дяволите? — Усмивка докосна ъглите на устата му. — Може и да прехвърчим някой и друг километър…

— Ти имаш много татуировки, Джъстин.

— Не са ли прекрасни?

— Някои сякаш са професионално направени.

— Така е.

— Къде ти ги направиха?

— В „Диво мастило“.

— Къде е то?

— В Холивуд. Ернесто работи там. Ернесто е дяволски способен художник.

— Ето къде ще отидем. Ние сме в този салон за татуиране. Ти си на стола и Ернесто работи върху теб.

— Добре.

— Иглата се забива в плътта ти. Какво чувстваш?

Грей сви рамене.

— Боли.

— Как те боли? По какъв начин?

— Пари ме.

— Кажи ми какво чувстваш точно в този момент?

— Иглата влиза навътре. Нажежена игла в кожата ми. И…

— Да?

— Това ми харесва.

— Харесва ли ти?

— Харесва ми да усещам как гори.

— Заради това ли си в салона за татуиране?

— Да. Дори не искам друга проклета татуировка. Всичко, което искам, е…

— Какво?

— Болката.

— Защо искаш болката, Джъстин?

— Кара ме да усещам…

— Какво те кара да усещаш?

— Че съм силен.

— Защо?

— Защото мога да я понасям.

— Защо трябва да я понасяш?

Той бавно сви рамене.

— Това е животът.

— Животът болка ли е?

— По дяволите, да.

— Такъв ли трябва да бъде животът?

— Такъв си е той.

— Това справедливо ли е? Или несправедливо?

— Това е животът. Справедливостта няма нищо общо.

— Баща ти те е малтретирал, Джъстин.

— Предполагам.

— Той те е обезчестил.

— Той правеше секс с мен. Е, какво? Всеки прави секс с всекиго.

— Но ти си бил дете.

— Е, какво пък?

— Не е ли несправедливо да нараняваш едно дете?

— Знам накъде биеш, докторе. Мамка ти.

Загубила го бе. Джъстин ѝ се беше изплъзнал.

Робин се надяваше да го накара да види, че насилието му върху младите момичета отчасти е реакция към насилието на баща му към него. Това беше някакво прозрение, което можеше да се възприеме по-лесно, когато защитните сили на съзнанието се понижат при МБП транса. Но той не беше готов.

— Добре, Джъстин. Да се върнем на брега. Почини за миг.

Тя написа бележките си, използвайки за светлина химикалка с вградена батерия, защото не искаше да запали светлините в стаята, докато той не излезе от транса. След кратко време му каза, че може да се събуди. Изключи МБП апарата и провери записа на сеанса. Време: деветнайсет минути, МБП с праг 80 процента, 60-процентово включване на намотките.

Зад себе си чу как Грей се раздвижи.

— Как се чувстваш? — попита тя, без да се обръща.

— Зашеметен. Какво ти казах?

— Ти какво си спомняш?

— Не мога ли някога да получа прям отговор от теб, док?

Тя запази записа в компактния диск.

— Говорихме за баща ти. Той имал навик да те наказва. Изгорил ръката ти.

— Дявол да го вземе, да. Това е вярно.

Той се въртеше в стола си, необичайно неспокоен. Може би споменът го беше разтревожил повече, отколкото даваше да се разбере.

Робин извади диска и го пъхна в пластмасова кутия.

— Това, което ти е правил, е било несправедливо. Той те е наранявал — и оттогава ти нараняваш другите и себе си.

Тя надписа диска, използвайки краткотрайната светлина на химикала.

— Така ми харесва.

— Наистина ли, Джъстин?

— Да, док. За това живея.

Някаква нотка в гласа му я накара да завърти стола си и да се обърне към него. Тогава нещо тежко се стовари върху главата ѝ — заслепяваща я светлина и последваща болка, но със странна безпристрастност Робин успя да си помисли, че той беше свободен, сам се бе освободил.

Още един удар я зашемети. Тя падна от стола на килима, чувствайки, че трябва да вика за помощ, но преди да гъкне, той затисна с ръка устата ѝ. Видя лицето му на слабата светлина.

Един последен удар е юмрук в слепоочието ѝ, ново избухване на светлина, а след това някаква бучаща вълна я отнесе.

Глава двайсет и първа

Робин нямаше представа колко време е била в несвяст — минута или час. Когато отвори очи, видя Грей, наведен над нея е нож в ръка.

— Джъстин…

— Здравей, докторе. Жестоко си си ударила главата в нещо.

— Ти си се… освободил от…

— От оковите? Да. Благодарение на този мой приятел. — Ножът блесна. Беше дълъг и бляскав и изглеждаше като онези ножове на убийците атентатори. Как ли се наричаше? Стилет.

А сега той беше на сантиметри от гърлото ѝ и дори на слабата светлина от компютъра можеше да види, че по острия му ръб имаше кръв.

Той сякаш прочете мисълта ѝ.

— Не се тревожи. Няма да те заколя.

— Няма ли? — Думите бяха слаби, немощни, далечни.

— Нуждая се от сътрудничеството ти за минута. Преобърни се.

— Какво?

— На корема си.

Робин замръзна. Не можеше да помръдне.

Грей я сграбчи за рамото, блъсна я настрани и тя се сети за пазача в чакалнята. Искаше да изкрещи, но от гърлото ѝ излезе само пресипнал шепот.

— Помощ…

— Той не може да те чуе, докторе. Повярвай ми. — Тя си спомни за кръвта по ножа. — Само се преобърни и престани да усложняваш нещата.

Той я обърна по корем и Робин почувства ръцете му върху гърба си. Стегна се, цялото ѝ тяло се скова. После Грей съблече бежовия ѝ жакет, с който бе облечена този ден.

— Взех го. Благодаря ти за помощта.

Тя извърна глава и се вгледа в него, докато той навлече жакета и го закопча. Широките му рамене едва се побираха, но тъканта не се разкъса.

— Трябва ми нещо, за да скрия затворническите си дрипи — каза той като обяснение. — Долните ми крайници вече са покрити.

Едва сега Робин забеляза, че на главата му имаше синьо кепе и под жакета ѝ — сини панталони. Неща от униформата на пазача.

Като закопча последното копче, тя осъзна, че двете му ръце са свободни, а това значеше, че е оставил ножа. Погледът ѝ се впи в пода — той беше там, недалеч, можеше да го стигне, ако се осмелеше да опита…

Твърде късно. Грей пак го грабна.

— Интересуваш се от това ли? — Той клекна, опрял коляното си на гърба ѝ и доближи оръжието близо до лицето ѝ. — Красиво е, нали? Едно красиво нещо винаги доставя удоволствие. Или поне така ми казваха.

Сега ножът беше близо, толкова близо, та тя можа да види, че не е стилет, че изобщо не е нож. Беше плоска отвертка. Кръвта по нея лъщеше и капеше.

— Господи, понякога ти се ядосвах — каза Грей.

— Наистина ли? — Робин се стараеше тонът ѝ да е неутрален.

— Начинът, по който ме прекара по скапаните ми стъпки като плъх в лабиринт. Това бях за теб през цялото време. Лабораторен плъх.

Тя не се осмеляваше да го предизвика и да оспори това, което беше казал.

— Съжалявам, че си се чувствал така — прошепна.

— Не съжаляваш. Само си уплашена да не разпоря гадното ти гърло. — Отвертката се премести на гушата под брадата ѝ. — Няма да е трудно…

Робин чакаше.

— Все пак, по дяволите, кой беше той? — попита Грей. Въпросът му беше неразбираем.

— Кой беше… кой?

— Онзи. Пияницата, който те удари. Мистър Невъзмутим.

Тя загуби и ума, и дума.

— Мистър Невъзмутим?

— Е, трябва да призная, че беше твърде невъзмутим начинът, по който се вмъкна зад двама ни, без и да ни погледне. Имам предвид обувките, които това копеле носеше — искаше ми се да ги имам.

— Не разбирам за какво говориш.

— Мъжът, който те цапардоса. Каква беше тази история?

— Мислех… аз… — Тя внимателно избираше думите си, осъзнавайки, че отвертката е на гърлото ѝ. — Мислех, че ти си този, който…

— Мислиш ли? Не казвам, че аз нямаше, но мистър Невъзмутим ме преби с юмруци. Юмрук, ха, това е доста смешно.

— Да, смешно е.

Острието погъделичка кожата ѝ.

— Не чух да се смееш.

— Предполагам сътресението на мозъка отне чувството ми за хумор.

Той изръмжа.

— Дребен крадец. Казваш, че не си спомняш мистър Невъзмутим?

— Съжалявам. Не си го спомням.

— Ти погледна право в него. Този молив със светлина освети лицето му. Трябва да си го видяла.

— Не си спомням нищо.

— Глупости.

— Често няколко удара по главата предизвикват временна амнезия. Загуба на спомен.

— Знам какво е амнезия. Смяташ, че сътресението е виновно за лошата ти памет, така ли?

— Това е единственото обяснение.

— Може би си мислиш, че аз те будалкам?

— Не, Джъстин. Не мисля. — Гласът ѝ беше беззвучен.

— И мислиш, че никога не е имало никакъв мистър Невъзмутим. Така ли?

— Не съм казала това.

— Но го мислиш. Само че грешиш. Не те забърквам теб. Нямам предвид и Кучето пазач.

— Добре.

— Мистър Невъзмутим трябва да го е убил, като е влизал. Спокойно е прерязал гърлото му. Мълчание и насилие. Трябва да уважаваш това.

— Аха.

— Казвам ти, че той вече беше мъртъв. Не съм го убил аз. Когато изтичах, той лежеше там в съседната стая.

Тя продължи историята му, тъй като нямаше избор.

— И подгони мистър Невъзмутим.

— Не. Той ме подгони. Да, посборих се с него за секунда, но всичко, което имах, беше тази проклета отвертка. Кой знае какви оръжия е носила тази котка? И така, изтичах до чакалнята. Тогава видях пазача, пистолетът му беше в кобура. Ето го.

Той извади пистолета от колана на панталоните си. Робин пое глътка въздух.

— Грабнах го — каза Грей — и се върнах тук. Представих си, че има шанс да оправя сметките си.

— Разбирам.

— Срамота, че ти проспа всичко това. Изпусна цялото дяволско шоу.

— Такова ще да е било.

— Играхме в сенките за около минута на котка и мишка. — Той изръмжа. — За минута, по дяволите — може би по-скоро за десет секунди. След това мистър Невъзмутим изчезна оттук.

— Ти си го уплашил.

Грей сви рамене и отново напъха пистолета в панталоните си.

— Може би просто си спомни, че е оставил нещо на печката. И така, кой беше той?

— Казах ти, че не знам.

— Толкова ли е дълъг списъкът на враговете ти? Докторе, ти живееш с неподходящи хора. Знаеш ли какво? Басирам се, че запазих проклетия ти живот. Бас държа, че щеше да те нареже на парчета като Кучето пазач, ако не бях му отвлякъл вниманието.

Робин се чудеше дали сам си вярва на историята. Може би това беше психотичен пристъп.

— Вярно е.

— Щеше да ти извади сърцето. И щеше да намери начин да насочи подозрението към мен.

— Вероятно.

— Няма вероятно за това. Аз ти дадох живот, док Робин. А каквото съм дал, мога и да отнема.

Острието се потърка по врата ѝ като носа на животно. Робин спря да диша.

— Е — каза той и отдръпна оръжието. — Съжалявам, док, не си моя тип. Харесвам младите, на възраст за женене. Ти си толкова стара.

Изправи се, огледа наоколо в кабинета и видя чантата ѝ. Бръкна в нея, извади портфейла ѝ и връзка ключове.

— Ще ми трябват налични пари и нещо на колела. Ако нямаш нищо против… — Той погледна логото на верижката. — Сааб. Много мило. Видях я, беше паркирана отзад. Девет-пет, нали?

— Точно така.

— Ще се постарая да ти я върна в добро състояние. Между другото, когато говориш с ченгетата, непременно им кажи, че съм ти направил голяма услуга. Не че ще е от голямо значение. Аз все ще си бъда Най-търсеният в Америка. — Той се усмихна, сякаш беше доволен от изгледите за бъдещето. — Чао.

Грей напусна стаята и тя отново започна да диша.

Глава двайсет и втора

Грей се бореше да овладее паниката, нещо непознато за него — никога преди не се бе изживявал като преследвано животно. Арестът му миналата година беше станал без предупреждение, а времето след това прекара в затвора. Сега бе свободен, но номерът беше да остане свободен. Никакви изхвърляния. Иначе щеше отново да се намери в Къщата на гадините, след това да бъде преведен в някоя дяволска дупка като „Пеликан Бей“ и хубавите му времена щяха да свършат.

Това, което трябваше да направи, беше да се отдалечи няколко километра от кабинета. Лесна работа, щом изхвърчеше със сааба на лекарката. Колата обаче бе паркирана зад зданието, а и затворническият фургон беше там с Форест Гъмп, загнездил се зад волана.

Грей отвори задната врата и разучи паркинга, като обмисляше какви възможности има. Ако поемеше по този път, щеше да се озове право пред погледа на шофьора. С жакета на Робин и с кепето и панталоните на полицая не биеше толкова в очи, но Кучето сигурно щеше да го разпознае, стига да погледнеше в тази посока.

А може би пък нямаше да го види. Стори му се, че шофьорът четеше вестник или нещо подобно. Това го изненада, тъй като Грей не можеше да си представи, че този пазач селяк може да чете. Може би шофьорът нямаше и да погледне. Ами ако погледнеше…

Можеше да го гръмне. В него беше пистолетът на мъртвия пазач — хубава тежка Берета девет. Вероятно можеше да го очисти, преди старият Форест да има време да реагира. Все пак не се самозаблуждаваше. Нямаше достатъчно опит с този пистолет. Шансовете не бяха на негова страна.

Каквото и да правеше, по-добре беше да го направи бързо. Може би док Робин вече се е отърсила от зашеметяването си и набира номер 911.

Не трябваше да се церемони с тази кучка, когато имаше шанса. Не беше сигурен защо не го направи. Можеше да ѝ счупи врата или с отвертката да пробие дупка в гърлото ѝ.

Вече бе твърде късно. Нямаше време да се върне и да свърши работата. Нямаше и време да търси друг изход. Единствената му надежда беше да излезе през задния вход и да се скрие от погледа на селяка, преди да го съзре.

Той втъкна пистолета под жакета в колана на панталоните си и прекрачи навън. Противно на инстинкта си да държи главата си наведена, той смело погледна напред като всяко друго обикновено „от 9 до 5“ зомби, което имаше безусловното конституционно право да бъде тук. Дори не погледна към затворническия фургон или към глупавото копеле на шофьорската седалка.

Прекоси паркинга с ръце в джобовете, крачейки бавно като човек, който не бърза. Чак накрая на паркинга си позволи да хвърли един поглед към фургона — и то не като обърна глава, а като го видя в страничното огледало на една паркирана кола.

Пазачът все още седеше зад волана с наведена глава и четеше. Скоро щеше да чете предупреждение за уволнението си.

— Мамка ти, синьодрешко — промърмори Грей с усмивка, — ти, скапан песоглавец.

Всичко стана толкова лесно.

Той си спомни мястото, където док Робин оставяше колата си. При миналите си посещения бе забелязал лъскавия нов сааб на определено място — една хубава кола, безукорна за заминаването му. Той забърза натам, но забави хода си и смаяно поклати глава.

Дявол да го вземе, какво се беше случило с колата? Обикновено изглеждаше толкова хубава и блестяща. Сега бе развалина. Напукано предно стъкло, счупено странично стъкло. Грей беше разочарован от лекарката. Надявал се бе да полага повече грижи за външността ѝ.

С дистанционното на връзката ключове изключи алармата на колата. Настани се на седалката на шофьора и запали мотора. Бързо излезе от паркинга и щом се махна оттам, даде газ и премина по редица странични улици, докато се почувства в безопасност.

Леко се отпусна и си позволи да се наслаждава на чувството да управлява колата и да усеща мотора, удоволствие, което не беше изпитвал след едногодишния си престой в затвора.

На диска имаше някаква глупава класическа музика. Такъв боклук караше ушите му да кървят. Извади го и го изхвърли през прозореца. След това затърси по FM станциите, докато намери един див рокендрол. Пусна го високо, удряйки с ръце по волана.

Смееше се. Беше вън от Близнаците. Беше в свободния живот.

— Заключете дъщерите си, майки и татковци — каза той с радостен вик, — Джъстин Грей отново е в града.

Глава двайсет и трета

Като се увери, че Грей е излязъл от кабинета, Робин с мъка се надигна и седна, а после се изправи. С две несигурни крачки стигна до телефона на бюрото. Смяташе да набере 911 и остана изненадана, че пръстите ѝ бързо набраха първия телефонен номер, който ѝ дойде наум.

Мег, осъзна тя. Обаждаше се на Мег.

Трябваше да има някакво разумно основание, но не можа да измисли нищо до третото позвъняване, когато дъщеря ѝ вдигна слушалката.

— Семейство Камерън.

— Мег, искам веднага да излезеш от къщи.

— То е апартамент, мамо, не е къща, и защо трябва да излизам, когато току-що съм си дошла? Майката на Джейми ме доведе преди трийсет секунди…

— Мег! — Гневният ѝ изблик изненада и двете. — Млъкни и ме слушай. Искам да напуснеш къщата, да отидеш при госпожа Гренди и да ми се обадиш оттам. Обади ми се в офиса. Разбра ли?

Веселата нотка в гласа на Мег изчезна.

— Какво има?

— Просто го направи.

— Ами ако госпожа Гренди не си е вкъщи?

— Тя винаги си е вкъщи. Ако не е, опитай при господин Хавър.

— Човекът, който работи по цял ден вкъщи в хавлия ли? Мъжът, който винаги те среща…

— Именно той. Сега излизай от къщи. Веднага. Не се бави да се преобличаш и не вдигай повече телефона. Просто тръгвай. Разбра ли?

— Да, мамо.

— Обичам те — каза Робин и прекрати разговора, преди дъщеря ѝ да може да отговори.

Вече беше време да се обади на 911, но първо трябваше да затвори телефона и да се наведе над кошчето за боклук, за да повърне остатъците от обяда си.

Като повдигна глава, погледът ѝ падна на правоъгълния килим в чакалнята и на една протегната ръка върху него.

Забрави за 911. Бавно прекоси кабинета, спря до вратата и видя пазача, проснат на пода с лице, обърнато към нея. От прерязаното му гърло се бе образувало езеро от алена кръв. Нямаше ги шапката и панталоните му. Грей не беше взел ризата и куртката; те бяха опръскани с кръв.

Трудно ѝ бе да понесе безизразното лице на човека, но някак по-лошо беше неочакваното чувство на гадене, което изпита, гледайки боксерките и косматите му крака.

Дълго време съзерцава трупа, преди да си спомни, че той имаше партньор, който чакаше във фургона само на няколко крачки вън на паркинга.

Преминаването през чакалнята ѝ се стори безкрайно, а още по-дълъг преходът през коридора. Най-после стигна до задната врата със светещия знак отгоре. През цялото време мислеше за Грей. Грей — на свобода и въоръжен с пистолет. Грей, който беше срещнал Мег и оттогава не бе престанал да говори за нея. Грей, който сега разполагаше с портфейла и шофьорската ѝ книжка, с отбелязан в нея домашен адрес. Там, където е Мег сега, освен ако вече не е излязла.

Той нямаше да я преследва. Разбира се, че не. Това би било много рисковано. Нямаше да е толкова луд.

Дори човек, който убива тийнейджърки за спорт, нямаше да стори чак толкова безумно нещо.

Робин стигна до изхода и отвори вратата. Застана на върха на стълбата и започна да маха с двете си ръце към пазача във фургона като корабокрушенец, отчаяно сигнализиращ към далечен, изчезващ самолет.

Глава двайсет и четвърта

Мобилният телефон на Хамънд иззвъня, докато караше към Западен Лос Анджелис. Обаждаше му се Люински.

— Шефе, тук изникна един проблем.

— Отивам на зъболекар, Карл.

— Зная, сър, но мисля, че ще е по-добре да накарате Том да ви докара тук.

— Том не ме кара. Аз съм със собствената си кола.

— Добре.

— Не ползвам служебния шофьор за лични нужди.

— Да, сър. Но…

— Не искам хората да мислят, че злоупотребявам със служебното си положение. Подобен слух може да доведе до сериозни последици.

— Да, сър.

— Опитай се да бъдеш по-внимателен след това, което ти казах.

— Да, сър. Но тук имаме проблем, шефе.

Хамънд въздъхна.

— Какво става? Някой смахнат дилър съди участъка за ограничаване на търговията ли?

— Отнася се за Джъстин Грей. Серийният убиец.

— Зная кой е той, Карл. Чета вестниците.

— Избягал е.

— Какво?

— Грей е избягал.

— Измъкнал се е от Близнаците? Та това място е крепост.

— Не, бил е навън със специална цел. Отивал е при онази психиатърка, нали я знаете?

— Робин Камерън.

— Да, сър.

— Тази ли Робин Камерън, на която вчера едва не откраднаха колата? Що за жена е тя? Господи, та тя привлича престъпниците като магнит. — Пое си дъх, преди да зададе очевидния въпрос. — Мъртва ли е?

— Грей я е понатупал малко, това е всичко. Но е убил единия от конвоиращите го полицаи.

— И Камерън е видяла всичко това?

— Така ми се струва. Не знам подробности. Сега разговаря с някои полицаи от Рампърт.

— Има късмет, че е жива. Грей не е от тези престъпници, които оставят жив свидетел. Добре, връщам се. Може би ще ми отнеме доста време, докато стигна. Нали знаеш какъв е трафикът в този час. Бъди готов с пълната информация, за да мога, щом пристъпя прага, незабавно да се ориентирам. И ми приготви резервната униформа. Сега съм цивилен. Искам да съм съответно облечен за… — камерите, едва не го каза — … разследването.

— Шефе — обади се нов глас, — не знам дали това е добра идея.

Беше Бенър, де факто човекът на Хамънд за връзки с обществеността, въпреки че официалното му звание бе офис координатор, каквото и да значеше това. Само началникът на полицията имаше право да има свой медиен мениджър.

— Какво, да не съм облечен в униформа ли? — тросна му се Хамънд.

— Не искам да бъдете въвлечен в този случай.

— И защо?

— Объркана работа е — каза Бенър. Гласът му заглъхваше, сякаш се промъкваше през една-единствена клетка на мобилния. — Прекалено рисковано е. Не се знае накъде може да тръгне. Съветвам ви да го дадете на момчетата от Рампърт или на отдел „Убийства“.

— Липсва ти прозорливост, Фил — смеейки се, му отвърна Хамънд. — Където ти виждаш риск, аз виждам благоприятна възможност.

— Само казвам, че би могло… — Заглъхна.

— Какво? Не можах да те чуя. Откъде, по дяволите, се обаждаш?

— На път за вкъщи. Имам предвид, например че ако си вземете половин ден за зъболекар…

Хамънд вече го разбра.

— Та и ти да се прибереш. Колко удобно.

— Не е така. Карълайн е на музикален рецитал. Смятам, че ще мога да го хвана. То не че често прекарвам много време със семейството си.

— Щом решиш да се върнеш, просто ми съобщи.

— Не, сър. Изобщо нямах това предвид.

— Добре. Е, Хелън може да запише на видеокасета изпълнението на дъщеря ти. Обръщай колата и идвай на работа. Разбра ли ме?

— Да, сър. Но все още твърдя, че този ход на действие е неблагоразумен. Може да ни се стовари на гърба. Може да провали всичката тежка работа, която ние — имам предвид работата, която вие сте свършили.

Хамънд въздъхна.

— Фил, помня случая Джъстин Грей. Той е глупак. Виждал ли си обвинението му? Прекарал е две години затвор в Чикаго за кражба на кола, а има и още куп по-дребни кражби на гърба си.

— Дори така…

— Дори така, нищо. Той е никой, канален плъх. Татуировки по цялото тяло, пробити уши — по дяволите, може и гръдните му зърна да са пробити. Говори като проклет гангстер. Завършил е най-много десети клас…

— Не виждам какво…

— Грей е просто дребосък, това е моето мнение. Вярно, че от известно време тероризира града, но едно е сигурно — медиите го изкараха въплъщение на дявола. Те винаги действат така с тези идиоти, правят ги по-важни, отколкото са. Но той е един неудачник. Единствената причина да изглежда толкова време неуловим е, че действа сам. И няма кой да подшушне за него.

— Приемам, но…

— Но, няма значение. Вече го знаем кой е. Знаем името му, лицето му, какво яде на закуска. Не може да избяга далеч. Не може да се укрие. Той е за затвора. Ще го спипаме за няколко часа — надявам се, до времето за новините в единайсет. И като го сторим, познай кой ще направи комюникето?

— Опасно е, шефе.

— Който не рискува, не печели. Аз се връщам, също и ти, лейтенант. Карл, още ли си там?

— Да, сър.

— Предполагам, още си в офиса? Няма ли обаждания от Зума Бийч?

— На поста съм си, сър — отвърна раболепно Люински. Хамънд почти можеше да види глуповатата му самодоволна усмивка. Той беше подмазвач, но все пак благонадежден.

— Виж дали ще можеш да се свържеш с жена ми. Ако е вкъщи, вероятно ще може да доставим парадната ми униформа в офиса. — Резервната униформа, която държеше за работа, не беше официална.

— Хъм, да, сър.

— Като размислих, откажи се. Може би ще е по-добре да не бъда толкова помпозен. Искам да изглеждам като работещо ченге. Във всеки случай хората няма да се интересуват как съм облечен. Всичко, което ще ги интересува, е, че този безмилостен психопат е заловен толкова бързо благодарение на изключителните действия на тези, чието мото и дълг е да пазят и да служат. Фил, чу ли това?

— Чух го, шефе.

— Използвай го в бележките ми при съобщаването за арестуването на Грей. Искам да ги нахвърляш до един час. Диктувай си в диктофона, докато караш. Най-добре направи и една алтернативна версия, че е бил убит, като се съпротивлявал на арестуването. За всеки случай.

— Да, сър — Бенър все още отговаряше колебливо.

— Хей, не се тревожи, радвай се. Ще присъстваш на следващия рецитал на Кендис.

— На Карълайн, сър.

— Вярно. А междувременно ще хванем, ще закопчеем това копеле и ще се представим като герои. Ей, ако правилно го изиграем, мога да бъда изстрелян на А-шефско ниво. — Помощник-шериф беше по-висок ранг от заместник-началник. И всъщност беше само една стъпка по-долу от желаната йерархична позиция.

— Но все още казвам… — започна Бенър.

Хамънд го прекъсна.

— Не се мъчи. Скоро ще видиш магистъра в действие, Фил. Само се отпусни, води си бележки и се наслаждавай на шоуто.

Глава двайсет и пета

Когато излезе от колата си и тръшна вратата ѝ, Улпър едва дишаше и беше потънал в пот.

— Какво, по дяволите, става тук?

Въпросът му бе отправен към двамата полицаи на задния вход на зданието, където беше кабинетът на Робин. Това бяха само двама от разпръснатите тук патрулиращи полицаи. Улпър успя да проследи сред множеството превозни средства, че три от дежурните полицейски коли бяха тенденциозно паркирани наблизо до две линейки на бърза помощ. Четири медицински служители влизаха в зданието, като носеха апаратурите си. Имаше и един затворнически фургон за превоз със знаците на Шерифското управление.

Улпър не очакваше да го познаят, тъй като беше вън от района си, караше личната си кола и бе облечен цивилно — затворена риза и спортно сако. Но един от полицаите при вратата все пак го позна.

— Лейтенант?

— Той самият. — Кимна на партньора на ченгето. — Лейтенант Улпър, район Нютън.

— Далеч сте от вашия район, сър — каза първият мъж.

— В свободен ден съм. Закъснял съм с около петнайсет минути за срещата си с доктор Камерън в четири часа. — Стори му се, че среща с психиатър не звучи особено добре. — Служебна среща — добави той.

— Добре, сър. — Полицаят звучеше някак скептично.

Улпър не му обърна внимание.

— Влязох с колата си зад две линейки и видях три коли на ПУЛА и един затворнически фургон. Това има ли нещо общо с доктор Камерън?

— Да, сър.

— Доколкото мога да предположа — той посочи фургона, — отнася се за някой от нейните пациенти от затвора.

— Не е кой да е пациент. Беше Джъстин Грей.

Улпър изпусна дълбока въздишка.

— Да не би д-р Камерън…?

— Тя е добре. Само е потресена. Грей я е нападнал, нанесъл е удар с нож на един от охраната.

— Лошо ли е пострадал?

— Извикахме бърза помощ, но всъщност мисля, че вече е късно.

— А Грей? Моля те, не ми казвай, че е на свобода.

— Боя се, че е така, лейтенант.

За момент Улпър остана загледан във фургона.

— И щом това се разбра, се появи и тази навалица ли? Кой ги извика?

— Другият пазач — шофьорът.

— Не го е предал по радиоуредбата, нали? Радиата на ПУЛА са дигитални и засекретени, гарантирани срещу подслушване, но Шерифското управление още не е минало на дигитална комуникация. Всеки може да слуша на техните честоти.

— Той е използвал радиоуредбата — за първи път се обади другият полицай, — но изобщо не е споменал Грей. Съобщил е само за четири-петнайсет и ранен полицай.

— Добре. Но бъдете внимателни какво казвате по полицейските радиопредаватели. Знам, че тези модерни уреди трябва да бъдат секретни, но все пак се пазете. Кой ръководи нещата?

— Командир е Бриджис. Вътре е със своя партньор.

— Няма да е задълго. Ще бъде прехвърлено на отдел „Убийства“.

— Да, казаха, че ще бъде прехвърлено право там. Казаха още, че висшите офицери проявяват голям интерес.

— Те няма да се доближат до това гнездо на оси.

— Вероятно не — съгласи се първият полицай. — Искате ли да говорите с доктор Камерън?

— Ако е съгласна. Съобщихте ли на Бърза помощ за нея?

— Съобщихме, въпреки че тя не искаше никого.

— Тя е жертва на насилие. Нуждае се от медицински грижи.

— Е, медиците вече са при нея, но аз смятам, че трябва да е добре. По-издръжлива е, отколкото изглежда.

Улпър кимна и се запъти към вратата.

— И аз го забелязах.

Премина през хола и влезе в чакалнята пред кабинета на Камерън. Двама фелдшери правеха венозни вливания на пазача, търсеха следи на живот. Улпър само като го погледна, констатира, че е мъртъв.

Стените бяха опръскани с кръв. Лейтенантът беше виждал твърде много места на престъпления, за да знае, че съдебните специалисти могат да използват ъгъла на траекторията на кръвта, за да решат в каква позиция е била жертвата при нападението. В този случай щяха да решат, че пазачът е бил с гръб към вътрешната врата на кабинета. Сграбчен е бил отзад, гърлото му е било прерязано и кръвта от каротидната артерия е избликнала напред, почти не оставяйки следи по убиеца. Когато кръвта е изтекла и пазачът — издъхнал, тялото му е било свалено на пода.

Медиците го поставиха на носилка. Улпър хвърли още един поглед на трупа. Нямаше ги шапката и панталоните, а обувките му бяха събути и сложени настрана. Имаше нещо трагикомично в лежащия на носилката мъж — от кръста надолу само по долни дрехи и обути с чорапи крака. Голямо петно от урина се виждаше по боксерките му; мехурът му се беше изпразнил, когато е умирал.

Лейтенантът почтително се дръпна встрани, когато количката беше придвижена към хола. Специалистите от медицинската техническа служба не можеха да определят смъртта като смърт в полесражение и никой присъстващ полицай нямаше да заяви, че убитият е негов побратим.

Улпър насочи вниманието си към вратата на кабинета. Вътре другите двама фелдшери спореха със седналата на дивана Робин Камерън. Лекарката изглеждаше предизвикателна, а медиците уморени. Той знаеше, че тези хора работеха при напрегнати ситуации на смени по двайсет и четири часа, често в продължение на няколко дни, без да виждат семействата си. Понякога успяваха да подремнат малко. Днес в този район може би не беше толкова натоварен ден. Първото и петнайсетото число на месеца бяха най-напрегнатите дни. Тогава хората получаваха заплати и социални помощи, а това им даваше възможност да си купят пиене и наркотици, което пък водеше до насилие. Някои медици в Рампърт и други опасни части от града носеха оръжие — нещо като неофициална полиция, но все пак под надзора на по-висшестоящите.

— При тези обстоятелства, докторе — каза единият от фелдшерите, — предпочитаме да ви транспортираме до болницата.

— Благодаря, не. Казах ви, че не се нуждая от преглед.

— Да си поставяте сама диагнозата, изобщо не е редно.

— Обичам да живея рисково.

Тя беше в правото си да откаже лечение. Щом като пациентът е на възраст, за да може според закона да дава съгласието си и е в ясно съзнание, никой не можеше насила да му наложи медицински грижи.

— Нека само да изследваме рефлексите, зѐничните реакции и да направим една електроенцефалограма…

— Добре съм. Наистина. Съжалявам, че са ви извикали напразно.

Мъжете, явно недоволни, излизайки, минаха покрай Улпър. Той се поколеба, после влезе в кабинета и като се приближи до дивана, я поздрави.

— Уверена ли си в решението си? — попита.

— Съвсем уверена.

Лейтенантът застана пред нея и дълго разглежда лицето ѝ, изследвайки последиците от нападението. На лявото ѝ слепоочие се забелязваше голяма синина от натъртване и червени петънца по бузата.

— Ударил те е по лицето.

— Любовно потупване.

— Любовни потупвания. Повече от едно.

— Той е човек, който много своеобразно показва чувствата си.

— Трябва да те прегледа лекар… докторе.

— Не трябва нищо освен лепването на пластир.

— Загуби ли съзнание?

Тя сякаш се поколеба.

— Той ме нокаутира, това беше всичко. Предполагам, помисли, че съзнанието ми е помрачено.

— А не беше ли?

— Не.

— А мозъчно сътресение, загуба на памет?

— Добре съм запозната със симптомите на мозъчната травма, лейтенант.

Улпър седна на дивана до нея.

— Защо каза, че Грей е помислил, че си в помрачено съзнание?

— Защото твърдеше, че не ме е докосвал. Трябва да е мислил, че съм в безсъзнание и че не мога да си спомня.

— Изобщо не те е докосвал ли?

— Той каза така.

— Тогава кой те е ударил?

— Явно е бил едноръкият човек. Като в „Беглецът“.

— Аха, схванах намека.

— Изглежда, искаше да повярвам, че ме е спасил от него. И че изобщо не се е докосвал до пазача в чакалнята.

— И това ли твърдеше?

— Твърдеше, че другият човек го е сторил. Грей го наричаше мистър Невъзмутим.

— Това е нещо като прехвърляне. Някакво име, което е измислил за себе си. Вероятно се вижда като мистър Невъзмутим.

Робин премигна.

— Много добре го долови, лейтенант.

— Може да нямам доверие на психиатрите, но съм възприел нещо от техния жаргон. Мисля, че зная защо Грей е измислил тази история.

— Чувствай се свободен да го споделиш с класа.

— Той току-що е убил полицай. Това му е за първи път. Знае какво очаква убиеца на полицай. Може да го направи велик човек в затвора, но междувременно може да го направи и мъртъв човек. Има такова нещо като улична справедливост. То се знае, говоря неофициално.

— Разбира се. И затова обвинява някой друг за убийството?

— Така смятам.

— В такъв случай, трябваше поне да избърше кръвта от отвертката. Предполагам, че я бе използвал да разкопчее катарамите. А беше я използвал и… върху пазача.

— Имаше ли възможност добре да я видиш?

— Той я държеше до гърлото ми. — Тя стеснително опипа врата си. — Това е малко по-близо и по-интимно, отколкото ми се нрави да бъда с пациентите си.

Улпър се намръщи.

— Докторе, аз наистина мисля, че трябва да ми позволиш да те заведа в болницата. Дори да няма сериозни физически поражения, събитие като това може да повлияе по начини, които… — Той се спря. — Предполагам, че не ти казвам нищо ново.

— Смятам, че мога да различа признаците на посттравматичния стрес. Ако се появят, ще потърся помощ. Точно сега очаквам едно телефонно обаждане.

— От кого?

— Мег. Моята дъщеря. Казах ѝ да напусне нашия апартамент и да отиде у съседите. Трябва да ми се обади. Не съм чула още нищо. Това ме тревожи.

— Но защо? Не мога да разбера.

— Малко параноично е от моя страна, но Грей веднъж я срещна. Той ми взе портфейла. Ще узнае къде живея.

— Не ми се струва чак толкова параноично. Освен това, когато си родител, не е лошо да има и малко параноя.

— И аз постоянно го казвам на Мег, но не мисля, че тя го приема.

Улпър долови потрепването в гласа ѝ. Хвана ръката ѝ.

— Тя ще е добре, докторе. Точно сега нашето момче има да се тревожи за други неща.

— И аз на това се надявам — прошепна Робин.

Глава двайсет и шеста

Не трябваше изобщо да му отваря вратата.

След тревожното обаждане на майка си, Мег трябваше да разбере, че има нещо лошо, но някой почука на вратата. Въпросът беше, че никой не можеше да влезе в двора на комплекса, преди да се обади отвън. И тя предположи — просто предположи — че който и да чука, е някой от съседите. Помисли си, че може би майка ѝ се е обадила на госпожа Гренди или на господин Хавър да проверят и да се уверят, че бързо е напуснала апартамента. А докато се приготвяше да излезе и събираше книгите си, за да може да приготви домашните си при госпожа Гренди, през ум ѝ мина и че Робин не ѝ вярва.

Ядосана, без да мисли, отвори вратата и той беше там.

Не някой съсед. Не някой, който би могъл да проникне в комплекса без съответните формалности.

— Гейб? — каза тя. Възклицанието започна като твърдение и завърши радостно като въпрос.

— Здравей, мила моя.

Тя беше толкова изненадана да го види, че дори и не помисли да го попита как се е добрал до апартамента.

— Не би трябвало да си тук.

— Не говорихме ли вече вчера за това?

— Имам предвид. Ти не може… ние не можем…

— Не може да продължаваме да се срещаме ли? — Той се усмихваше, опитваше се да бъде забавен, но някак не се получаваше.

— Трябва да си отидеш.

— Но аз току-що дойдох.

— Мисля, че майка ми е на път за вкъщи. — Във възбудата си беше забравила, че изобщо не нарича Робин майка ми в присъствието на Гейб.

— Малко вероятно. Не помниш ли, че майка ти е работохолик?

— Не, нещо става днес. Тя беше ужасно разтревожена за нещо. Аз дори не трябваше да съм тук. Трябва да бъда при съседите. И сега тръгвам за там. А ти се изпаряваш.

— Не звучи особено приятелски, любов моя.

Никога преди не я бе наричал с тези гальовни думи на обич, но това не я тревожеше.

— Аз трябва да вървя. Ти също. Става ли?

— Ела с мен да се повозим с колата.

— Какво?

— Хайде, ела. Денят е така хубав.

— Ти луд ли си? Току-що ти казах, че моята… Робин се връща. Не мога да дойда на разходка с теб.

— Разбира се, че можеш. Наруши правилата. Бъди лошо момиче.

— Гейб, съжалявам, но отивам в апартамента на съседите. После трябва да се обадя на Робин и да разбера какво толкова я е разтревожило. По-късно ще говоря с теб. Можеш да ми изпратиш имейл…

— Не мисля така.

Тя изгуби търпение. Гейб стоеше на вратата и препречваше пътя ѝ.

— Е, добре, не ми пращай имейл. Както и да е. Но аз тръгвам.

— Тръгваш с мен.

— Вече ти казах…

— С мен — повтори той. Мег погледна надолу и видя пистолета, който сякаш се бе появил в ръката му с някакъв магически трик.

Всъщност не можеше да проумее и да осъзнае това, което виждаха очите ѝ.

— Какво става?

— Нарича се отвличане, Мег. А то ти подхожда, като види човек какво си дете. Едно глупаво, досадно дете.

Думите я потресоха и нараниха почти толкова много, колкото и вида на пистолета.

— Какво искаш? — прошепна тя.

— Струва ми се, че днес не чуваш добре. Искам да се поразходиш с мен с колата. Ще го направиш ли? Съветвам те да кажеш „да“.

— Да.

— Добро момиче. Ето как ще процедираме. Ще вървиш до мен през двора и няма да правиш нищо глупаво, иначе изобщо няма да стигнеш до предната врата. Разбра ли?

— Да. — Гласът ѝ беше глух и далечен.

— Колата ми е паркирана на улицата. Ще стигнем до нея и ти ще влезеш от страната на шофьора. После ще се плъзнеш на другата седалка и през цялото време аз ще съм до теб. Няма да викаш или да бягаш, или да се бориш с мен, или да правиш нещо друго, заради което ще загинеш. Разбра ли?

— Разбрах.

Мислех си, че ме обичаш, искаше ѝ се да каже, мислех си, че сме един за друг.

Но тя не го изрече, защото знаеше, че само ще го накара да се засмее.

Правеше точно това, което ѝ бе казал, не опитваше нищо героично, защото беше сигурна, че всеки такъв жест ще бъде повод да я убие. Продължаваше да очаква да ѝ обясни или поне да проговори, да ѝ каже нещо, но изглежда мисълта му бе заета с други неща.

Дори когато колата се отдалечи от тротоара и потегли на север към Уилшир, той все така мълчеше. Навел се бе над волана, с фиксиран поглед, загледан право напред — войниците го наричат вторачен в безкрайността. Сякаш беше мъртъв или човек в каталептичен транс. Единственото нещо, което доказваше, че е жив и бдителен, беше тъпият натиск на пистолета върху ребрата ѝ.

Беше пистолет. Мег не знаеше какъв вид — тя изобщо не знаеше нищо за пистолетите, никога не бе искала и да знае. Предполагаше, че е зареден и още, че ако се опита да отвори вратата на колата и да се хвърли навън, той ще направи дупка в сърцето ѝ.

Нямаше реален шанс да скочи от колата. Преди да тръгнат, Гейб я бе накарал да сложи колана си. Тогава ѝ се бе сторило почти смешно, че е толкова загрижен за нейната сигурност. Но сега беше наясно, че сигурността ѝ нямаше нищо общо с това. Той искаше да е стегната с колана, за да не може да избяга, без предварително да го разкопчее. Скок от колата нямаше да доведе доникъде.

Същото важеше и за всичките други маневри, които минаваха през ума ѝ, когато колата навлезе във водещия на изток главен път за Санта Моника, отправяйки се към очертанията на града. Тя си представяше как ще изчака, докато колата поеме по някой наклонен път или спре на светофара, и тогава ще отвори прозореца и ще изкрещи за помощ. Представяше си как ще изчака, докато той я принуди да излязат някъде, и тогава ще му изтръгне пистолета. Или как не го пуска да влезе вътре в колата и я подкарва, като за щастие ключът е на стартера.

Безнадеждни планове.

Не можеше да го излъже, да го изпревари, не можеше да направи нищо, освен да го остави да я води накъдето си беше наумил.

Така много ѝ се искаше да каже нещо, дори само за да му покаже, че не се страхува, но сякаш мозъкът ѝ бе замръзнал.

— Струва ми се, че бях твърде груб с теб — неочаквано заговори Гейб, прекъсвайки дългото мълчание.

Мег не отговори.

— Като те нарекох дете — не беше в реда на нещата. Знам, че си млада, но че и имаш нещо качествено, което да предложиш.

Тя обърна лицето си, страхувайки се да не види сълзите, които капеха от очите ѝ.

— Имал съм и други млади като теб. Трябва да се взимат млади и узрели. Това е единственият начин да си осигуриш, нали се досещаш, максималната сексуална способност. Ти си една от най-добрите, които съм имал. Всеки път се отдаваше с настървение. Ти си така дяволски готова да доставяш удоволствие.

— Млъкни — прошепна тя.

Той влезе в отклонението към Върмонт Авеню и намали до петдесет километра в час.

— Нямам представа какво става с днешните момичета в гимназията — продължи той. — Когато израствах, не бяха такива, каквито са сега. Момичетата от твоето поколение — вие сте проклети Лолити, всичките. Секс образованието може би има нещо общо с това, не знам. Може би има нещо във водата. Каквото и да е, не се оплаквам.

— Ненавиждам те. — Тя изрече думите така тихо, дори не мислеше, че ги е чул.

— Единственият недостатък е, че по закон съм правонарушител, само защото правя нещо, което си идва по най-естествен начин. Този закон е от стотици години. Той е демоде. За Бога, та това не е Викторианската епоха. Днешните момичета, чукнат ли четиринайсет, петнайсет, и вече не са девствени. Е, разбира се, ти беше. Пукнах ти черешката дяволски добре. Нали, малка моя?

Мег стисна челюсти.

— От моя гледна точка ти си беше готова. Моторът ти работеше, беше заредена. Дявол да го вземе, щеше да е жестоко да не го бях направил. И ако някой трябва да подложи на изпитания задника ти, кой трябва да бъде? Някой тъп смотан ученик или един мъж, един опитен мъж, който може да те насочи през това, да те научи, да те улесни?

Обърна се към нея и тя видя, че се смее.

— Направих ти услуга, като се замислиш. Помогнах ти да получиш добър старт в живота.

— Да — прошепна тя, — ти си светец.

Изненада я това, че той се заля от смях.

— Въпросът е приключен. Аз всъщност не съм точно кандидатът за филантроп на годината, но пък също не правя и нищо лошо.

— Докато не ме отвлече.

— Това е друго нещо. Бизнес.

— Бизнес? Как?

— Няма значение как.

Мег извърна погледа си от него и се загледа през прозореца. Не познаваше тази част от града. Бяха на юг от мястото, където работеше майка ѝ, недалеч от Южнокалифорнийския университет, но в един дори по-лош квартал. Помисли си, че това трябва да беше тъй нареченият Саут Сентръл. По улиците нямаше дървета, нямаше и хора — индустриална зона. От двете страни на улицата се редяха опустошени складове и големи празни сгради, които може би са били фабрики. Почти всяко здание беше заобиколено от висока желязна ограда, обточена на върха с жица. Рисунки цъфтяха по пожарните кранове, по стените, дори по паркираните коли. В далечината прозвуча вой на сирена. Като я чу, Мег почувства изблик на надежда, която бързо посърна, щом сирените се насочиха в друго направление.

— Те ще те хванат — тихо каза тя. — Ще разберат, че си го направил.

— Не мисля. Никой не може да ме свърже с теб. Взех всички предпазни мерки. Дори не съм ти казал истинското си име. Няма как да дам името си на момиче, което може да ме обвини в незаконен секс.

— Няма да кажа на никого.

— Мислиш ли, че мога да бъда сигурен в това? Можеш да го изплямпаш пред някое момиче на вечерното ви парти. Не бих рискувал. Не бих казал истината за себе си на някоя лекомислена тъпачка, която чукам.

Лекомислена тъпачка. Думите му я изгаряха като киселина. Гейб се подсмихна, сякаш го знаеше.

— И ето ни тук — каза той.

Стигнаха до древна масивна сграда от тухли и камък, нещо като крепост от средновековието. Тя беше огромна, надвишаваща повечето от градските блокове, а паркингът ѝ — празен и запустял. Нямаше никакъв знак над входа и няколкото малки прозорци бяха обковани с дъски. Друго нещо, говорещо за вездесъщата сигурност, бяха оградите, които заобикаляха зданието и двора.

— Не можем да влезем — отбеляза Мег. — Затворено е.

— О, имай ми малко вяра.

Гейб — или каквото и да беше истинското му име — насочи колата си по една алея покрай зданието, където имаше друга врата, заключена с ръждясал катинар. Той допря вратата с бронята на колата и като я натисна навътре, веригата, която я държеше, се опъна, докато накрая изпращя и вратата широко се отвори.

— Глупавата им охрана — каза той, като се смееше.

Вкара вътре колата и я паркира до зданието.

— Сега излизам — заяви Гейб. — Вземам ключовете. Може да се опиташ да се заключиш в колата, но аз просто ще отключа вратата и ще побеснея. Може да се опиташ да викаш и за помощ. Прилича ли ти на място, където някой ще чуе вика ти за помощ?

— Не — призна тя.

— Много си наблюдателна.

Той излезе от колата, заобиколи до другата ѝ страна и издърпа Мег, като нехайно държеше пистолета си в ръка.

— А сега какво? — попита тя.

— Влизаме вътре. Оттук.

Посочи с пистолета една врата на тухлената стена на зданието на няколко метра от тях. Тя се приближи, обувките ѝ скърцаха по счупени стъкла и мъртви листа.

— Отворена е, само я бутни.

Мег я бутна. Вратата — солидна врата от тежък метал — се отвори със скърцане. Зад прага се появи мътна, неясна светлина и дъх на старост и плесен. Тя остана неподвижна, уплашена да продължи.

— Влизай.

Лицето ѝ гореше, главата ѝ се въртеше, сякаш се разболяваше от грип. Не беше сигурна, че може да се насили да направи и една крачка. Краката ѝ бяха схванати и неподвижни.

— Върви — заповяда ѝ той, бутайки я отзад.

Мег пристъпи напред в тежкия и пълен с прашинки въздух. Чу шумолене в отдалечените ъгли.

Издаде някакъв стон и Гейб се засмя.

— Каза ми, че искаш животът ти да е вълнуващ — заяви той, — като че ли желанието ти се сбъдва.

Глава двайсет и седма

Робин за трийсети път погледна часовника си.

— Досега Мег трябваше да ми се е обадила.

— При кого я изпрати? — попита Улпър.

— При една наша съседка, госпожа Гренди. Тя е пенсионирана учителка. Постоянно се виждаме с нея, но не знам телефонния ѝ номер и не мога да го намеря в указателя…

— Аз ще го намеря.

— Казах на Мег, ако госпожа Гренди я няма, да отиде при другия ни съсед, господин Хавър. Той си работи вкъщи.

— Ще намеря и неговия номер.

Улпър извади мобилния си телефон и се обади някъде. Докато говореше, Робин се осмели отново да погледне в чакалнята. Трупът вече беше отнесен, но напоилата килима безформена локва кръв още се виждаше. Притесняваше я това, че можеше да помисли за този човек само като за „пазача“. Той много пъти бе водил Грей при нея, но тя изобщо не беше погледнала името му на табелката и никога не го научи.

— Ето, докторе — Улпър ѝ подаваше лист, на който бяха написани два телефонни номера. — Използвай моя телефон — предложи той, — ще поддържаме линията чиста.

Тя бързо набра първия номер, молейки се да чуе гласа на Мег. Но се обади госпожа Гренди.

— Не, мила — каза тя в отговор на въпроса на Робин. — Не съм я виждала.

— Навън ли бяхте? Може би току-що си влизате?

Госпожа Гренди се засмя.

— Вие добре ме познавате. С моя артрит и болен крак колко често излизам навън? През целия ден си бях тук. Случило ли се е нещо?

— Всичко е наред. Благодаря ви. — Ръката ѝ трепереше, като започна да набира втория номер. Улпър тревожно я наблюдаваше.

— Мани? — каза тя, когато Хавър отговори. — Обажда се Робин. — Прекъсна обичайния начин на разговор и попита направо. — Там ли е Мег? — Нямаше я. — Не си ли я виждал? — Той не я бе виждал. Предложи да отиде до техния апартамент и да позвъни на вратата. Робин едва не каза „да“, но не можеше да въвлече някой друг човек в това. — Не, Мани. Благодаря. — Затвори и погледна към Улпър. — Няма я. Не е и там.

— Успокой се. Обади се вкъщи. Може изобщо да не е излязла. Междувременно ще наредя да изпратят патрулна кола.

Робин опита да се обади, докато Улпър говореше по радиовръзката с един полицейски служител. Телефонът в апартамента ѝ позвъня четири пъти, преди да се включи секретарят. Мег бе записала съобщението: „Семейство Камерън. Майка и дъщеря на разположение за психиатрични консултации при извънредно високо възнаграждение“. Последва само звукът.

— Мег, ако си там, вдигни. Мег? Мег, моля те, вдигни слушалката.

Нямаше отговор. Робин изключи телефона.

— Патрулиращият отряд е тръгнал — каза Улпър. — Имат ли разрешение да влязат в къщата?

— Да, разбира се.

— Това и им казах. Колко време мина, откакто Грей избяга?

— Двайсет и пет, трийсет минути.

— Съмнявам се, че за това време може да прекоси града.

— То е направо по магистралата.

— По това време магистралите са претъпкани.

— Почти винаги е така. Може би днес е имал късмет…

— Дори да е така, ти нали каза на Мег да излезе от апартамента?

— А ако не ме е послушала?

— Защо да не те послуша?

— Тя винаги твърди, че е свръхпротектирана, а аз все нямах време да ѝ обясня какво става. Може би си мислеше, че съм хистерична…

— Нямам впечатление, че си склонна към хистерични реакции.

— Кажи го на дъщеря ми. Честно казано, вероятно съм свръхпротектираща. Тя винаги ми казва да не се тревожа толкова много. Може би е решила да не обърне внимание на телефонното ми обаждане.

— Мислиш ли, че може да го направи?

— Не. Но… къде е тя?

— Той не е взел дъщеря ти, Робин.

Тя не отговори. Стана от дивана и закрачи из кабинета, хвърляйки поглед към часовника си.

— Защо се бавят толкова много? Не трябваше ли вече да ни се обадят?

— Има около десет минути време за отговор — обясни Улпър.

Робин продължаваше да крачи, сърцето ѝ биеше като контрапункт на яростния ритъм на стъпките ѝ.

Главата ѝ бучеше. Заявила беше на медицинските служители, че е добре. Уверила бе Улпър, че няма сътресение. Това беше лъжа. Тя не беше добре. След удара в главата бе загубила съзнание за неопределен период от време. После имаше главоболие, преходно неясно виждане и амнезия — за момента преди нараняването нямаше спомен. Всички тези неща бяха симптоми на мозъчно сътресение. Може би имаше вътрешночерепен кръвоизлив. А тя отказа да се подложи на преглед, защото при такъв преглед щеше да се стигне до хоспитализация, а това не трябваше да стане точно сега. Не можеше да седи спокойно и да чака да ѝ направят компютърната томография. Не, докато не узнае къде е Мег.

Мисълта ѝ се върна към онези полицаи, които я наблюдаваха през тъмните си очила и я питаха дали вярва, че гангстерите заслужават да бъдат лекувани. Тя бе отговорила, че всеки заслужава шанс. Но докъде водеше това? Искаше да помогне на Грей, но всъщност му бе помогнала само да се освободи. Е, може би сега той имаше Мег.

Робин можеше да се справя с всичко, което не засягаше никой друг освен нея. Но ако Грей бе отвлякъл Мег… ако я убиеше…

Грей вече бе убил пазача и сега може би се връщаше към стария си познат начин на действие — отиване в пустинята, бавния ход на часовете, после куршум в мозъка. Пет пъти преди го бе правил и сега може би щеше да повтори същия стереотип на поведение, да повтори изтъркания запис.

Един от униформените полицаи, чието име бе научила — Бийчър — влезе в кабинета с пращящ радиопредавател в ръка.

— Четирисет и трети отряд е в жилището. Намерили са предната врата изкривена и отворена.

Робин падна на дивана.

— О, Боже мой.

— Защо е трябвало да насилва вратата? — попита Улпър. — Та той има ключовете ти.

— Ключовете от колата, а не от къщи. Те са в отделни връзки.

Бийчър слушаше как диспечерите препредават съобщения от западния участък на Лос Анджелис. Робин чуваше само пищене и крясъци, но явно шумът беше разбираем за патрулиращия полицай.

— Намерили са вратата открехната. Влизат вътре.

Тя потисна един стон. Последва безкраен период на мълчание, преди радиото отново да изпращи.

— Жилището е празно. Няма следа от дъщеря ви, доктор Камерън.

Думите прозвучаха празно и нереално като част от филмов диалог.

— Имало ли е борба? — чу се тя да пита.

Бийчър поклати глава.

— Не докладват за никакви симптоми на насилие.

— Трябва да говорят със съседите — каза вяло Робин. — Някой от тях може да е видял или да е чул нещо.

— Ще го сторят, докторе. Това е стандартна процедура.

Стандартна. Но нямаше нищо стандартно в това. Усети, че не може да се контролира.

Отпусна се на дивана, краката ѝ се вцепеняваха.

Преди години, при едно пътуване в Орегон, беше попаднала в снежна буря, като караше през планините Каскейд, и загуби контрол над колата върху заледен участък. Сковаващото чувство от плъзгащия се под нея път, отправящата се към мантинелата кола, воланът, негоден за нищо в ръцете ѝ… по подобен начин се чувстваше сега, когато светът и животът ѝ се сриваха.

Нещо като едва потиснат пристъп на хистерия се обади в нея, заплашвайки да се излее навън в потоп от викове и ридания. Тя го удържаше с всичка сила, отказвайки да се предаде сега, когато Мег беше в опасност и се нуждаеше от нея. После щеше да има време да е безпомощна, не и сега.

— Д-р Камерън? — Гласът на Улпър от далечината. — Робин?

Тя не отговори.

Дъщеря ѝ я нямаше.

Глава двайсет и осма

— Влизай — повтори Гейб, докато Мег се колебаеше на прага.

Тя не реагира и той я бутна през вратата в едно голямо открито пространство, осветено от тесни прозорци и отгоре над главите — от небесната светлина. В средата на стаята имаше две дълги транспортни ленти, ръждясали и ненужни. Кошове, обвързани с връв, сякаш острови в сиво море, бяха разпръснати по прашния бетонен под на помещението. Врати в далечния край на стаята, говорещи за странични проходи. Те може би се разклоняваха в много коридори и офиси, тоалетни и трапезарии, всичко това използвано някога от служители, които сега бяха само призраци.

— Що за място е това? — промълви тя.

— Помещение за бутилиране. За някакви безалкохолни напитки. Затворили са го през седемдесетте, по времето, когато цялата тази част от града запустяваше. Лишена беше от всичко ценно.

— Откъде знаеш за него?

— Преди години, когато току-що бях започнал да работя като полицай, получихме съобщение за едно МТ тук. — Той се засмя на недоумението ѝ. — МТ е съкращение за мъртво тяло.

— О!

— Някакъв скитник се беше настанил тук. Свръхдоза наркотик или цапардосан, или нещо такова. Други бродяги намерили тялото. Спомням си го, защото мъртвецът бе прекарал дълго време тук. Изглежда удобно място да се скрие един труп.

Дали и аз съм това? — запита се Мег. — Един труп?

— Значи наистина си ченге — прошепна тя.

— Съвсем наистина. Да не би да си почнала да се съмняваш?

— Според мен един полицай не би…

— Извършил случайно углавно престъпление. Дявол да го вземе, имаш още много да растеш.

— Ще имам ли шанса да го сторя?

Гейб не отговори. Тя и не мислеше, че ще ѝ отговори.

Мълчаливо, той я преведе през една приличаща на пещера стая. Стигнаха в най-далечния ѝ ъгъл до метална врата. Когато я отвори, слабата дневна светлина от прозорците и небето освети редица стъпала, водещи надолу в тъмнина.

— Слизай! — каза Гейб.

Мег го погледна.

— Не.

— Няма да е задълго. — Завъртя в ръка пистолета, само толкова, колкото тя да го осъзнае. — Трябва да те прибера някъде.

— Ти ще ме убиеш там долу.

— Това е място за задържане, нищо повече. — Посочи ѝ с пистолета. — Сега слизай надолу.

— Моля те — прошепна Мег.

— Нямам време да спорим. Слизай долу. Веднага.

Нямаше милост в очите му, нито знак за привързаност.

С туптящо сърце тя се хвана за металния парапет и заслиза по стълбата. Гейб беше зад нея. Стъпалата бяха железни, необезопасени, помежду им имаше само празнина. Опасно беше да не се спъне и да се прекатури надолу в тъмнината.

Вече долу, Мег обърна погледа си към него. Той беше точно зад нея и се усмихваше.

— Дай ми ръката си — каза ѝ.

— Ръката ми? — неразбиращо попита тя.

Без да повтаря, Гейб сграбчи лявата ѝ ръка. Нещо просветна в мрака. Белезници. Прикрепи единия край на китката ѝ, а другия за перилото на височината на кръста ѝ.

— Стой мирно — изкомандва той. — Ще се върна за теб. Обещавам ти.

Започна да се изкачва по стъпалата. Тя протегна към него свободната си ръка.

— Моля ти се, Гейб…

Смеейки се, той се отдръпна от нея.

— Това не е дори името ми, глупава кучко.

Мег проследи как се изкачи догоре и на дневната светлина се превърна в силует. Очакваше да погледне надолу, да ѝ каже още нещо, но той само затвори вратата. Тъмнината сякаш се стовари върху нея.

Тя се притисна до парапета, чувайки как стъпките му се отдалечават в тишината.

Сама. Тя беше сама в това място, в избата на изоставената инсталация за бутилиране.

Раздвижи безполезно китката си към перилото и се опита да не плаче. Гордееше се, че не плаче лесно и по принцип, но при тези ненормални обстоятелства реши да даде воля на чувствата си.

Плачеше, защото беше сама и уплашена, и защото сигурно скоро щеше да умре. Плачеше и защото Гейб я бе нарекъл незряло дете и с други лоши думи. Плачеше още, защото искаше майка си.

Не Робин, тя никога вече нямаше да я нарича така.

А мамо.

Глава двайсет и девета

Офисите на Централното оперативно бюро се намираха в основната сграда на Шеста улица в Лос Анджелис, място в удобна близост до Главното полицейско управление — Паркър Сентър — където Хамънд се надяваше да работи някой ден.

Той позволи на помощника си да го последва в кабинета и затвори вратата. Униформата му беше окачена в коридора, изгладена и без гънка. Люински я бе преместил, след като я извади от личното му шкафче, а сега я сваляше от закачалката.

— Докладвай ми резултата от общото разследване — нареди Хамънд, като разкопчаваше ризата си.

— Грей е избягал от охраната от кабинета на Камерън в Рампърт. Откраднал е колата ѝ и е изчезнал от сцената.

— Въоръжен ли е?

— Взел е служебния пистолет на убития.

— Пазачът не е трябвало да го носи при извеждането на затворник от затворническия автобус.

— Фургон — уточни Люински. — Било е фургон. Да, не е трябвало да го носи, но според партньора му го е носел.

— Защо Грей не е бил окован с белезници?

— Явно Камерън е настоявала за минимални ограничения.

— Глупава кучка. Той е трябвало да ѝ откаже. Не ме цитирай за това.

— Няма, сър. — Люински погледна встрани, докато Хамънд си сваляше панталоните.

— Някакво свидетелско показание накъде се е отправил Грей?

— Не, но имаме за какво да се уловим. След вчерашния опит за кражба колата на Камерън е така повредена, че лесно ще я познаем.

— Грей ще я хвърли в канавката колкото се може по-бързо, ако вече и не го е сторил. Осигурихме ли си полети на АСТРО?

— Хеликоптерите са горе.

— В обсега на колите?

— Изпратено е предупреждение до всички патрули и разбира се, ние препращаме сведенията до кабинета на шерифа и до всички общински полицейски управления.

— И на патрулите по магистралите ли? В Южна Калифорния? По брега на реката?

Люински се обърна, когато Хамънд си закопчаваше униформената риза.

— На цяла Южна Калифорния.

Хамънд спря да се облича и се замисли за момент.

— Трябва тактически да се приготвим за нападение.

— За нападение? — Люински беше учуден. Обща готовност за нападение обикновено бе предназначена за ситуации, при които имаше непосредствена опасност от граждански смут.

— Чу какво ти казах. Всички участъци в Лос Анджелис да бъдат в пълна готовност. Премини на 12-12. Явно трябва да минем през главата на шефа, но той ще е благосклонен.

— Очаквате ли този човек да предизвика бунт?

— Очаквам Управлението да не бъде хванато по бели гащи. — Хамънд погледна босите си крака. — Така да се каже. Трябва да бъдем готови за всяка евентуалност. И по-важното, трябва да изглеждаме готови.

— Да, сър.

— Това се нарича да си покриеш задника, Карл — каза той, като навличаше сините си панталони.

— Да, сър.

— А сега къде очакваме да е отишло това копеле?

— Разговарях с полицаите от пътна полиция, които го преследват. Те мислят, че може да се върне в Калвър Сити, стария му квартал.

— Калвър, там има ли наблюдателен пост?

— Има допълнителни патрули по улиците и цивилни момчета под прикритие около предишното жилище на Грей.

— Предишното му жилище. — Хамънд стягаше вратовръзката си. Като всички вратовръзки на полицаи тя се развързваше лесно, за да не може при борба да бъде използвана да се удуши полицаят. — Какво е то, някакъв скапан нощен приют?

— Здание, в което има апартаменти с нисък наем. Двор с басейн от около 1950 година.

— Няма да се върне там. Той не е гений, но няма да изгърми като в някой от онези най-тъпи криминални вицове. А какво е положението със сградата, където е кабинетът на Камерън?

— Сър?

— Възможно е краденето на сааба ѝ да е само за заблуда. Грей може изобщо да не е напуснал проклетото здание.

— Колата е изчезнала.

— Колата може да е откарана от някой съучастник.

— Серийните убийци обикновено действат сами.

— С изключение на двайсет и пет процента, които работят по двойки. Искам това здание да бъде изцяло претърсено. Офис по офис, етаж по етаж, напълно прочистено. Копелето може да се крие там, представяйки си, че това ще е последното място, което ще погледнем.

— Да, сър.

— Мислиш, че това е глупаво ли? — Хамънд си облече жакета. — Може би. Но нека те попитам, защо Грей остави Камерън жива? Той е зловещ убиец, но я остави да диша. Защо?

Люински присви вежди, знак, че дълбоко се замисля.

— Защото тя е в схемата му — налучкваше той. — Нещо като тайната му любима или подобно.

— О, Боже, не. Какво си мислиш, това да не е филмът на седмицата? Може би я остави жива, защото искаше тя да ни каже, че е взел колата ѝ. Той иска да преследваме сааба.

— Така ли мислите?

Хамънд въздъхна и закопча колана си.

— Разбира се, че не. Този човек не е особено интелигентен. Не може да мисли толкова напред.

Люински беше напълно объркан.

— Тогава… защо да претърсваме в зданието на Камерън?

— Повтарям ти пак, нарича се покриване на задника, Карл. Хайде де, това не е висше училище. Това, дявол да го вземе, е основното. — Хамънд сложи беретата си в кобура и закрепи полицейската си палка. — Все пак кой е на местопрестъплението?

— Два или три патрула от Рампърт. Началникът на караула се намира там. О, и Улпър.

— Улпър? — Хамънд погледна иронично. — Защо? Та това не е неговият район.

— Не съм наясно с това, сър.

— По дяволите. Никога не съм харесвал това копеле. Знаеш ли, той започна като стажант. Аз му бях обучаващият го офицер.

— Знам, сър.

— Той беше добър на улицата, но винаги създаваше грижи на администрацията. Забавяше писмената си работа, немарлив към телефонните записи. Изглежда не можеше да схване значението от административната му страна.

— Или от политическата страна — осмели се Люински.

— И това също. Човекът няма нюх за политиката. Той е дяволски уверен в себе си — това е проблемът. Не мисли, че може да научи нещо от някого.

— Включително и от обучаващия го офицер?

— Може би съм го научил на някои неща.

— Сигурен съм, че е така, сър. — Люински прочисти гърлото си. — Простете ми, че ще ви задам един очевиден въпрос.

— Не очаквам и нищо друго от теб, Карл.

— Да. Е, добре, просто се чудя… Ще претърсим зданието с офисите в Рампърт, макар да знаем, че Грей не е там. Ще наблюдаваме и Калвър, макар да знаем, че той няма да се върне и там. И всички търсят сааба, въпреки че колата вероятно е захвърлена в някоя канавка.

— Така е.

— Така се осигуряваме. Разбрах го. Но въпросът е как всъщност, нали разбирате, ще го намерим.

— Ще го чакаме, докато сам се прецака. — Хамънд се гледаше в огледалото. — Ще го направи. Той е неудачник. Неудачниците губят. Това е всичко, което знаят да правят.

— Да, сър.

Хамънд тъкмо смяташе да му изнесе една лекция за силата на позитивното мислене, когато вратата се отвори и Бенър, полицаят, изпълняващ ролята на журналист, влезе.

— Има ново развитие на нещата — съобщи той. — Изглежда, че Грей е отвлякъл дъщерята на Камерън. Грабнал я е от апартамента им в Брентуд.

Хамънд бавно и дълго въздъхна.

— Сигурни ли са, че е той? — попита Люински.

Бенър сви рамене.

— Кой друг би могъл да бъде? Узнал е адреса от шофьорската книжка на Камерън.

— Дявол да го вземе — изпъшка Люински.

Хамънд реши, че забележката му е глупава, но не губи време да я коментира.

— Искам апартамента… местопрестъплението да бъде прехвърлено направо на отдел „Убийства“. Не ни трябват да се въртят наоколо ни полицаи от Западен Лос Анджелис. — Обърна се към Бенър. — Грей ги е водил в пустинята, така ли?

— Да, това е начинът му на действие.

— Трябва ни шерифско нареждане за барикадиране на пътищата към пустинята. Трябват ни хеликоптери във въздуха над Мохаве. Ако я е отвлякъл толкова бързо, може би няма да има време да смени колата, така че трябва да търсят сааба.

— Струва ми се, че в края на краищата не е необходимо претърсване на зданието с офисите — каза Люински.

— Погрешно. Грей все още може да използва някой съучастник. Всъщност той не е видян да отвлича момичето, нали?

— Засега няма свидетели — отговори Бенър.

— Тогава няма да правим предположения. Ще покрием всеки ъгъл. Аз ще осъществя обажданията, докато вие се упътите натам. Да вървим.

— Къде?

— В кабинета на Камерън. Където е станало престъплението. — Погледна към Бенър. — Медиите вече наясно ли са?

— Ние все още отричаме.

— Това е добре — официално. Неофициално няма да имам нищо против, ако Четвърти канал се появи на Рампърт.

— Друго изключение за Сузи Чен?

— Защо не? Тя винаги дава добри отзиви за нас.

Люински възрази.

— Мисля, че полицията пази в тайна мястото. Камерън е все още там. Не искат да се озове заобиколена от журналисти, когато излиза.

— Много ѝ здраве. Ще може да се справи с няколко камери, насочени в лицето ѝ. Плачеща майка в беда — това е добра кинолента. Прав ли съм, Фил?

Бенър смутено кимна.

— Несъмнено, шефе.

— Обади се на Чен. Ако отиде там, останалите лешояди ще я последват. Искам разгласа.

— Шефе — обади се Люински, — надявам се, че сте близки с тази жена. Иначе тя получава безплатно твърде много помощ.

— Аз съм женен човек — сопна се Хамънд, нищо, че пропусна да каже щастливо женен. — Просто ѝ се обади. Нужни са ни камери.

— Ще ги имаме — обеща Бенър.

— Добре. Да вървим. — Хамънд оправи яката си.

— Няма нищо лошо в това да си облечен изискано, без да отиваш нанякъде.

Глава трийсета

Докато идваха рапортите от Западен Лос Анджелис, Улпър остана при Робин. Към отряд 8-Адам-43 се бе присъединил помощен отряд А-41. Апартаментът беше затворен като място на престъплението. Съседите бяха разпитани.

Патрулиращият сержант, който пристигна в кабинета, доложи на Улпър, че заместник-началникът Хамънд поема командването на разследването. Улпър посрещна тази новина с повдигане на вежди. И той, както и сержантът знаеха, че е необичайно един администратор — един тиловак — да бъде непосредствено включен във високопрофесионална и много рискована акция.

— Той си има своите основания — каза сержантът.

Улпър кимна.

— Трябва да ги има.

Хамънд се появи малко след пет часа. Той влезе в чакалнята, заобиколен от патрулиращите полицаи на Рампъртския участък и със своя си антураж — шофьора, адютанта му и помощника му за връзки с обществеността; последният всъщност беше пътен полицай, който бе назначен в офиса на Хамънд с някакви бюрократични хитрини, които Улпър така и не разбра. Заместник-началникът беше човек на медийните събития. Винаги той съобщаваше за някои незначителни промени на политиката им или държеше реч на събрание в клуба, а местните медии знаеха за това.

Улпър влезе в стаята с протегната ръка.

— Шефе.

Хамънд не обърна внимание на ръката му, а се вгледа в цивилните дрехи на Улпър.

— Без униформа, лейтенант?

— Не съм на работа.

— И си на няколко километра извън района на Нютън — отбеляза Хамънд. — Има ли някаква причина да си тук?

— Познавам жертвата.

— Личен приятел ли ти е?

— Лична позната.

— Разбрах, че тя не е наранена.

— Така ми каза.

— Съмняваш ли се?

— Мисля, че е била ударена по главата малко по-силно, отколкото ни казва.

— В такъв случай трябва да е в болница. Не може да оставим тази жена да рухне, докато е под нашите грижи. Това не би изглеждало добре.

Хамънд знаеше всичко що се отнася до това да „изглежда добре“, а също така и неговият човек за връзки с обществеността, който енергично кимаше.

— Не мисля, че има опасност да рухне — каза Улпър. — Все пак има да се справя с по-важни въпроси. Нали чухте за дъщеря ѝ?

— Чух, но не знам как, по дяволите, се е случило това. Веднага щом бе докладвано за бягството на Грей, трябваше една полицейска кола да бъде на домашния адрес на Камерън.

— Тя веднага се е обадила на дъщеря си и ѝ е казала да напусне жилището.

— Явно това не е било достатъчно — с ехидна усмивка се включи Люински, адютантът на Хамънд.

Улпър познаваше и мразеше от сърце Люински, един търтей, чиято нагаждаческа личност и помпозното му име бяха повод за много долнопробни шеги, но не каза нищо.

Хамънд поклати глава.

— Каква проклета каша. Откъде Грей е знаел за момичето?

— Доколкото разбрах — обясни Улпър, — той се е срещнал веднъж с нея.

— Срещнал се с нея? Какво прави тази жена, чай с танци за убийци ли?

— Сър, бихте ли говорили по-тихо… Тя е в съседната стая.

Хамънд изсумтя.

— Проклета каша. Иска ми се да не съм забъркан в нея.

— Трябва ли да сте, сър?

Хамънд размени поглед с адютанта си и Улпър почти чу да казва на Люински: „Виждаш ли пред какво непокорство и глупост трябва да се изправя?“.

— Това е моята служба. Аз се занимавам с нея. Поел съм тази отговорност.

Всъщност беше вярно, че бяха под юрисдикцията на Централната оперативна служба. Централната, най-заетата от четирите географски служби на ПУЛА, включваше четири териториални района, включително Рампърт, където се намираше офисът на Камерън. Понеже престъплението бе станало на това място, Хамънд като командващ офицер имаше най-голяма отговорност за разследването.

Все пак той можеше да пробута работата по преследването на помощника си или на някой по-долен във веригата на командването. Фактът, че Хамънд беше тук, означаваше, че заместник-началникът наистина искаше да вземе участие в акцията. Улпър си мислеше, че знае защо.

— Медиите подушили ли са вече това? — наивно попита той.

— Не, доколкото знам — отговори пътният полицай, завеждащ връзки с обществеността.

Трябва да беше лъжа. Необходим бе отряд от рейнджъри, за да държи настрана заместник-началника Хамънд далеч от телевизионните камери при случай като този.

— Значи доктор Камерън е там вътре? — тихо попита Хамънд. — Свързано ли говори? В ясно съзнание ли е? Необходими ми са нейните показания.

— Тя току-що разбра, че детето ѝ го няма. Мисля, че не е в състояние да говори в момента.

— Всъщност не разполагаме с време.

— Нека да я заведа в центъра, да я настаня в някоя стая за разпити и след това ще говоря с нея.

Хамънд изгледа подозрително Улпър.

— Мислиш ли, че трябва да играеш официална роля в това разследване, лейтенант?

— Тя ме познава, сър. Доверява ми се. Ще бъде откровена с мен.

Хамънд за момент се поколеба.

— Заведи я в центъра. След това ще решим какво да правим с разпита.

— Всъщност мисля, че най-добре ще бъде, ако аз…

— Знаеш ли, аз пък всъщност мисля, че най-добре ще бъде да следваш заповедите, лейтенант. Какво ще кажеш? Ти не смяташ ли, че това е най-добре?

Люински се усмихваше самодоволно. На Улпър му се искаше да го цапардоса.

— Да, сър.

— Радвам се, че се разбираме. — Хамънд се отдалечи, за да говори с патрулиращите полицаи от Рампърт.

Люински и Бенър се мотаеха.

— Надскочил си си ръста, Улпър — каза тихо и гадно Люински. — Върни се да управляваш полицейския участък.

Улпър се усмихна.

— По-добре си затваряй устата. Някой ден ще ти докара грижи.

Не чу дали адютантът му отговори. Вече дърпаше настрана Бенър.

— Каква е тази история, Фил? Защо заместник-началникът сам се е включил в такъв сензационен случай като този?

Бенър се намръщи.

— Дявол да го вземе, не знам. Беше против моите препоръки. Но шефът е човек, който мъчно може да бъде разубеден.

— Струва ми се, че това не прави работата ти по-лека.

— Така е. — Той сви рамене. — По дяволите, все ще се нареди някак.

— Ако не, ти винаги можеш да извъртиш нещата.

Погледът на Бенър мина покрай него.

— Някои неща — тихо каза той, — не можеш просто да извъртиш.

Улпър проследи погледа на Бенър.

През вратата на кабинета се виждаше седналата на дивана Робин, свита на кълбо в мъката си.

Глава трийсет и първа

Грей знаеше, че ако иска да се прикрие, трябва да захвърли сааба и откраднатите дрехи. И трябваше да го направи веднага. Той беше голямата плячка, главният престъпник, въоръжен и опасен, и местните полицаи щяха да си съдерат задниците, за да го хванат. Всяко ченге в синя униформа щеше да го гони до дупка.

В квартал Уилшир намери някакъв евтин магазин, скапано малко място, което сякаш изобщо не бе работило през последните двайсет години. Разрови се в стоката и си избра жълто-кафяви панталони, кафява риза и дочен жакет точно по мярка. Плати с парите от портфейла на лекарката. Местните новини вървяха по телевизионния черно-бял канал зад тезгяха, но не бе споменато за неговото бягство.

В една алея смени дрехите си и хвърли панталоните на полицая и жакета на лекарката в един контейнер за боклук заедно с жълтия анцуг.

Дотук добре. Това върна самоувереността му. Сега нека се трепят да гонят новия звяр.

Кръстосваше улиците с умерена скорост, спирайки още на жълта светлина. Последното нещо, което му трябваше, беше да му махнат за пътно нарушение. Обикновено не даваше и пукната пара за пътните полицаи, които се занимаваха с тъпи подробности, хващаха пияници и късаха талони, но днес трябваше да играе умно.

Недалеч от евтиния магазин откри един гараж, където изостави сааба на разположение на някакъв скапан притежател на понтиак, твърде глупав, за да остави отключена вратата. Колата беше стара бракма, нищо особено, но това бе добре, защото по-новите коли се крадяха и по-трудно.

Грей се вмъкна в понтиака и започна да търси дали собственикът не е оставил ключовете на пода под бърсалката или зад предпазната козирка. Нямаше този късмет. Но това не беше важно. Всичко се подреждаше добре.

Избута двете предни седалки назад — който и да е карал тази каляска, трябва да е бил дребосък — вмъкна се в седалката до шофьора, после опря краката си на отсрещната врата, завъртя с всичка сила волана и го чу как щракна. Настани се на шофьорското място и използва отвертката си, за да изкърти пластмасовата защитна обвивка около ключалката на стартера. Вътре имаше половин дузина разноцветни жици. Наслуки взе да ги изпробва и светлините на контролното табло светнаха. Закрепи избраните жици към двете на захранването, стартерът заработи и моторът се запали. После смени скоростта и колата тръгна.

В жабката намери кочан талони за паркиране. Много мило, че този тип му ги беше оставил. Грей плати таксата за излизане. Служещият дори не го и погледна. Наистина добра охрана си имаха тук.

Колата беше на 150 000 километра, но се справяше добре и никой нямаше да го търси зад волана на този понтиак. Имаше само магнетофон, не CD плейър, но музикалният вкус на собственика беше много по-добър от този на доктор Робин. Касетата беше на Еминем. Грей я пусна.

Караше безцелно, предпочиташе страничните улици, вглеждаше се в паркираните коли. В покрайнините на Ингълуд забеляза един друг понтиак, син като този, който задигна. Колата беше на тротоара в квартал сякаш лишен от живот — би могла да бъде декор в някой от онези следармагедонски филми, в които хората се караха за последния бидон бензин или за последната консерва свинско с фасул. Грей паркира зад тази кола и излезе. С помощта на отвертката бързо размени номерата на колите и потегли, като си подсвиркаше.

Ако сега крадената кола бъдеше свързана с него, полицаите определено щяха да търсят кола с друг номер. Ако пък се случеше някой патрул да се усъмни в колата, която караше, то номерата щяха да оправят нещата.

Направил беше каквото трябва. Запазил бе самообладание и се справи с всичко спокойно и добре.

Сега трябваше да помисли за следващите ходове.

Най-напред първото нещо. Имаше нужда от още мангизи. В портфейла на докторката нямаше много пари, а и той вече бе изхарчил част от тях. Не можеше да използва картата ѝ — много лесно за откриване — така че трябваше да качи някое копеле по магистралата. Веднъж плати ли му, ще намери място.

След това… е, добре, цяла година бе прекарал в дранголника. Време беше да си намери нещо за чукане. Ще открие някой бардак и ще прочисти добре машината.

Няма да е лошо и да промени външността си. Да боядиса косата си или да я обръсне, или може би да си пусне от ония кози брадички. Да носи риза с дълги ръкави, за да скрие татуировките по ръцете си.

След това да се покрие за няколко дни, преди да напусне града и да започне отново в Сиатъл или Лас Вегас — в някое голямо и непрестанно разрастващо се място, където новодошлият не се забелязва.

Едно нещо беше дяволски сигурно: няма да се върне в затвора. Той беше навън и щеше да остане навън. Ако играеше разумно, можеше да продължи така с години, като се мести от град на град, от щат на щат. А докато траеше това, цялата тази страна щеше да бъде в краката му.

Но вече беше почти шест часът. Бягството му сигурно се съобщаваше по всички новини. Извади касетата и нагласи радиото на най-слушаната радиостанция.

Най-важната новина беше той.

— Аз съм човекът — провикна се Грей.

Съобщаваха цялото му име, Джъстин Хановър Грей. Харесваше му. Три имена като на скапаните кралски особи. Новинарите винаги се отнасяха така към него. Искаше му се да му бяха дали някой прякор, някой личен знак, както бяха дали на Рамирес — Нощния ловец, така го наричаха те. Но изглежда вече не го правеха. Имаше толкова много серийни убийци, че всичките свестни имена вече бяха иззети. Може би ако бе направил нещо по-творческо с момичетата си — да ги беше нарязал или нещо подобно — може би тогава щеше да получи прякор. Лос Анджелиския касапин. Доставчика на смърт. Убиеца на кучки.

— Убиеца на кучки — засмя се високо на това. Чувстваше се много добре.

Тогава чу информацията от рапорта и пламъкът му угасна.

Казваха, че е нападнал една психиатърка, която е работела с него. Че е убил един пазач. И че е отвлякъл дъщерята гимназистка на лекарката.

Мег. Те мислеха, че той държи Мег?

Дори и момчетата в синьо не можеха да са чак толкова заблудени. Трябва да беше някаква игра, която играеха, някакъв начин да го забъркат в това. Не можеше да открие същността, но едно беше сигурно — докторката участваше. Тя и ченгетата разпространяваха куп глупости за него, правеха го убиец на полицай, какъвто не беше, и похитител на деца, какъвто също не беше — поне този път.

— Доктор Робин лъже — прошепна той. — Мамка ѝ, лъже за мен.

Продължаваше да кара, а новината се повтаряше. Мина на друга станция, но новината беше все една и съща.

Вбеси се. Тъкмо се чувстваше така добре, и трябваше да чуе това по радиото, за да порази доброто му настроение. Сега наистина съжаляваше, че когато имаше тази възможност, не я бе нарязал на парчета.

Тогава се бе отклонил от пътя, показал се беше цивилизован и скапан джентълмен, а тя започна да го притиска, говорейки измислици. Не даваше и пет пари за това, което беше правил, но по дяволите, щеше да бъде пълна глупост да поеме удара за нещо, което не бе сторил.

— Мамка ти — каза той. Повтаряше го през няколко секунди, като всеки път ставаше все по-яростен и по-яростен.

Нуждаеше се от едно питие. Спря пред магазин за напитки и си купи един стек с шест бири. После продължи, мислейки за доктор Робин Камерън и скапаната ѝ дъщеря и какво искаше да им стори и на двете.

Глава трийсет и втора

Два часа.

Робин седеше в една стая за разпит в Паркър Сентър, Градското управление на полицията, като поглеждаше часовника си и се опитваше да разбере как може да са минали два часа, откакто беше докарана тук с полицейска кола.

Струваше ѝ се, че времето бе разместено по някакъв непонятен начин. На моменти чувстваше, че сякаш седи безкрайно дълго в неудобния стол, с лице към огледалото, което явно служеше като прозорец за наблюдение на съседната стая. В следващия момент имаше впечатление, че току-що е седнала на стола и изобщо сякаш времето е спряло.

Тиктакането на ръчния ѝ часовник беше единственият ѝ контакт с обективната действителност, а то ѝ казваше, че вече е седем и петнайсет. Бе напуснала кабинета си преди 120 минути. А Мег я нямаше от около час преди това.

Непрестанно в ума ѝ се въртеше една мисъл. Грей не ги убиваше веднага. Той оставяше жертвите си за известно време — няколко часа — преди да им отнеме живота. И при всичките предишни случаи нямаше признаци за изнасилване и мъчения. Това все пак беше нещо. Нещо, за което да се хванеш.

Нямаше представа колко време е седяла, без да помръдне на дивана в офиса си, след като научи, че Мег е отвлечена. Това, което си спомняше, беше гласът на лейтенант Улпър, който, както изглежда, след много опити най-накрая бе стигнал до нея.

— Доктор Камерън?

— Да — беше казала тя. — Да, разбирам.

Не беше сигурна какво беше разбрала. Може би само името си.

— Докторе, трябва ни подробно изложение на нещата.

— Аз вече преповторих какво се е случило.

— Необходимо ни е отново да го повторите.

— Защо? Това ще свърши ли някаква работа? Как ще помогне на Мег?

— И най-малкият факт или наблюдение може да има важно значение. Искаш ли да отидем до Паркър Сентър?

— Мога да отида там. — Тя щеше да направи всичко, което трябваше да направи.

— Добре. Аз ще го уредя.

Спря го, когато той се канеше да излиза.

— Ако синът ти го нямаше, щеше да направиш всичко, нали? Всичко, което можеш.

— Разбира се.

— Ето така искам да се отнесеш към този случай. Като че ли се отнася за твоя син.

— Ще го сторя. Всички ние ще го сторим.

Излизането от зданието беше кошмар — по-точно, фрагмент от непрестанния кошмар, в който се бе превърнал животът ѝ. На паркинга се беше събрала тълпа от телевизионни и радио репортери. Тя беше навела глава, а Улпър и двама полицаи я охраняваха от камерите и микрофоните. Сипеха се въпроси. Хората питаха как се чувства? Искаше ѝ се да им изкрещи да замълчат. Искаше ѝ се да счупи камерите, които от личната ѝ трагедия правеха шоу.

В Паркър Сентър чакаше в тази стая за разпит, плъзгайки ръка по металните болтове на дървената маса. Болтовете, предположи тя, се използваха за оковани затворници. Такава беше и тя — затворник, пленник на Джъстин Грей, и бъдещето ѝ зависеше от непредсказуемите действия на ума му.

Най-после Улпър влезе, носейки един портативен магнетофон и чаша вода за нея. Стори ѝ се някак замаян — като човек, спечелил бюрократична битка. Робин разбра, че е трябвало да се бори, за да продължи да участва в разследването. Случаят беше значителен. Много хора щяха да искат да участват в него. А Улпър беше вън от участъка си и свободен от дежурство, за да има това предимство. Все пак той бе първият, който щеше да я разпитва. Вероятно имаше и други хора, които наблюдаваха, може би правеха видеозапис на изслушването през еднопосочното стъкло, но това не я интересуваше.

Улпър включи магнетофона и изреди датата и часа. Най-напред трябваше да каже името си, а след това той спокойно я поведе към сеанса ѝ с Грей, изключването на апарата за МБП и внезапното движение в сенките. Тя някак замаза периода си на безсъзнание, все още уплашена, че могат да я изпратят в болница, ако някой разбере за това.

— Кога Грей уби пазача Ривърс?

Ривърс. Значи това беше името на човека.

— След като ме повали на земята.

— Не извика ли за помощ, не даде ли някакъв сигнал?

— Бях замаяна, дезориентирана. Всичко стана много бързо.

— Видя ли го да убива пазача?

— Не, аз бях… зашеметена.

— Когато се върна при теб, облякъл ли беше полицейските панталони върху анцуга?

— Да.

— Ако той е имал време да се преоблече, то ти си била замаяна за няколко минути.

Чувството ѝ за виновност я правеше нетърпелива.

— Не съм го отчела с хронометър.

— Добре. — Той го отмина. — И така, Грей се върна, за да вземе жакета ти?

— Да.

— И портфейла, и ключовете от колата, нали?

— Да.

— Но той не те нарани.

— Заплаши ме. Но не ми направи нищо.

— Има нещо странно, нали? Имам предвид, че току-що хладнокръвно е убил пазача. След това се връща в кабинета и се отнася към теб, както се казва, с кадифени ръкавици.

— Ако описваш така да ти бъде сложена отвертка до гърлото.

— Мисълта ми е, че е можел да те убие. Но не те е убил.

— Е, и?

— Значи терапията ти може би наистина има някакъв ефект.

Странно, но точно тази мисъл изобщо не се бе появявала в ума ѝ.

— Той уби пазача — бавно каза тя. — И отвлече Мег.

— Той уби пазача, защото трябваше да го убие. Ситуация на убий или ще бъдеш убит. Що се отнася до дъщеря ти, не знаем какво мисли или какво ще прави. Като те е оставил жива, това значи, че е имал нещо предвид, за да не извърши убийството. Може би ще се подвоуми, преди да нарани Мег.

— Иска ми се да го повярвам.

— Смяташ ли, че имаш напредък с него?

— Така мисля, но той не спада към този вид хора, които са склонни да споделят чувствата си.

— Враждебен ли е?

— Саркастичен. Манипулативен. Не така враждебен като…

Като Бранд, едва не каза тя. Не беше редно да разискват тук лечението на Бранд, особено пък щом от другата страна на стъклото слушаха и други полицаи.

Тази мисъл все още се мотаеше в ума ѝ. Бранд…

— Робин? — Улпър я наблюдаваше. — Добре ли си?

Тя се отърси от мисълта, която се бе полуоформила в ума ѝ.

— Достатъчно го преповтарях — въздъхна.

— Да, мисля, че да.

— А сега какво ще правим?

— Ще чакаме — отвърна Улпър.

Той беше прав. Известно време седяха заедно, обгърнати от неловко мълчание, докато лейтенантът намери някакво извинение да излезе. Иззад затворената врата на стаята за разпит долитаха звуци — стъпки, телефонен звън, викове, тряскане на врати и пращене на радио. Робин възприемаше тези шумове отдалеч, като объркани спомени от сън.

Улпър се върна на два пъти, за да я уведомява. Полицейският участък работеше съвместно с Главното управление да се барикадират пътищата в пустинята близо до предишното място на престъпление. Всички местни полицейски служби бяха уведомени да търсят сааба, Грей и Мег. Хамънд беше направил официално съобщение за бягството и отвличането, макар че не бе споменал имената на Робин и Мег. Разпитът на съседите по апартамент не беше дал никакъв резултат, не бяха намерени и никакви следи в дома им — никакви улики за това кога и как е била отвлечена Мег.

Робин нямаше какво да прави. Но тя не можеше просто да седи тук. Принудителното бездействие щеше да я подлуди.

Извади мобилния телефон от чантата си и се обади на госпожа Гренди.

— О, мила, говорих с полицията — каза жената, след като Робин ѝ съобщи, че е тя. — Има ли за Мег… Случило ли се е нещо?

— Тя е изчезнала. Отвлекли са я.

— О, мили Боже…

— Не сте видели нищо, доколкото разбрах? — Робин знаеше, че госпожа Гренди прекарваше голяма част от времето си, седейки до прозореца, и рядко пропускаше нещо, което ставаше долу по двора.

— Съжалявам, нищичко. Днес не се чувствам добре и повечето време лежах. Това и казах на полицаите.

Робин така и си го представяше. Нямаше основание да успее да получи някакво сведение, което полицията е пропуснала.

— Добре, исках само да попитам. Ако си спомните нещо…

— Иска ми се да можех да помогна, мила. Съпругът ви уведомен ли е вече?

Дан. Робин беше забравила за него. Усети угризение на съвестта.

— Не още. Най-добре да му се обадя.

— Той все още ли е в града?

— Все още ли? Той от месеци не е в Лос Анджелис. Живее в Санта Барбара.

— А вчера не беше ли тук?

Робин премигна.

— О, не. Поне аз не знам. Защо казвате това?

— Просто предположих, че Мег е била с него.

— Кога?

— Вчера следобед.

— Казвате, че вчера следобед Мег е била с някого ли?

— Ами да. Един мъж дойде да я посети. Добре облечен, с костюм и вратовръзка. Никога не съм се срещала със съпруга ви, но си помислих, че трябва да е той.

— Не беше ли някой ученик от гимназията? Някой от приятелите на Мег?

— О, положително не. Бих казала, че този човек беше около четирисетгодишен. Не е ли бил съпругът ви?

— Не мисля. Хвърлихте ли му един поглед?

— Зрението ми не е вече, каквото беше. Доколкото забелязах, имаше тъмна коса. Мисля, че беше висок. По-висок от Мег, докато стояха до вратата. А тя е твърде висока за възрастта си.

Дан беше рус и не много висок. Не изглеждаше да е бил той.

— Видяхте ли нещо друго?

— Всъщност не. Мег го пусна да влезе. Изглежда, че се познаваха. Приказваха си. Не го видях да излиза. Нали знаете, пия си следобедния чай и може да съм била в кухнята…

— Добре, госпожо Гренди. Благодаря ви.

— Трябваше ли да кажа това на полицията? Не мислех…

— Не. Аз ще се погрижа. Полицията може би ще иска пак да разговаря с вас. Много ви благодаря.

Робин приключи разговора и за момент остана неподвижна.

Вчера следобед Мег бе приела някакъв посетител. Висок мъж с тъмна коса, човек на около четирисет години с костюм и вратовръзка.

По дяволите, какво значеше всичко това?

Робин не беше наясно. Може да е бил Дан, осъществяващ тайна връзка, а госпожа Гренди погрешно да е видяла подробностите. Но защо Мег ще пропусне да спомене за посещението на баща си? Те двамата не бяха близки. Нещо не се връзваше.

Можеше да се обади на Дан, да му каже какво се е случило и да проучи…

Не, не още. Най-напред трябваше да проведе още един разговор.

Тя набра домашния си номер. Отговори ѝ мъжки глас:

— Полицай Пиърс.

— Обажда се Робин Камерън. Там, където сте, е моят дом.

— Да, госпожо?

— Питам се дали мога да говоря с този, който ръководи нещата?

— Детективите от отдел „Убийства“ току-що дойдоха. Дежурният офицер все още ги осведомява.

— Има ли някого, хъм, работещ на местопрестъплението? Събиращ доказателства?

— Имате предвид НИО ли?

Тя помисли, че той каза Нио.

— Това ли е името му…?

— Не, имам предвид НИО — той го произнесе буква по буква. — Научноизследователския отдел. Съдебномедицинските експерти. Те търсят улики и ги разгадават.

— Мога ли да говоря с някого от тях?

— Един момент.

Последва пауза, едва чуващ се разговор, а след това гласът на друг мъж на телефона.

— Доктор Камерън? На телефона е криминален инспектор Гейнс.

Остана доволна, че той знаеше, че е лекарка. Може би това щеше да го накара да се отнесе с нея по-сериозно.

Тя му докладва какво ѝ каза госпожа Гренди.

— Знам, че всички работим по предположението, че Джъстин Грей е взел дъщеря ми. И вероятно това се е случило. Но…

— Мислите ли, че този друг мъж може да има нещо общо?

— Възможно е.

— Интересно — каза Гейнс. Произнасяше думите бавно, сякаш опитваше вкуса им.

— Така ли?

— Няма белези за насилствено влизане. Поради това може да кажем, че дъщеря ви доброволно е пуснала нападателя.

— Мислех, че охранителната врата е била насилвана.

— Да, била е, но вратата на апартамента не е повредена.

— Тя не би отворила на Джъстин Грей. Веднъж те се срещнаха Мег знае как изглежда той.

— Да, но може да е отворила, без да погледне през шпионката. Особено ако е предположила, че на вратата е някой от съседите, като е знаела, че те не трябва да минат през портала на комплекса.

— Или може въпросният човек да се е върнал. Щом я е посетил вчера, защо да не го направи и днес?

— Сигурна ли сте, че не е бил бившият ви съпруг?

— Описанието не съответства. Не мисля, че е присъщо на Дан да прави подобно нещо, нито за Мег да се среща с него зад гърба ми.

Гейнс изсумтя, двойствен звук, показващ, че човешкият нрав е непредсказуем.

— Все пак трябва да проверим бившия ви съпруг.

— Направете го. Той трябва да знае какво се е случило. Но и нещо друго ми идва наум — нещо друго, което можем да изследваме.

— Слушам ви.

— Може да прочетете дневника ѝ. — Робин се почувства подла и долна за това си предложение, но точно сега не се тревожеше за тайните на Мег. — Тя го държи в стаята си. В бюрото. Мисля, в най-горното чекмедже.

— Не сме били още там.

— Струва ми се, че е по-добре да го намерите. Ако е била… забъркана в нещо тайно, може да го е споменала вътре.

— Ще го направя, докторе. Ще изпратя и някого да се свърже с бившия ви съпруг. Имаме тук вашия бележник с адресите. Предполагам, че номерът му е в него.

— Да. Нека ви дам и номера, на който можете да ме намерите.

— Няма нужда. Имам го на дисплея си. Вече го записах. Той е на мобилния ви телефон.

— Как разбрахте това?

— Накарах полицай Пиърс да го свери с телефонните ви сметки. Вижте, трябваше да съм сигурен, че наистина говоря с Робин Камерън, а не с някоя репортерка.

Робин остана доволна.

— Щом погледна в дневника — допълни Гейнс, — ще ви се обадя.

Той затвори. Тя изпусна една дълга въздишка. Почувства се облекчена, че я беше изслушал и не се бе отнесъл с нея като с малоумен цивилен.

Може и да нямаше нищо в дневника на Мег. Но Робин трябваше да бъде сигурна.

Възможно беше — просто една вероятност — в края на краищата Грей изобщо да не е отвличал Мег. В такъв случай барикадирането на пътищата към пустинята, издадените наредби да се следи за мъж и момиче в открадната кола сааб и повечето от другите вече предприети мерки щяха да се окажат безполезни. Грей нямаше да повтори стереотипа си, поне не още, и не с Мег.

Тогава какво ли ще прави? Къде ли ще отиде?

И кой е отвлякъл дъщеря ѝ?

Глава трийсет и трета

Слънцето клонеше на запад и оранжевата му светлина заливаше бунгалото на Бранд. Той седеше в креслото в трапезарията с разсеян поглед, гледащ някъде към светлината.

Беше прецакан.

Казано с една дума. Опитваше се да прехвърли в ума си ситуацията и да реши къде точно се намира и така да стигне до решението.

Нещата можеха да се нагласят по друг начин. Ако днес Камерън бе умряла…

Но тя не умря. И сега всичко се пукаше по шевовете.

Случайно забеляза, че все още държи в ръка дистанционното управление. Държал го беше, откакто включи телевизора, за да чуе местните новини и да види как се развива историята. Нападение над неназована по новините психиатърка. Отвличане на дъщеря ѝ — показана беше снимката ѝ, но името не бе съобщено. Сериен убиец на свобода. Пазач, обявен за мъртъв при докарването му в спешното отделение на болницата. Установена координация между общинската полиция и Главното управление. И последни данни, веднага щом се появят такива. Останете с новините на…

Не продължи да гледа. Изключи телевизора и вторачи погледа си в нищото, докато денят преваляше.

Сериозно бе прецакан. Това беше всичко, което можеше да се каже.

Телефонът позвъня. Погледът му се плъзна към него. За да отговори, трябваше да стане от стола и да прекоси стаята — малка стая, но сега тя му се стори огромна, изискваща героично усилие. Нека се запише на секретаря. Но след седем позвънявания си спомни, че механизмът за записване е повреден. Още едно нещо из къщата, което се канеше да поправя.

На десетото позвъняване Бранд се надигна, затътри се през стаята и запремигва срещу силната ярка светлина.

Хвана неумело слушалката.

— Да — каза той.

— По дяволите, къде си се дянал? — Един познат глас, който никак не му се искаше да чуе.

— Никъде.

— Пиян ли си?

— Де да можех да съм. — През целия ден не се бе докосвал нито до алкохол, нито до храна. — Какво искаш, дявол да го вземе?

— Нещата се изясняват.

— Какви неща?

— Камерън не знае нищо. Не ни трябва вече дъщеря ѝ.

Бранд се намръщи.

— Какво значи това, че не ти трябва?

— Ти имаш да свършиш малко работа.

Отне му един момент, за да осмисли думите.

— Аз ли? Няма начин. Мамка му, няма начин.

— Нима имаш избор, Ал?

Сърцето му биеше силно, а ръката, с която държеше слушалката, изведнъж отмаля.

— Няма да убия дете.

— Тя се намира в мазето на старата работилница за бутилиране в Саут Сентръл. Можеш да стигнеш дотам за двайсет минути.

— По никой начин.

— Един куршум в главата. Или в сърцето, твой избор. Няма да усети нищо.

— Защо, мамка ти, не го направиш ти?

— Сега точно съм малко зает. Работата се пада на теб. Ти си избран.

— Няма да направя нищо на детето.

— Нямаш избор, Ал.

— Престани да ме наричаш Ал, сякаш сме приятели. Няма да сторя нищо на някое скапано четиринайсетгодишно момиче.

— Тя е на петнайсет. Това е Лос Анджелис, градът на ангелите. Петнайсетгодишни умират всеки ден.

— Мамка ти, няма да го направя.

Той понечи да затвори, но гласът продължаваше да говори и му оказваше почти хипнотичен ефект.

— Ако ти не искаш, ще намеря някой друг, който ще го направи. Детето просто ще умре, а ти ще пропуснеш шанса си да се докажеш.

— Просто ме изключи от това, дявол да те вземе.

Пауза.

— Все още има проблем със самата Камерън.

Бранд беше объркан.

— Ти каза, че тя не знае нищо.

— За днес следобед, да. — Думите се лееха бавно, сякаш говореше на дете. — Но знае онова, което си ѝ казал вчера.

— Да, да. — Очевидно. Трябваше да го помни. Мислите му не протичаха гладко.

— Трябва да докажеш лоялността си, Ал.

— Няма да слушам това.

— Виж — сега гласът беше съответен, почти ласкав, — мога да разбера, че не искаш да убиеш детето. Разбирам го. Нямам лоши чувства. Но Робин Камерън е възрастна жена. Достатъчно стара, за да умре.

Бранд бавно поклати глава.

— Върви по дяволите.

— Точно сега тя е в Паркър Сентър. Съветът ми е да наблюдаваш изхода към паркинга. В края на краищата тя ще излезе. Когато това стане, ще ти изпратя SOS на пейджъра.

— Мамка ти. — Думите му едва се чуваха.

— Помисли. Можеш да си направиш огромно добро, ако го изиграеш правилно.

Тишина. После телефонен сигнал. Бранд затвори с трепереща ръка. Помисли си за скоча в кухненския долап. Помисли си да се обади на Ивлин за още едно търкаляне по килима.

Вместо това облече якето си, сложи в кобура неслужебния си пистолет, излезе от къщата и се отправи към Паркър Сентър.

Глава трийсет и четвърта

Вратата на стаята за разпит се отвори. Робин погледна натам, когато Улпър влизаше.

— Какво е казала съседката ти? — попита той, преди тя да заговори.

Лицето му беше мрачно. Робин се опита да стопи раздразнението му с усмивка.

— Новините бързо се разпространяват.

— Вчера е видяла някакъв човек. Някакъв мъж с Мег ли?

— Така изглежда.

— И кога смяташе да ме уведомиш за това?

— Колкото се може по-скоро. Обадих се…

— Знам на кого си се обадила. Говорила си с инспектор от НИО. Струва ми се, че не ти се иска да се свързваш през нашите канали?

Канали. Дъщеря ѝ беше изчезнала, а той ѝ говореше за канали.

— Това, което ми се иска — сопна се тя, — е да си върна Мег. Допускам, че искаш същото и ти.

Улпър отклони поглед.

— Моля те само да ми сътрудничиш, нещата да минават през мен.

— Защо?

— Не бива да разгласяваме публично разследването. Необходими са централно командване и контрол.

— Не говорим за теоретично занимание. Отнася се за живота на Мег.

— Разбирам, но…

— Направих първото, за което се сетих. Може би не мисля далновидно. Можеш ли да ме обвиняваш?

Той въздъхна.

— Не, не. Не мога. — Седна срещу нея. — Мислиш ли, че този тайнствен мъж е основателно указание?

— Не знам.

— Би било невероятно съвпадение този мъж да отвлече Мег, точно когато Грей осъществи бягството си.

— Знам, но в живота се случват съвпадения.

— Не толкова често.

— И дъщеря ми не беше отвличана често.

— Добре, докторе. — Той я погледна. — Какво друго си си наумила?

— Какво имаш предвид?

— Има нещо, което искаш да кажеш. Познавам по погледа. Провеждал съм много разпити и знам, когато някой има да каже нещо.

Робин кимна.

— Мислех си… представи си, че Грей не е отвлякъл Мег. Тогава той няма да се отправи към пустинята или да направи онези неща, които предполагаме, че ще стори.

— А какво ще направи?

— Това е въпросът. Той е вън на улицата. След дванайсет месеца е на свобода. Намира се в някакво състояние между паника и възбуда. Свободен е, но целият град го търси. Може да се скрие някъде, но не и да се почувства в безопасност. Той едновременно е свободен човек и преследвано животно.

— Така е.

— И така, как би се чувствал?

— Грижа ли ни е това?

— Грижа е, ако то ни помогне да разберем какви действия би могъл да предприеме.

— Приемам. Как ли се чувства той?

— Дезориентиран. Объркан. Като човек, спускащ се с велосипед по стръмен наклон — едновременно възбуден и уплашен. Нужно му е… нужно му е да намали скоростта, да подреди нещата и да проясни ума си. Трябва да отиде на някое сигурно място.

— Няма сигурно място — каза Улпър. — Не и за него.

— Някакво място, което ще му се струва сигурно. Някое познато място.

— Старият му квартал ли? Той е живял в Калвър Сити. Къщите там са под надзор.

— Не там. Той е достатъчно умен, за да не отиде на стария си адрес. Пък и виждал ли си снимки от апартамента му? Той е празен, почти немебелиран. Няма сувенири, картини по стените, няма нищо в хладилника. За него не е бил дом, а само място за пребиваване.

— А тогава къде е домът му?

— Колата му може би.

— Конфискувана е за доказателство. Може да открадне друга.

Робин се изправи и закрачи.

— Не, погрешно се насочвам. Не дом иска той. Домът е бил кошмар за него. Бил е място за малтретиране и измъчване. Той никога не е имал дом. След това, което е прекарал в юношеството си, няма да поиска дом.

— Плача за него.

— Ти не разбираш, аз не му съчувствам, а се опитвам да усетя нещата заедно с него. Да усетя какво точно чувства сега… Когато баща му го е наранявал, той е напускал дома си. Не е бягал. Просто се е нуждаел от пространство, от дистанция.

— Къде би отишъл?

— Като дете се е стремял към западналите, претъпкани с хора градски райони.

— Това се отнася за твърде много райони на Лос Анджелис.

— Имам предвид наистина западнали като квартала на проститутките. Там би се навъртал по игралните домове, видеотеките, салоните за татуиране. — Тя насочи поглед към Улпър. — Татуировките.

— Какво за тях?

— Започнал е да се татуира, когато е бил тийнейджър. По-късно е минал на пиърсинг и правене на белези. Харесва му да се самонаказва. Доставя му удоволствие да пробождат и да нараняват кожата му.

— Добре, и така…

— Направил е някои от татуировките си, когато е дошъл в Лос Анджелис. Той дори спомена мястото в днешния ни сеанс. Каза името…

— Робин, дори да си спомниш името, съмнявам се, че ще отиде сега в някой салон за татуиране.

— „Диво мастило“ — заяви тя, — това беше името. Човекът, който правил татуировките, беше Ернесто. Ернесто в „Диво мастило“. Така ми каза.

— Добре. Но…

— Знам, знам, че сега няма да отиде там. Разбирам. Но ти изпускаш поантата. Това е районът, където трябва да търсим. Това е кварталът. Това е мястото, където се чувства удобно. Именно там, където се чувства сигурен.

— Освен ако не държи Мег. Тогава трябва да я отведе някъде.

— Вероятно, да. Но ако не е с него…

— Тогава дори да го намерим, няма да ни помогне да намерим и нея.

— Но това ще ограничи възможностите. Ще ни помогне да се съсредоточим в правилната посока. Струва си да опитаме.

Улпър внимателно кимна.

— Дай ми една минута — каза той, ставайки от масата. Отново излезе. Робин се чудеше дали търси адреса на „Диво мастило“, или ѝ урежда консултация с психиатър. Може би си мисли, че е загубила ума си. А може и да е прав. Но Улпър се върна.

— Намира се на булевард „Холивуд“, източно от Хайленд. Но няма начин да е отишъл там. Не може да върви по булеварда. Един издирван човек няма да се изложи на опасност, на тези тълпи от хора.

— Човек никога не знае. Нелогично е, но ако се дължи на стари страхове, то той може да се върне към стари стереотипи на поведение.

— Ще наредя Холивудският отряд да го държи под око…

Тя тръсна глава.

— Трябва да отидем там.

— Робин, наложи се да използвам връзки, за да проведа разпита ти.

— Разбрах. И какво?

— Аз не съм официално включен в този случай.

— Значи няма да нарушиш никакви правила, като ме заведеш в „Холивуд“.

— Ако Грей е там, то това е последното място, където трябва да бъдеш.

— Ако той е там, именно там трябва да бъда.

Замислено, той я изследваше с поглед.

— Доколко си сигурна в това?

— Не знам. Но съм права, че има шанс. Не мога да пресметна вероятностите.

— То е някакво вътрешно чувство. Предчувствие. Интуиция. Прав ли съм?

— Може да се каже и така.

Изглеждаше облекчен, че е препратил проблема към една удобна категория.

— В такъв случай може да извикаш моята бивша съпруга. Аз не съм подходящият продавач на предчувствия.

Той се запъти да излиза през вратата. Робин го хвана за ръката.

— Ако се отпуснеш за миг и помислиш непредубедено…

— Непредубедената мисъл е празна мисъл.

Търпението ѝ се изчерпи.

— Ти, дявол да го вземе, си комплексиран, знаеш ли го?

— Всъщност започваш вече да звучиш също като моята бивша.

— Мисля си да се отнеса до нея. Виж, трябва да направим нещо…

— Гоненето на миражи не е нещо. То е пилеене на време.

— Ти ми обеща да направиш всичко възможно.

— Това не включва лов на диви гъски и пращане за зелен хайвер. Извинявай за обърканата метафора.

Робин пусна ръката му и взе телефона си.

— Добре, щом не искаш да ме заведеш, ще си взема такси и ще отида сама.

— И това не е добра идея.

— Защо не? Грей така и така няма да е там. Нали сам го каза…

— С Грей или без Грей, това е един опасен квартал.

— Не по-опасен от онзи, където ме прати вчера следобед.

Той някак се смути.

— Да… добре… всъщност не мислех, че ще имаш куража да отидеш.

— Е, струва ми се, че наистина ти липсва интуиция. — Тя направи крачка покрай него. — Сега мисля да се махам оттук — освен ако нямаш намерение да ме сложиш под арест.

Улпър разпери ръце.

— Добре.

— Арестуваш ли ме?

— Ще те закарам до „Холивуд“. Да вървим, докторе.

Глава трийсет и пета

Хамънд стоеше на входа на паркинга в Уилшир под светлината на портативни лампи, обърнат към куп микрофони от всички местни телевизионни и радио компании. Репортерите образуваха полукръг от лица и камери пред него. Представяше си как отражението му можеше да се види във всяка камера и отново му се прииска да беше облечен в парадната си униформа.

Зад него беше капитан Търкъл, командир на районния участък в Уилшир, човек, на когото явно не му беше приятно да е на сцената. Хамънд не можеше да го вини. Хората на Търкъл бяха свършили работата и установили връзките, а сега заместник-началникът се бе появил, за да си присвои славата. Животът понякога е несправедлив. Но Хамънд не се тревожеше от това, та той изглеждаше далеч по-добре от Търкъл пред камерите. Можеше да представи по-добре Управлението. Управлението беше важното, а не личните амбиции на някого.

Да. Всичко беше наред.

— Саабът е намерен в седем и половина тази вечер — казваше той с премерена и мека интонация. — Един от охраняващите пазачи при рутинната си обиколка в гаража видял колата, паркирана на запазено място. Разпознал автомобила и номерата от изявленията по медиите. Тъй като съществувала възможност заподозреният да е все още в гаража, зданието веднага било поставено под контрол. Специалният отряд провел претърсване етаж по етаж и установил, че в гаража няма никого.

Тъй като беглецът е оставил колата на това място, то много вероятно било да е взел друга кола от гаража. По-рано тази вечер било съобщено, че е откраднат един понтиак. Решихме, че е напълно възможно беглецът, Джъстин Хановър Грей, да е взел понтиака. Колата е модел от 1995-а и е синя…

Той продиктува номерата, след това даде номера на телефонната линия и благодари на хората за съдействието. Да се благодари на хората, не е нещо, което често се прави. Обикновеният гражданин, настанен на дивана с пълен плик пуканки в скута си, просто обича да си се представя като участник в героичната борба срещу престъпниците.

Когато Хамънд се увери, че е съобщил всеки факт и е изтръгнал всяко възможно преимущество от този брифинг, великодушно предаде мястото под светлините на капитан Търкъл, „който може да добави някои бележки“.

Разбира се, Търкъл нямаше какво да добави и беше принуден да повтори съобщението на Хамънд и да каже общи неща за полицията. Остана впечатлението, че Хамънд е човекът, разпореждащ се с фактическите данни, докато Търкъл е празен дърдорко, използващ безогледно ефирното време. Когато започнаха питанията, всички въпроси бяха отправени към Хамънд, а Търкъл остана начумерен на заден план. Беше прекрасно.

— Уверен ли сте, че ще можете да намерите Грей? — запита Сузи Чен. Когато погледите им се срещнаха, той долови мимолетната ѝ усмивка, може би само като мълчаливо признание за лесния въпрос, който беше избрала.

Той знаеше, всички мислеха, че има сексуална връзка с нея. Всъщност нямаше. Отношенията им се крепяха на взаимната изгода. Той имаше нужда от сигурен медиен канал. Тя пък се нуждаеше от достоверен източник.

— Имам пълно доверие в професионализма и безкомпромисността на Полицейското управление на Лос Анджелис — каза той. — Ще намерим беглеца. Той може да бяга, но ние ще го уловим. Може да се крие, но ние ще го подушим.

Последва хаплив въпрос от местните „късни новини“.

— Какви предпазни мерки трябва да вземат хората? — Това беше Хендерсън от „Фокс“. Хамънд се чудеше дали този човек съзнава абсурдността на въпроса си. В нормален период от двайсет и четири часа в Лос Анджелис ставаха пет или шест убийства. Стотици убийци, хиляди от тях през цялото време се ширеха из града и околностите му. Та нима бягството на един широко известен престъпник имаше толкова голямо значение?

Разбира се, не можеше да каже нищо такова.

— Съветваме хората да бъдат бдителни и да са спокойни — отговори той, сякаш думите бяха наизустени. — Никой гражданин не трябва да предприема каквото и да било действие, за да се доближи или да задържи заподозрения. Всеки, имащ някакво сведение за местонахождението на Джъстин Хановър Грей, е длъжен да се обади…

Отговори на още няколко въпроса и се сбогува с репортерите с изражението на човек, чието време е твърде ценно, за да го пилее.

Далеч от медиите, той обсъждаше с Люински и Бенър:

— Как се представих?

— Много добре — обяви Люински.

Това беше предвидимо. Обърна се към Бенър, очаквайки не толкова сервилен отговор.

— Добре се справихте — каза Бенър. — Линията „бягай и се крий“ е действаща. Всички ще я използват. Някои от тях могат да я предвождат.

— Ако съм бил толкова добър, ти защо имаш вид, сякаш току-що си погребал най-добрия си приятел?

— Аз все още не съм ентусиазиран от това, шефе. Справяте се великолепно — ако открием Грей — и ако той междувременно не предизвика някакъв скандал. Но ако престъпникът се окаже неуловим…

— Няма да се окаже. Както казах и преди, Грей е глупак. Не му стига акълът да остане свободен задълго.

— Излизайки навън с друга кола, показва малко акъл. Той беше белязан човек в този сааб.

— Сега е белязан в понтиака.

— Освен ако вече не го е захвърлил за някоя нова.

— Фил, ти си един песимист. Имай малко вяра. Знам какво върша. Ще хвана Джъстин Грей. — Обърна се към Люински. — Какви са най-последните сведения по преследването?

— Има въоръжени полицаи в Мохаве, които ще използват инфрачервени проследяващи устройства. Охранителни патрули обикалят местата из пустинята с уреди за нощно виждане. Шерифът обмисля включването на Националната гвардия, ако Грей не бъде открит до утре.

— Националната гвардия ли? Но за какво?

— За претърсване на второстепенните пътища за тялото на момичето.

— Няма да бъде необходимо. Ние ще арестуваме Грей преди това. Той ще ни каже къде е оставил момичето. Освен ако — добави припряно — не я открием с него, жива и невредима.

— Какви са шансовете? — попита Бенър, видимо разтревожен.

Хамънд сви рамене.

— Не знам. Може би ще бъде твърде късно за нея.

— Звучите наистина съкрушен от това.

Внезапната разгорещеност на Бенър изненада Хамънд. Тогава той си спомни, че бившият транспортен полицай има своя дъщеря тийнейджърка. Кендис или Катрин — нещо такова. Онази с музикалния рецитал.

— Трябва да се абстрахираме от личните си чувства — каза Хамънд. — Не можем да си позволим да бъдем емоционално въвлечени.

— Това изобщо било ли е някога проблем за вас, шефе?

Бенър каза това с най-слабата интонация на възмущение. На Хамънд не му се хареса.

— Не мислиш ли, че трябва да се работи с медиите? — попита той. — Не може да ги оставим да предадат тази история по изопачен начин.

Бенър кимна, приемайки, че го отпращат, и се отправи към кръжащата група репортери.

— Той е глупак — обади се Люински. — Ако бях на ваше място, щях да го пратя отново да дупчи талони.

Хамънд не отговори на това. Той тихо каза:

— Наистина се тревожа за момичето. Но не можем да си позволим да изгубим фокуса си.

— Несъмнено. Разбрах ви.

— Открием ли Грей, ще го накараме да ни заведе до Меган Камерън.

— Вярно.

— Ще си я върнем. Може би жива, може би не. Сега не сме в състояние да направим нищо повече.

— Слушам ви, шефе — каза Люински.

Да, помисли си Хамънд. Ти ме слушаш. Но вярваш ли ми?

Той се отправи към колата си, където шофьорът му гледаше най-актуалното от обсъждането на новините по един портативен телевизор. През отворения прозорец се чуваше собственият му глас, заявявайки: „Той може да бяга, но ние ще го хванем. Може да се крие…“.

На Хамънд му мина през ума, че трябва да се мрази, задето мисли така — но по дяволите, това наистина беше добра насока.

Глава трийсет и шеста

Когато Хамънд завърши съобщението си, Улпър изключи радиото.

— Все пак е нещо — отбеляза той.

На Робин така ѝ се искаше да бъде оптимистка, но знаеше, че намирането на колата не е важно. Не беше и очаквала Грей да задържи сааба.

— Няма да го открият, търсейки колата — тихо каза тя, седнала на мястото до шофьора. — В този град има десет милиона коли.

— С всички патрулиращи отряди в околността има шанс да познаят колата.

— Далечен прицел.

— Не толкова далечен, щом преследването е в ход. Няма как да не успеем.

— Благодаря за предсказанието.

— Ако Грей държи дъщеря ти, той е в пустинята. Ако не, най-вероятно се е изпарил от града. Колкото по-далеч отиде от Лос Анджелис, толкова по-добре.

— Това може да стане, ако мисли логично. Струва ми се, че е стреснат и уплашен.

— Социопатите са студени хора. Всъщност са леденостудени. Те не се плашат, нито се отчайват.

— Мислиш, че не са човешки същества ли?

Той стисна волана, сякаш сега той заместваше гумената му топка.

— Технически са човешки същества. Но само отчасти. Те нямат нормален емоционален обхват. Известно ти е това. Не изпитват съчувствие, нито състрадание.

Робин го атакува с неговите думи.

— Тогава не мислиш ли, че те са реалисти? Че са практични. — Пое глътка въздух. — Извинявай. Не беше честно. Аз просто… мразя, когато се отрича човешката природа на някого. Погрешно е. Уронващо е достойнството.

— Уронващо тяхното или нашето достойнство?

— Тяхното и нашето.

— Ти не си виждала онова, което аз съм видял, докторе. Не си виждала тяло, натикано в кофа за боклук с липсващи ръце и крака. — Тя настръхна, пронизана от страх. Улпър забеляза. — По дяволите — изруга той. — За миг забравих… за дъщеря ти.

— Няма нищо. — Робин се опитваше да възвърне самообладанието си. Не трябваше да мисли за Мег сега. Мислите ѝ за Мег щяха да я подлудят. — Знам, че си видял много. Мотаел си се наоколо — нали така ми го каза миналата нощ?

— Звучи като нещо, което бих казал.

— Но проблемът е, че и аз съм била наоколо, независимо дали вярваш или не. И знам, че има нещо повече за тези хора, отколкото криминалното досие. Та нали всеки от тях, дори и най-лошият, е нечий син или съпруг, или… баща. — Тя направи усилие да изрече спокойно последната дума.

— И жертвите им са обичани от някого — напомни Улпър.

— Знам. Лошо е, ако го загубиш от погледа си. Всичко това трябва да бъде в полето на виждането ни. Трябва да обхванем цялата картина, всичките страни. — Ала всичко, което беше в състояние да види сега, беше Мег. Мег в опасност… Мег в беда.

— Не можем да бъдем всезнаещи — възрази Улпър.

— Но не можем да бъдем и безчувствени.

Той изсумтя, сякаш не желаеше да се ангажира. Робин реши да престане да говори по въпроса. Точно сега нямаше сили да спори. Цялото ѝ внимание беше насочено към това да не се разридае.

— Имаме късмет, че Хамънд провежда шоуто — каза Улпър. — В сравнение с други висши офицери той не е чак толкова лош.

— Имам впечатлението, че малко театралничи.

— Обича да го снимат, това е сигурно.

— Тогава защо казваш, че сме късметлии с него?

— Защото той може да щракне с пръсти и да накара хората да подскочат. Хамънд върви бързо към върха на Управлението. Ако правилно изиграе козовете си, след няколко години може да стане началник. По дяволите, той е уверен, че дотук ги е изиграл добре.

— Предпочитам началникът Уагнър да е командирът.

— Твоят ангел. Твоят опекун.

— Моята връзка с Управлението — коригира го тя.

— Уагнър няма да се набърка в този случай. Той избягва риска. Държи се настрана от всичко комплицирано. И ако той провеждаше нещата, щеше да бъде прекалено предпазлив, за да се направи нещо.

— Може би предпазливостта е по-добра от безразсъдството.

— Хамънд не е безразсъден. Той е просто амбициозен и не се бои да го демонстрира. Започнал е в полицията през деветдесетте. Посещавал е вечерно училище, за да получи колежанска диплома, след това и магистърска. Изкачвал се е по стълбата — наркотици, работа под прикритие, патрулиране — цели девет години. Ние сме връстници, а той заема най-добрата позиция. И това ме кара да се чудя какво направих не както трябва.

— Не си сгрешил в нищо. Гледал си си работата.

Улпър пак стисна волана.

— Понякога ми се струваше, че не съвсем както трябва.

— Ти ли смяташ така — или бившата ти жена?

— О, недей. Моля ти се, не ме слагай на кушетката.

— Професионален навик. Съжалявам. — Робин не искаше някакъв импровизиран терапевтичен сеанс с него. Имаше да мисли за други неща.

— Когато се появих за нашата среща — каза Улпър, — рампъртските полицаи помислиха, че съм там, за да се лекувам. Сигурно утре новината ще плъзне из цялата служба.

Да, срещата им. Робин беше забравила за нея. Опита се да се съсредоточи.

— А какво дойде да ми кажеш?

— За Бранд ли? — Той сви рамене. — Прегледах досието му. По мое мнение стрелбата ми се струва ясна. Разпитът е направен, доколкото мога да кажа, съвсем коректно. Историята на Бранд е логична, с материални доказателства.

— Но той ми разказа друга история.

— Нима под хипноза хората не казват разни неща?

— МБП не е хипноза.

— Но е променено състояние на съзнанието. Не може ли умът да изиграе някой трик на човек — под силата на внушението — както при всички тези случаи на малтретирани деца, които се оказват празни приказки?

— Може и да се случи — съгласи се тя.

— Доколкото разбирам, това става винаги. Хората са хипнотизирани и започват да говорят за миналите си животи. Как са препарирали мумии или са им били отсечени главите по време на Френската революция.

— Бранд не говореше за минал живот. Говореше за Еди Валдез. И ако е убил Валдез, как го е сторил… — Робин спря. В ума ѝ се появи нова мисъл, една достатъчно силна мисъл, че да изключи напиращия страх за дъщеря ѝ.

— Да? — подкани я Улпър.

— Тогава може би има мотив да ме преследва.

— Да те преследва ли?

— Грей спомена, че имало и друг човек, мистър Невъзмутим.

— Хайде да спрем. Знаеш, че тази му история е глупост.

— Разбира се, че е. — Тя погледна Улпър. — Освен… ами ако не е?

Той замълча, преди да отговори, а когато го направи, въпросът му я изненада.

— Ти пострада по-лошо, отколкото даде да се разбере, нали?

— Какво те кара да казваш това?

— Не извъртай нещата. Загубила си съзнание, когато той те е ударил.

Робин се предаде.

— Как го разбра?

— Ако не беше го загубила, щеше да бъдеш сигурна дали е бил един човек, или са били двама.

— Е, добре, улови ме. Не исках да ме изпратят в спешното отделение, затова малко поизлъгах.

— Сътресението на мозъка не е нещо, с което можем да се отнесем лекомислено — както трябва да знаеш, докторе. Колко време продължи?

— Струва ми се, достатъчно дълго, за да може Грей да убие пазача и да обуе панталоните му.

— Това ще рече поне няколко минути. Ще те заведа в „Сийдърс Синай“.

— Не. Няма да го направиш.

— По дяволите, та ти си лекар. Знаеш колко сериозна може да бъде една черепно-мозъчна травма.

— Да, наистина знам. И не давам пет пари…

— Робин…

— Не ме е грижа дали имам субдурален хематом. Не се тревожа, че ще получа емболия или инсулт. Мег е някъде сама в беда и докато не бъде спасена, не ме е грижа какво ще стане с мен. То няма значение.

— Добре, добре.

Робин се окопити. Не можеше да си позволи да изпадне в хистерия — или да смятат, че е в такова състояние.

— Виж — каза тя почти спокойно, — нека приемем, че Грей е казал истината. Нека си представим, че Бранд е бил този, който се е вмъкнал в кабинета ми, убил е пазача в чакалнята…

— Спомни си, че видя кръв по отвертката на Грей.

— Дори да е така, представи си…

— Първо, имаме един тайнствен мъж, който просто така се случва, че отвлича дъщеря ти петнайсет минути, след като Грей е избягал. Сега имаме сержант Бранд, който убива пазача и те напада, и какво, опитва се да натопи Грей за това ли? Нима не разбираш колко налудничаво звучи всичко?

— Не знам. Аз… — Тя потърка челото си. — Струва ми се, че е така.

— Бранд изобщо не е бил близо до кабинета ти. Той не е ченге измамник, не е убиец. Работил съм с това момче почти двайсет години.

— Но въпреки това ти не го познаваш. Никой не го познава. Права ли съм?

— Нека насочим вниманието си към залавянето на Грей. Знаем, че той е онзи човек, когото трябва да намерим.

Робин не можеше да оспори това.

Мобилният ѝ телефон иззвъня. Нелогично, тя си представи, че е Мег, но гласът, който я поздрави, беше на криминалиста Гейнс.

— Доктор Камерън? Прегледах дневника. Означава ли нещо за вас името Гейб?

Тя напрегна паметта си.

— Не. Не мисля така.

— В дневника си дъщеря ви споменава нещо за някого с това име.

— Само Гейб ли? Няма ли и фамилия?

— Боя се, че няма. Но може би има начин да получим повече информация. Има загатвания, че са се свързвали с Гейб по имейла. Това, което искам да направя, с ваше разрешение, е да изследвам компютъра в стаята ѝ. Може на твърдия диск да е оставила имейлите.

— Започвайте. Правете всичко, каквото трябва.

— Ще ви уведомя, ако се появи нещо.

И затвори. Робин пъхна мобилния телефон в джоба си.

— За какво се отнасяше всичко това? — попита Улпър.

— Обади ми се следователят от мястото на престъплението. Иска разрешение да изследва компютъра на Мег.

— Кой е Гейб? Твоят тайнствен мъж ли?

— Някой, за когото Мег е споменала в дневника си.

— Някое момче, което е сразила. Някой приятел от училище.

— Вероятно. — Не искаше да разисква това, а и не трябваше, защото завиха по булевард „Холивуд“.

Периодично бяха правени опити за съживяването на „Холивуд“, но подобренията изобщо не се осъществяваха. Робин се взираше в порно театрите, стриптийз клубовете, баровете и в групите от хора по улиците. Слънцето се бе скрило зад сградите и билбордовете и улиците бяха потънали в дълбока сянка под потъмняващото небе.

Не ѝ се искаше да мисли, че Мег е някъде на място като това — а дори и на по-лошо. А в този град имаше лоши места. Навсякъде имаше сенчести страни.

— Ето го салона за татуиране. — Улпър посочи яркия знак над вратата на магазина „Диво мастило“. — Къде ли ще е сега той?

— Просто продължавай да обикаляш.

Те пълзяха в бавно придвижващ се поток надолу по булеварда, отправяйки се на запад. Когато отминаха Хайленд, мястото малко се пооживи, заприлича повече на туристически център, макар и доста съмнителен.

— Знаеш ли — започна тя, — ако го намерим…

— Няма да го намерим.

— Но ако го намерим… и той е въоръжен…

— И аз съм въоръжен.

— Дори и когато не си дежурен ли?

— В този град един полицай никога не е свободен от дежурство. — Улпър отгърна леко сакото си, за да може тя да хвърли поглед на затъкнатия в колана му пистолет. — По-добре ли се чувстваш?

— Да, наистина. Но ми се струва, че отидохме твърде далеч. Хайде да се връщаме. Трябва да се отправим по-нататък на изток.

В тази посока районът ставаше все по-неприятен. Робин си представяше, че Грей ще се стреми към най-претъпканата част на булеварда.

Улпър обърна колата, като направи един неправилен обратен завой, препречвайки пътя на някакъв шофьор, който наду клаксона си.

— Ето ти предимството да си полицай — каза лейтенантът. — Изобщо не се тревожиш от наказания за нарушенията.

Тя не отговори. Разглеждаше претъпканите с хора тротоари, витрините на магазините и страничните улици.

Отново минаха покрай „Диво мастило“ и продължиха на изток от Лас Палмас. Робин се наведе напред от седалката.

— Спри за миг. Явява се една възможност.

Тя гледаше към бляскавите светлини на някаква видеотека.

— Такива места са за децата.

— И Грей не е нещо повече от дете. С блокирано емоционално, сексуално и социално развитие. Натрапливо фиксиран към ученички. — Думите сякаш бяха наизустени. — Но това не е единствената причина да погледнем вътре. Като юноша той е имал навика да виси из видеотеките.

— Той ли ти го каза?

— Когато е бягал от близките си, играел е на комар или на подобни игри. — Усети горчивината в думата. — Винаги е изпитвал удоволствие от комара. — Отново погледна към видеотеката. — Може и да е вътре.

— Ще опитаме. — Улпър вкара колата в червена зона и сложи значката си на таблото, осигуряване срещу билет за глоба.

Двамата излязоха от колата. Когато се изправи, Робин почувства леко зашеметяване от прилив на кръв. Усети, че Улпър я наблюдава, докато заключваше колата.

— По дяволите, това трябва да е от удара по главата — каза той.

— Ще оживея.

— Вероятно. Но докторе — не ме лъжи вече. Не ми харесва.

И преди тя да успее да му отговори, Улпър я въведе във видеотеката.

Глава трийсет и седма

Бранд не можеше да си представи какво, по дяволите, правят. Не беше лесно да проследи Улпър и Камерън, след като те напуснаха Паркър Сентър. Паркира колата си на улицата срещу подземния гараж и наблюдаваше как служебни и частни коли влизат и излизат, когато пейджърът му изчурулика SOS. Тъй като не очакваше Камерън да бъде с Улпър, едва не пропусна да види, че тя седи до Улпър в колата му. Трябваше бързо да се отдръпне от тротоара, за да настигне Улпър в свръхнатовареното движение към града. Караше две-три коли след тях, за да се прикрива.

Помисли си, че Улпър има намерение да заведе Камерън в болницата или в дома ѝ. Вместо това колата се отправи към „Холивуд“, обикаляйки и връщайки се по булеварда, сякаш търсеха нещо.

А сега двамата влязоха в една видеотека. Не можеше да разбере защо отиват там, освен ако Камерън не бе решила, че Грей може да виси някъде вътре. В края на краищата Грей беше целта. Явно Камерън не бе видяла и не можеше да си спомни кой я беше нокаутирал, така че обвиняваха Грей.

Беше някак забавно — един сериен убиец да бъде закопчан заради несправедливо обвинение. Като че ли копелето нямаше вече достатъчно данни в биографията си. Дори ако го хванеха жив и той се закълнеше, че не го е направил, кой ли щеше му повярва?

Сигурно Камерън си е втълпила в ума, че Грей ще посети тази видеотека. Тя лекуваше Грей и вероятно си мислеше, че някак може да проникне в душата му.

Що се отнася до Бранд, той не се хващаше на това, че някой би могъл да разбере Джъстин Грей. Има си хора просто чешити, безцветни и простодушни. И да се опиташ да ги разбереш, беше все едно да се опитваш да анализираш мотивацията на пасаж хищни риби. Именно така гледаше на това.

И доволен от себе си, поклати глава, докато заключваше колата си краун виктори, паркирана по-надолу от колата на Улпър. Я виж ти, Алън Бранд, философа. Като че ли знаеше за какво, по дяволите, говори. И като че ли имаше някакво значение.

Онова, което имаше значение, беше да хване Робин Камерън сама.

Щеше да бъде трудно. Проблемът бе Улпър. Той беше точно до нея. Най-вероятно двамата нямаше да се разделят — не и ако мислеха, че Грей е някъде наоколо.

Бранд се приближи до видеотеката, докосвайки с пръст пистолета под якето си. Берета 9-милиметров, идентичен на служебния му пистолет. Не вярваше да може да свикне с друг вид оръжие. При спешен случай той разчиташе на инстинкта и рефлекса, нуждаеше се от пистолет, който да усеща като част от себе си, като продължение на собствената си ръка.

Може би тази вечер нямаше да използва пистолета. Имаше и други начини да се справи със ситуацията. Преди всичко трябваше да бъде умен. Знаеше си, че не е от най-умните глави. Никога не е бил отличен ученик, дори не и среден. Едва бе изкарал общинския колеж. Знаеше, че никога няма да стигне и до по-горен чин.

Но беше научил едно-две неща за самосъхранение. Оцеляването — то беше над всичко. По улиците се научаваш да оцеляваш, иначе няма да изтраеш дълго.

Докато чакаше пред Паркър Сентър, той бе решил нещо. Каквото и да се случеше, щеше да надживее тази бъркотия. Щеше да направи каквото и да трябваше. Нямаше да се провали.

Глава трийсет и осма

На Мег ѝ се искаше да запали цигара.

Да запали цигара, значеше да има запалка и по някакъв начин да проникне в пълния мрак около нея. Тя трябваше да пропуши, а не да тръгва с Гейб. Лошо бе избрала порока си. Разбира се, не беше мислила за Гейб като за порок. Мислеше за него като за любовта на живота си. Мъжът, който никога няма да я предаде. А сега сякаш се събуждаше от сън — от един глупав, безсмислен сън.

Той беше прав, когато я нарече незряло дете. Само едно незряло дете можеше да направи грешката, която направи тя.

Хората винаги казват, че се учиш от грешките си. Но надали ще можеш много да научиш, ако поради грешката си бъдеш убит.

Трябваше да спре да мисли така, трябваше да мисли позитивно.

Позитивно. Добре. Тя беше окована за металната преграда в едно тъмно мазе и чакаше един мъж, когото смяташе, че обича, да се върне и да я убие.

Е, той не беше казал точно, че ще я убие, но това изглеждаше неминуемо.

Въпреки че не знаеше истинското му име, Мег го познаваше. Познаваше лицето му. Неговото… тяло. Знаеше, че той беше на тържествената вечеря при награждаването на Робин. Знаеше, че е полицай. Знаеше твърде много.

Вчера се чудеше какво ли им е било на жертвите на Грей, докато са чакали отзад във фургона му, знаейки, че ще умрат, но не и кога. Е, сега знаеше.

Заудря с белезниците по металното перило, но безполезно. В мрака около себе си чуваше шумолене. Нарушила беше всяко етично правило, което майка ѝ ѝ бе втълпявала. Беше лъгала, беше се измъквала тайно и правила секс с един мъж, два пъти по-възрастен от нея. Мислеше се за толкова умна, толкова пораснала и че нейната майка, въпреки интелекта и образованието си, просто не може да го приеме, защото е твърде стара, за да разбере истинската любов.

А какво излезе — това, което Гейб е чувствал към нея, изобщо не е било любов, а някакъв вид патология, която майка ѝ напълно щеше да разбере, защото ежедневно работеше с ненормални хора. Тя от самото начало щеше да прецени Гейб като психопат. Да забележи безумието му, а на Мег не ѝ бе дошло и наум за това.

— Така е, тя е умна, а аз глупава — прошепна Мег. — Тя е права, а аз греша. Чудесно. Как би могло това да ми помогне да се измъкна оттук?

Разбира се, не можеше. Нищо не можеше. Хваната бе в капан и не беше в състояние да се освободи, а животът ѝ щеше да свърши на петнайсет години.

Стъпки.

Отгоре.

Той се е върнал.

По цялото ѝ тяло премина тръпка, сякаш бе залята с ледена вода. Дръпна белезниците, късата им верига изтрака и ожули китката ѝ. От гърлото ѝ започна да се надига нещо средно между стон и ридание. Тя го преодоля и зачака.

Стъпките се приближаваха.

Не искаше да мисли какво ще стане в следващия момент, но не можеше да се спре. През ума ѝ като на филмова лента минаваха образи. На колко драматизирани убийства е била свидетел през живота си? Хиляда? Десет хиляди? Сякаш всяко едно от тях се повтаряше в паметта ѝ — всеки изстрел и намушкване с нож, смърт при пожар или във вода, или при мъчение, всеки гангстерски удар и убийства на сериен убиец. Всичките начини, по които се причиняваше смърт. Какъв ли щеше да бъде нейният начин?

Стъпките спряха вън до вратата.

Поглеждайки нагоре, видя мъждукаща следа от светлина, процеждаща се през процепа на вратата.

Джобно фенерче. Вън вече трябва да е тъмно. Нужно му е фенерче, за да намери пътя си.

Потокът от образи започна да препуска. Видя се обесена, удушена, бита до смърт. Плашеше се от удари, които още не бяха осъществени. Започна отново да плаче, новите сълзи се стичаха по засъхналите солени следи на бузите ѝ.

Вратата се отвори. След дългия мрак светлината я заслепи. Трябваше да извърне поглед.

— Меган? — Мъжки глас. Не на Гейб. Беше някой друг.

Тя бе твърде угнетена, за да говори. Преди да стигне най-долу на стълбата и да я освети, лъчът обиколи стаята и освети ъгли, които изобщо не беше видяла — черните стени и бетонния под, спарени нечистотии и скелети на мишки, големи паяжини и прах.

— Всичко е наред, Мег — кротък глас. — Всичко е наред. Аз съм полицай.

Тя вдигна главата си в кръга светлина.

— Полиция? — прошепна.

Той остави фенерчето на стълбището и лъчът му освети слабо стаята. Слезе по стълбата, движейки се бавно, като че ли се боеше да не я уплаши.

— Така е. Аз съм детектив Томлинсън.

— Детектив Томлинсън? — повтори като слабоумна думите на мъжа.

— Да. — Той беше почти на края на стълбата. — Полиция на Лос Анджелис, отдел „Убийства“.

— Как ме намерихте?

— Някой се обади да каже, че е видял подозрителна кола зад фабриката. Автомобилът приличаше на онзи, който бяха видели да напуска квартала по време на отвличането ви. Аз го проверих.

— Вие самият ли?

— В момента нямаме достатъчно персонал. Много хора ви търсят — вас и Грей.

— Грей ли?

— Джъстин Грей, серийния убиец.

— Избягал ли е?

Томлинсън вече беше стигнал до нея. Блясъкът на светлината от фенерчето очертаваше едната страна на лицето му, когато се засмя, поглеждайки надолу към нея.

— Днес следобед.

Това обясняваше обаждането на майка ѝ, но правеше всичко друго още по-объркано. Случайно съвпадение ли беше, че Гейб я бе отвлякъл толкова скоро след бягството на Грей? Ако не беше случайно съвпадение, то какво ставаше?

— Нищо не мога да разбера — прошепна тя.

— Не се и опитвай да го разбереш. Преживяла си толкова много. — Той бръкна в страничния джоб на сакото си. — Дай да махнем тези белезници и да си тръгваме оттук.

Извади нещо от джоба си. Някакъв ключ. Трябва да беше ключ за белезници. Но на слабата светлина от сложеното на площадката фенерче Мег не беше съвсем сигурна.

Мъжът посегна към нея.

— За нула време ще отключа белезниците.

При всякакви други обстоятелства тя щеше да му позволи да го направи. Но една мисъл я възпря.

Гейб също беше полицай.

Дръпна се назад.

— Нека го видя.

— Какво да видиш?

— Ключа за белезниците.

Той се намръщи, учудвайки се на подозрителността ѝ.

— Разбира се, Мег. Ето го.

Вдигна бавно ръката си — после внезапно и със замах я насочи към голата кожа на дясната ѝ ръка. Тя се извъртя и само юмрукът му одраска кожата ѝ. Отдръпна се колкото ѝ позволяваха белезниците.

Видяла бе какво държи в ръката си. Не беше ключ.

Беше спринцовка.

— Гейб те е пратил — гласът ѝ беше хрипкав и прегракнал, — нали? Той те прати?

Томлинсън спря. Изведнъж стана съвсем друг човек, любезността му изчезна.

— Гейб? — Той се подсмихна. — С такова име ли се представи?

— Какво е истинското му име? Кой е той?

Мъжът не обърна внимание на въпроса ѝ.

— Това копеле — каза той — някой ден ще загази, обикаляйки наоколо като котарак. — И обгръщайки я с поглед, продължи. — За такова сладко парче като теб човек е склонен да поеме риска от последиците.

Мег се втренчи в спринцовката. Беше пълна с кафеникава течност.

— Какво има в нея?

— Ти друсала ли си се някога, маце? — Томлинсън премигна с очи някак закачливо.

— Не.

— Никога ли? Дори не с трева?

— Не вземам наркотици.

— Разбрах. Ти си добро момиче. Всичко, което правиш, е да смучеш пениси и да разтваряш бедрата си. — Той дяволито ѝ намигна.

— Какво има в спринцовката?

— Мила, това, което имаме тук — вдигна спринцовката, за да се освети, — е добрият стар жребец. Силният бонбон. Разбираш ли за какво говоря?

— Не.

Той се засмя.

— Ама ти наистина си като пеленаче. Хероин. Това е, което имам. Съвсем незаконно, наркотик от първа класа. Колумбийски продукт, добро вещество, много чисто. Той неотдавна изчезна от стаята за доказателства — един грам, достатъчно да те изпрати на истинско зловещо пътуване. Пътуване с еднопосочен билет. Съжалявам, че го казвам.

Тя се вгледа в хлътналите му очи, до които светлината не стигаше.

— Защо?

Томлинсън не ѝ обърна внимание.

— Виж, мога и да те застрелям, но ще го направим така, за да не бъде открит куршум.

Мег се опита да отстъпи назад, но прикрепящите я белезници не ѝ позволяваха да се отдръпне повече. Той сграбчи дясната ѝ ръка.

— Просто стой мирно, Мег. Няма да трае дълго.

Изхвърли няколко капки от спринцовката и я насочи към голата ѝ кожа.

— Имаш хубави сини вени. Ще го вкарам веднага. Действието му ще е бързо. Светлините ще изчезнат за миг. — Усмихна ѝ се в мъждивата светлина, идваща от лъча на фенерчето. — Срамота е да загубя такова висококачествено нещо.

Иглата заслиза дъгообразно бавно надолу.

— Да загубя и теб — добави той, — наистина и това е срамота.

Всичко вървеше някак бавно. Дъхът ѝ беше спрял. Погледът ѝ се бе вторачил в една точка. Знаеше, че може да остави страха да я парализира и тогава щеше да умре или може да се бори и да направи нещо.

С гневен вик тя изви ръката си настрана. Той я беше хванал здраво, но пропитата ѝ с пот кожа се хлъзна между пръстите му и Мег му се измъкна.

Очакваше, обзета от страх, тя да отстъпи. Вместо това момичето се хвърли върху него, спусна ръка надолу и сграбчи слабините му. Стискайки юмрука си, Мег усети меките торбички на скротума му. Стисна ги още повече и силно ги изви.

Гласът му се вдигна с октава:

— Мамка ти.

Сграбчи ръката ѝ, едно инстинктивно действие. Тя пусна ръката си от скротума му, но изтръгна спринцовката и замахна към лицето му. Той се опита да се отдръпне, но не успя. Иглата се заби встрани на врата му, пръстът ѝ натисна буталото и струя кафеникава течност се вля в каротидната му артерия.

От устата му се изтръгна нещо като животински вой. Вдигна ръка да я удари, но в този момент лицето му се зачерви, а дишането му стана повърхностно и хриптящо.

Томлинсън падна по корем, влачейки ръце по пода.

— Не мога да виждам. Не мога…

Не беше в състояние да продължи да говори. Вдигна се на едното си коляно, преди да рухне като тресяща се купчина. Дишането му беше учестено и шумно и звучеше с някаква странна хрипкавост, сякаш дробовете му бяха задръстени.

Държейки още празната спринцовка в ръка, Мег се вгледа в него. Помисли си, че вероятно го е убила. Този факт я удари като плесница и тогава почна да вика за помощ, да крещи неистово, знаейки, че никой не може да я чуе.

Глава трийсет и девета

Във видеотеката беше лудница.

С Улпър до нея, Робин се промъкваше през оглушителния шум, сред блъскащата се тълпа и блясъка на игралните машини. От години не бе попадала в подобно място и едва ли не очакваше да види близки познати от ранните видеоигри като „Фрогър“ и „Пек-Мен“. Вместо това беше оградена от големи екрани, изпълнени с изумителни натуралистични действия, подсилени със стереофонични ефекти с до болка висока сила. Една конзола показваше състезание на коли, на друга играчът беше под вода, трета пресъздаваше осветени от факли храмове в тресавищата на джунглата. Робин видя хватки на карате, танцьорски скокове, завършващи с изригване на огън от атомни оръдия, разни хватки в борба, стигащи до смърт поради счупване врата на противника. Представените противници понякога бяха твърде своеобразни, динозаври или таласъми, но най-често бяха човешки същества, неопределени етнически, неразличаващи се от добрите хора, доколкото можеше да каже. Вероятно вече смисълът не беше доброто срещу злото. Вероятно изобщо нямаше смисъл.

Деветдесет процента от играчите бяха тийнейджъри и повечето момчета. Имаха студен, безизразен поглед, какъвто Робин бе виждала при ротативките в Лас Вегас. Стояха съсредоточени и наведени напред, движейки пръстите си по бутоните с виртуозна бързина, като пръстите на опитен музикант, натискащи клавишите на флейта. Момчетата бяха предимно черни и латиноамериканци, правещи се на гангстери с размъкнатите си панталони. Тя се чудеше какво ли ще си помислят, ако знаеха, че един сериен убиец се навърта наоколо, дали щяха да са уплашени, ужасени — или щяха да поискат автографа му? Момичетата, които беше убил, може би не им се струваха по-реални от появяващите се по екраните фигури. За тях може би Джъстин Грей щеше да бъде най-решителният играч.

Но сега момчетата не я интересуваха. Робин насочи вниманието си към по-рядко срещащите се възрастни в тълпата. Всички те бяха мъже. Не виждаше да има тук жена над деветнайсет години. Това бяха странна смесица от дебели мъже с лош цвят на кожата и недохранени мъже с хлътнали очи, изглеждащи като клошари.

Не можеше да открие Грей между тях, но все още беше твърде рано, за да е сигурна. Видеотеката бе огромна, разклоняваше се в ниши, кътове и стаи със специално предназначение. Светлините бяха променливи и разсейващи, а тълпата заемаше всеки ъгъл, всеки сантиметър от пространството на помещението.

Чудеше се колко ли дълго тези хора прекарват тук, убивайки време — също като онези, тълпящи се около ямата с кучетата. Хора като Бранд. Може би днес той пак щеше да бъде на боя с кучета.

Или може да е бил в кабинета ѝ, убивайки нещо повече от времето.

Бранд харесваше това място. То беше грубо и лудо, и въпреки че нищо особено не се случваше, действаше му странно възбуждащо да гледа как наведените над видеоигрите деца противопоставят рефлексите си на скоростта на компютъра. И бе толкова шумно. Това беше добре. Шумът бе добро прикритие. Ако трябваше да използва 9-милиметровия си пистолет, изстрелът може би нямаше да се чуе.

Той обиколи залата, гледайки афишите, като не изпускаше от поглед Улпър и Камерън. Въпреки че беше едно поколение по-стар от повечето играчи, той не изпъкваше много. Тъмното яке му помагаше да се смеси — за разлика от спортното сако и отворената риза на Улпър или закопчаната догоре блуза и стилните панталони на Камерън. Двамата изглеждаха като нервни родители от средната класа, дебнещи някой избягал тийнейджър. А като си помислиш, това не беше много далеч от истината. Грей бе любимият проект на психиатърката, нейна рожба, и явно днес той беше изчезнал.

Вик на отчаяние от един играч на няколко крачки от него го стресна. Погледна към момчето. То бе твърде погълнато да удря с юмруци апарата, за да го забележи. Хвърляйки поглед отсреща, установи, че жертвите му ги няма, бяха се загубили в тълпата.

Бранд разучаваше неясните очертания на лицата и телата с надеждата да ги открие. Вярваше, че не са си отишли.

Ето ги. Видя двамата да влизат в една странична зала.

Все още не се бяха разделили. Това беше проблем, но поне засега Камерън продължаваше да е пред погледа му.

Нямаше да му се изплъзне. Така си бе обещал. Той може да бе оплескал много неща по време на четирисет и една годишния си живот, провалил се беше повече, отколкото имаше сили да си спомни, изтървал кариерата си, изгубил всеки шанс за брак или семейство, завършвайки в тъжна малка къщичка в шибан квартал. Може би нямаше бъдеще, но тази нощ трябваше да изпълни една мисия и този път нямаше да се провали. Без значение как, така или иначе, щеше да излезе победител.

Докосна издутината на пистолета си под якето, докато пресичаше залата и бавно се приближаваше към Робин Камерън.

— Бранд съобщи ли днес, че е болен? — обърна се Робин към Улпър.

— Да. Но не е бил на боя с кучета.

Тя погледна към него, изненадана, че е отгатнал мислите ѝ.

— Откъде знаеш?

— Ние ги нападнахме. Е, не ние, а поделенията от югоизточния участък.

— Как стана това?

— Обадих се на техния командир.

— Ти ли?

Той се наведе към нея, напрягайки се да бъде чут през шума.

— Онова, което ми каза вчера, ме накара да се замисля. Нали помниш, задето знам, че боят с кучетата е подновен и не го спирам.

— Направил си каквото трябва.

— Те току-що пак бяха почнали, но на друго място. Бранд обаче не беше заловен.

— Но щом не е бил на борбата с кучетата, то тогава къде е бил?

— Не знам.

— Не искаш ли да разбереш?

— Мислех си, че по-късно мога да го попитам.

— Нека сега да го попитаме. — Тя извади мобилния си телефон и набра номера. Отправи се към по-спокойната част, за да може да чуе Бранд, ако ѝ отговори.

— Знаеш ли номера му? — попита Улпър.

— Да, номера на мобилния му телефон. Вчера го набирах поне няколко пъти.

— Както ти казах и в колата, трябва да насочим вниманието си към Грей.

Робин знаеше, че логично е прав. Но както му каза, в живота имаше нещо повече от логиката. Интуицията също имаше място, а нейната интуиция ѝ казваше, че сержант Бранд не бива да се пренебрегва.

Пет позвънявания и никой не отговори. Беше на път да затвори, когато долови ехо на звънене. Не, не беше ехо. Втори звън, идващ откъм тълпата.

Взря се в морето от сенки и тогава го видя.

— Ето го.

Улпър сложи ръката си на пистолета.

— Грей ли?

Тя поклати глава.

— Бранд.

Бранд се приближаваше, чудейки се как да махне Улпър от пътя си, когато телефонът в джоба на якето му започна да звъни. Не искаше да отговори, но след пет позвънявания се обезпокои от шума. Тогава видя, че Робин Камерън държи до ухото си мобилния телефон и някак разбра, че тя му се обажда.

В този момент Робин вдигна глава и погледна право в него.

По дяволите. Той беше разкрит.

Улпър проследи погледа на Робин.

— Какво, по дяволите, прави тук?

— Трябва да го попитаме и за това.

Той кимна.

— Ще го направим. — И пристъпи напред.

Бранд побягна.

— Стой тук. Аз ще го догоня.

Тя не се възпротиви. Преследването на заподозрян беше работа на Улпър — а Бранд всяка минута ставаше все по и по-заподозрян.

Разбра, че мобилният ѝ телефон все още звъни на номера на Бранд. Прекъсна разговора и хвърли поглед през видеотеката. Улпър и Бранд се бяха изгубили от погледа ѝ.

Телефонът в ръката ѝ позвъня. Глупаво беше, но Робин си помисли, че може и да е Бранд. Вдигна телефона близо до главата си, запушвайки другото си ухо от врявата.

— Да?

— Защо разправяш лъжи за мен?

Гласът беше глух и далечен, но изведнъж го позна.

— Джъстин? — каза тя.

Глава четирисета

Грей си пийна добре — не много, само колкото да се отпусне след един дълъг и тежък ден. Опаковката от шест кутии свърши добра работа. След една година в дранголника беше много зажаднял. Бързо изгълта четири от кутиите. Може би пет. Загубил му бе края. По дяволите, дойде му в повече.

Единствената неприятност с бирата беше, че не се задържа в теб много дълго. Както обичаше да казва баща му — ти не купуваш бира, вземаш я под наем. И съгласно думите на баща му ѝ собствените му биологични нужди стоеше до един писоар и четеше патетичните надписи, надраскани по стените на мъжката тоалетна.

Глупави расистки епитети. Съмнителни шеги и подмятания. Гангстерски жаргон и други опити за установяване на уличното право от явни безсмислици. Общо взето, просто каша от глупости, написани от ядосани хулигани и изфукващи се приятелчета, които прекарват повече време като мастурбират, вместо да правят секс, тийнейджъри пънкари, които изстискват пъпките си и носят малките си пениси като значка за почит. Всичко това показваше глупостта им.

Грей изпусна една кехлибарена струя и се чудеше как ли на тези хубавци им се искаше да срещнат един истински мъж, един истински голям престъпник с кръв по ръцете си.

Един прочут мъж. Или не прочут, всеизвестен — каквато и да бе шибаната вярна дума. Той беше по всички новини и всички в този град повтаряха името му.

Въпреки това не очакваше да бъде хванат. Взел бе предпазни мерки. Е, може би беше малко по-бдителен, преди да изпие тези бири, а може и да бе сгрешил с тях. Но беше напълно уверен, че е прикрил достатъчно добре следите си, за да държи момчетата в синьо далеч от гърба си. Поне засега.

Трябваше да се чувства добре. Проблемът беше, че тези лъжливи истории по новините все още много го дразнеха. Всеки път, когато помисляше за лъжите и игрите, и боклука, който предаваха по ефира, той отново и отново ругаеше.

— Мамка им — изръмжа, като се изпика. Затвори дюкяна си и излезе, без да си измие ръцете. Личната хигиена никога не бе значела нищо за него.

В преддверието пред тоалетната имаше телефонна кабина.

Грей се спря и се вгледа в телефона, мислейки за визитната картичка, която открадна от кабинета на лекарката преди седмици. На нея имаше номера на мобилния ѝ телефон. Той го помнеше, защото го бе набирал точно последната нощ.

Отиде при телефона. Ако не бяха тези бири, нямаше да направи това. Знаеше, че трябва да прояви повече здрав разум. Но майка му стара, мразеше да бъде разиграван, а тази безполова кучка психиатърка го дърпаше за каишката от първия ден.

Пусна монетата и набра номера.

Звъненето спря и през нахълтването на невероятен шум, чу лекарката да казва:

— Да?

— Защо разправяш лъжи за мен?

— Джъстин?

— Нямам ли вече достатъчно в досието си, та да прибавяш нещо, което не съм направил? — Шумът се усили и заглуши отговора ѝ. — Док? Там ли си?

— Да.

— В нощен клуб ли си или нещо такова?

— Аз те търся.

— Къде?

— Това няма значение.

— Басирам се, че всеки друг мисли, че съм се отправил към Мохаве, а ти скиташ по холивудските клубове. Разсъждаваш различно. Това ми харесва. Но не съм толкова глупав, за да се върна на своя почва.

— Струваше си да се опита.

— Така е. Ти си умна, док. Харесвам те — или те харесвах, докато не започна да разправяш лъжи за мен.

— Джъстин, къде е тя?

— Твоята любима дъщеря ли? Онази, за която по всички новини казват, че съм я отвлякъл ли? Не съм я взел. Изобщо не съм се докосвал до нея.

— Джъстин, говори по-бавно…

— Защо? Да можеш да проследиш обаждането ли?

— Те могат мигновено да проследят повечето обаждания в днешно време.

— Е, поне си честна. Истината е, че не се тревожа от никакво издирване. Момчетата в синьо не могат да ме хванат. За тях съм твърде бърз. Най-хубавото шоу на Лос Анджелис и аз съм Суейзи. Аз съм призрак. Най-хубавото на Лос Анджелис му е това, че можеш да се озовеш безпрепятствено навсякъде. Което прави този град и столица на банковите обири в света.

— За какво говориш?

— Игра за малоумници, нападането на банки. Винаги те улавят с охранителните камери. Освен това парите могат да се проследят или са снабдени с онези малки експлозиви, които разпръскват навсякъде червено багрилно вещество…

— Къде е дъщеря ми?

— О, още ли приказваме за нея? Съвземи се, док Робин, нямам никаква представа.

— Ти си я отвлякъл, ти я държиш…

— Грешиш и грешиш. Вероятно тя си пие следобедния чай с някоя от малките си приятелки.

— Искаш ли мен? Можеш да ме имаш вместо нея.

— О, наистина благородно. Останах без дъх, повярвай ми. Виж, ако трябва да гадая, бих казал, че другият мъж е този, който я е взел. Мъжът, който те удари.

— Не ме интересуват лъжите ти.

— Не лъжа, док Робин. Казах ти истината. Ти заяви, че ми вярваш.

— А ти държеше отвертка на гърлото ми.

— Значи си ме изментила? Ще ти кажа, че никак не ме е грижа. Аз се отнасям много сериозно с доверието. Ти си психиатър и трябва да си го разбрала.

— Ако си видял онзи, другия мъж, опиши ми го.

— Казах ти, че не можех да виждам добре при тази слаба светлина. Мамка му, ти го погледна право в лицето, преди да насини задника ти. Ти го освети с онази дрънкулка.

— Хубава измислица, Джъстин.

— Ти си тази, която разпространява лъжи, като твърдиш, че съм те нападнал и съм отвлякъл дъщеря ти.

— Спри, просто спри. Няма да позволя да си играеш с мен. Нямаше друг мъж. Ти ме нокаутира, ти открадна портфейла ми, така че си могъл да намериш Мег…

— Отмъкнах портфейла ти, защото ми трябваха пари.

— Ти си отишъл в дома ми, ти си я отвлякъл…

— Док, вече съм свободен човек. Имам по-важни приоритети от отмъкване плода на утробата ти.

— Моля те, вър… — Гласът ѝ заглъхна.

— За какво говориш? Едва те чувам.

— Казах, моля те, върни ми я.

— Не мога да върна нещо, което не съм взел. Ей, това, което чувам, май не е клуб. Това са шумове от видеотека.

— Ти имаше навика да висиш по видеотеките. Опитах си късмета да не би сега да си в някоя от тях.

— Така ли, точно сега? Интелигентно мислене, док. — Отдалечи се от телефона, опъвайки жицата. — Знаеш ли какво ще ти кажа? Ако ти и аз съчетаем уменията си… може да разрешим този случай.

— За какво ми говориш?

Грей надникна от нишата и се усмихна, като видя това, което търсеше.

— Ти имаш някаква представа кои са враговете ти. Един от тях е мистър Невъзмутим. По дяволите, басирам се, че вече имаш някого наум. Бивше гадже? Някой пациент?

Робин се поколеба.

— Няма да говоря за това.

Той долови как спря, след като произнесе думата пациент.

— Сигурно има значение — продължи Грей. — През целия ден работиш с психари. Въпрос е само на време, докато някой от тях полудее по теб. Хайде, предай се. Имаш ли предвид конкретен човек, който е готов да прояви сериозно насилие? Да очисти пазача, да цапардоса нашата любима психиатърка?

— Знам един, който би могъл да има мотив…

— Мотивът е едно. Има ли топки, за да го стори?

— Той е убивал и преди.

— А, така стигаме донякъде. Виж, ти и аз сме велик екип. Но са ми нужни подробности. Само така мога да ти помогна.

— Защо искаш да ми помогнеш?

— Добър въпрос, докторе. Предполагам нямам основание.

— Ти си играеш с мен. Още интелектуални игри.

— Честна дума, не си играя.

— Все още си мисля, че ти си този, когото преследвам.

— Не, не мисли така. Започваш да си представяш, че нещата са по-усложнени. Не съм аз лошото момче, не и този път. Помисли за това. Ако ти исках скалпа, щях да те нападна още тогава в кабинета ти. — Усмихна се. — Или пък мога направо да те очистя, където стоиш — до онази видеоигра.

Грей се подсмихна под мустак, докато на метри от другата страна в главната зала на видеотеката Робин се разтрепери, обзета от внезапен страх.

— Да, докторе, така е. — Гласът му се извиси в напевен фалцет. — Аз… мога… да те… виждам.

Глава четирисет и първа

Улпър настигна Бранд на няколко метра вън от видеотеката. Хвана за раменете сержанта и го обърна.

— Какво, мамка ти, мислиш да правиш? — Улпър викаше. — Защо се обърна и побягна, когато ни видя?

— Ами струва ми се, че нямах настроение за компания.

Улпър блъсна Бранд назад върху капака на един автомобил. Бранд инстинктивно направи усилие да се противопостави. Улпър го блъсна още по-силно надолу и капакът хлътна.

Няколко души спряха на тротоара и се загледаха. Улпър разтвори сакото си, за да видят 9-милиметровия му пистолет.

— Полицейска работа — тросна им се той.

Това уплаши зяпачите. Никой не искаше да бъде забъркан в някоя полицейска акция.

Когато се увери, че публиката си е отишла, Улпър разтвори якето на Бранд и измъкна пистолета от кобура му.

— Това личния ти пистолет ли е?

— Знаеш, че е той.

Улпър погледна пистолета под светлината на уличните лампи и неоновите реклами. Стандартна берета — регистрационният номер не беше изпилен или заличен с киселина. Пистолетът бе законен за носене по улиците и можеше да се проследи.

— Стани — заповяда той.

— Хайде, Рой. Мама му стара, какво ти става?

— Стани, дявол да те вземе.

Бранд слезе от капака на автомобила с колкото достойнство успя да събере. Улпър го завъртя, за да бъде с лице към колата.

— Разпери ръце.

— За Бога, какво правиш?

Без да отговори, Улпър блъсна Бранд към колата и продължи да го претърсва.

Нямаше друго оръжие. Бранд щеше да прикачи с ремък към крака си кобура или да го втъкне в колана си, или да го скрие в някой джоб на якето, вероятно някой таен джоб, ушит в хастара. Нямаше нищо такова.

— Чист си — заключи накрая Улпър и върна беретата на Бранд.

— Аз съм едно добро малко момче — промърмори Бранд, докато слагаше пистолета в кобура.

Улпър го изгледа внимателно и скептично.

— Не знам, Ал. Наистина не знам. А сега ще ти кажа нещо. Ти и аз ще трябва да поприказваме, а като свършим, ще се върнем вътре, за да можеш да се оправдаеш пред Робин Камерън.

— Нямам какво да ѝ казвам — промърмори Бранд, враждебен и начумерен като заинатено дете.

— Имаш да казваш много неща и на нея, и на мен. А що се отнася до теб, лекарката е вътре. — Улпър се наведе по-близо, вгледа се в очите на Бранд и се опита да долови в дъха му миризма на алкохол. — Каквото и да става, Ал, не ми харесва. Имахме работа вече с едно твърдоглаво копеле, което обичаше хазарта. Не ни трябва и друг. Разбра ли ме?

Бранд изтърпя дълго погледа на Улпър, без да мигне.

— Никакви игри повече — каза той сломен. — Разбрах.

— Надявам се, че си разбрал — отвърна му Улпър. — В твой интерес е да го разбереш.

Глава четирисет и втора

— Ти ми каза — говореше бавно Робин, — че не си толкова глупав да се върнеш в „Холивуд“.

Гласът на Грей пращеше по линията.

— Представи си, по-глупав съм, отколкото си мислех. Въпреки това не съм дошъл, за да играя комар. Трябваше да взема таратайката за една разходка.

— Таратайката?

— Мисли с главата си какво ти казвам. По телефона долових шумовете от видеотеката и се досетих къде си. И направо те открих. Какъв е шансът да се появим двамата на едно и също място? Това е шибан късмет. Ние сме предопределени да бъдем един екип.

Тя се огледа около себе си, опитвайки се да го съзре. Той можеше да бъде навсякъде сред движещата се сенчеста тълпа. Можеше да се промъкне зад нея и да я убие…

— Док, много си неспокойна. Ако смятах да си играя на мълчание и насилие, нямаше ли досега да съм приключил?

Робин пое въздух.

— Трябва да се предадеш.

— Няма да стане.

— Аз съм тук с един полицай.

— Ти си сама. Гледам право към теб.

— Той излезе за секунда, но ще се върне. Може да се върне по всяко време…

— Успокой се, док. Не че за мен не е удоволствие да чувам по телефона как едва си поемаш дъх, но безсмислено подлагаш финеса си на изпитание. Не се възбуждам, като ти причинявам болка. Това именно се опитвам да ти кажа. По дяволите, аз съм на твоя страна.

— Как си го представяш?

— Не обичам да ме прецакват. Както се случи днес. Някакво копеле ме прекара. Хей, аз съм склонен да избирам подходящия момент за престъплението, но за моето престъпление, не на някой си Джо. Чувствам се отговорен за репутацията си.

Настъпи пауза.

— Джъстин, искам отново да ми кажеш, че не си взел дъщеря ми.

— Док, вече ти изпях тази песен.

— Искам пак да го чуя. Без шеги и остроумничене.

Той изрече бавно.

— Не съм я докосвал.

— Кълнеш ли се?

— В Библията и в живота на майка ми.

— Майка ти е мъртва.

— Това е метафора.

Мина един момент, в който тя премисли всичко, което знаеше или мислеше, че знае за Джъстин Грей.

— Добре — каза накрая.

— Вярваш ли ми?

— Може би.

— Е, все пак е някакво начало. Ако беше казала „да“, щях да зная, че лъжеш. И сега какво ще правиш, докторе?

— Ще намеря Мег.

— Звучи ми като план. Желая ти да имаш късмет.

— Ти ми каза, че можем да съчетаем умовете си. Може би наистина ще можем.

— Пак се будалкаш.

— Ако наистина си сериозен, докажи ми го.

— Как да го докажа?

— Позволи ми да те видя.

— Така че да хвърлиш мрежа върху ми. Да насочиш светлината към стария Джъстин за полицейския си приятел, който е с теб.

— Ако искаш да ти вярвам, то и ти трябва да ми вярваш.

Настъпи тишина и Робин помисли, че го е загубила.

— Дадено — отсече той. — Обърни се. Не можеш да ме видиш, защото гледаш в неправилната посока.

Тя се обърна и насочи поглед към края на галерията.

— Виждаш ли знака за тоалетната? Карай надолу и се вгледай хубавичко.

Робин го забеляза до телефона близо до тоалетната. Преоблечен, сменил бе откраднатите дрехи. Гледаше право към нея.

— Бинго — каза гласът по телефона.

— Нека поговоря с теб, Джъстин.

— А сега какво мислиш, че правим?

— Очи в очи. По-близо. Нека дойда по-близо до теб.

— Още ли става дума за доверието?

— Да.

Той притисна слушалката под брадата си и разпери ръце като израз на примирение.

— Какво пък. Ела насам.

Като държеше телефона до ухото си, тя излезе от нишата и се вмъкна в притискащата се тълпа. Грей беше непрекъснато скриван от сменящи се лица и тела, и всеки път Робин се опасяваше, че е изчезнал завинаги, но той отново се появяваше — все още стоеше до телефона и я наблюдаваше внимателно и насмешливо.

Защо ли го правеше? Защо рискуваше да се приближи до него?

Знаеше отговора. Заради онова, което му бе казала снощи — не провеждам терапия по телефона.

За да лекува някого, трябваше да го вижда, да наблюдава изражението му, говора на тялото му. Трябваше да бъде близо до личното му пространство.

— Не се плаши, Джъстин — каза тя по мобилния телефон. — Почти стигнах.

Над неистовия шум го чу да изсумтява.

— Не се плаша толкова лесно.

Когато приближи до преддверието към тоалетната, тълпата понамаля. Вече можеше ясно да вижда Грей. Деляха ги по-малко от пет метра.

— Чия беше кръвта по отвертката? — попита го тя. Вече разговаряше не по телефона, а директно с него.

— Какво викаш?

— Кажи за отвертката. По нея имаше кръв. Ако не си убил пазача, то чия е тази кръв?

— На мистър Невъзмутим.

— Ти ли го намушка?

— Порязах го. По ръката. Казах ти, че се сборичкахме.

— Но не ми каза, че си го намушкал.

— Едва ли може да се нарече намушкване. По дяволите, на лист хартия съм се порязвал по-зле.

Робин се приближи с крачка до него, стеснявайки разстоянието помежду им.

— Сега разбираш защо не мога да ти вярвам.

Той повдигна рамене.

— Да, досещам се. Но аз можех да те убия в кабинета ти. Дявол да го вземе, можех да го направя и тук, когато те видях. А ти все още дишаш. Това значи нещо, нали?

Тя се приближи.

— Да, значи.

Грей окачи слушалката и остана вгледан в нея от около три метра разстояние.

— А сега какво, докторе?

— Предложи да работим заедно.

— Готов съм. Но ти никога няма да работиш с мен.

— Защо не?

— Не е в твоя стил. Ти си много праволинейна. Нямаш вземане-даване с лошо момче като мен.

— Ако мислиш така, тогава защо изобщо разговаряш с мен?

Той смръщи вежди.

— Нали знаеш, че вие, психиатрите, задавате добри въпроси. На това ли ви учат в психиатричните школи?

— И на това между другите неща. Защо разговаряш с мен, Джъстин? Защо ми се обади? Какво искаш?

— Струва ми се… искам да ми повярваш.

— Важно ли е това? Ти все още си издирваният човек, независимо дали си този, който нападна мен и пазача, или не си.

— Права си. Може би не трябваше да се тревожа.

— Може би помежду ни има повече близост, отколкото осъзнаваш. — Тя отново се придвижи. — Може би затова е важно какво си мисля за теб.

— Не рискувай точно сега, докторе. Все още далеч не съм излекуван, ако с това искаш да ме подкупиш.

— Може би — още една крачка — си по-близо до разрешаването на проблемите си, отколкото искаш да приемеш.

Той вече беше на метър и половина, почти на ръка разстояние. Робин можеше да види очите му. В тях блещукаха нови мисли, нови възможности. Може би щеше да успее да го достигне.

— Знаеш ли какво си мисля? — подхвърли Грей. — Мисля, че беше ченге.

Тя се закова на място.

— Какво?

— Мистър Невъзмутим. Подуших полиция.

— Защо казваш това?

— Кой друг знаеше, че ти ще изследваш мозъка ми между три и четири часа този следобед? Това не е публично достояние. Този клоун трябва да е знаел и е искал аз да опера пешкира. Има ли някакви основания полицаите да са ти ядосани?

— Може би — каза предпазливо тя.

— В такъв случай не бих им се доверил в търсенето на Мег.

— Ние говорим само за един полицай.

— Един мъж ли? — Веждите му се повдигнаха. — Пациентът ти — той е полицай, така ли? Изоставяш нас, престъпниците, и се втурваш към по-висококачествена клиентела?

— Не мога да говоря за това.

— Да. Той е полицай. И ти си представяш, че го прави сам ли?

— Защо да не е сам?

— Някой те преследва — и в същото време изчезва Мег? На мен ми звучи като конспирация.

— Не вярвам в конспирациите.

— Хей, и аз не вярвам в някои неща, но те си съществуват. Ако ченгетата те преследват, хич и не очаквай да намерят Мег. Може именно те да са я отвлекли.

— Трябва да повярвам на някого.

— На всяка цена трябва. Повярвай на мен.

— Но ти си убиец, Джъстин.

— Ама не съм ченге. Кажи ми, кой мислиш, че може да ти погажда този номер на теб и на Мег? Дай ми едно име. Аз ще се справя с останалото.

— Не мога да работя с теб по този начин. Но… но мога да ти помогна.

— Пропускаш автобуса, док. Аз съм този, който може да ти помогне. И може би ще го сторя, само поради добротата на моето…

Хвърли поглед покрай нея и изразът на лицето му се промени.

— Мамка му — изруга Грей и се обърна.

Робин погледна назад и видя как с извадени пистолети Улпър и Бранд се появяват от тълпата.

Отново погледна Джъстин, но той вече тичаше през залата.

Двамата полицаи минаха като вихър край нея. Тя се опита да хване Улпър, искайки да го задържи и му каже колко близко е била до пробива, но пръстите ѝ не успяха да заловят летящия му ръкав и те изчезнаха.

— Полиция, стой! — извика той, но Грей се шмугна през една странична врата и се скри от поглед.

Беше избягал. Улпър и Бранд може би щяха да го хванат, но ако не го хванеха…

Тогава Грей щеше да остане на свобода. И никога вече нямаше да ѝ повярва.

Глава четирисет и трета

Улпър извади мобилния си телефон и набра 911, като удостовери, че е полицай.

— По петите съм на беглеца Джъстин Грей. Моля за патрулни отряди на ъгъла на „Холивуд“ и „Кахуенга“. Грей е във видеотеката в задната част на сградата.

— Веднага изпращам патрулите — отвърна операторът на 911.

— Прехвърли ме на диспечера.

Той и Бранд заобиколиха един ъгъл и забелязаха затворена изходна врата.

— Контрола — обади се друг глас по телефона, използвайки служебния термин на диспечерския команден център.

— Заподозреният е излязъл от сградата през една задна врата. Необходима ни е въздушна подкрепа. — Хеликоптер би могъл да държи под око Грей, докато е навън.

Вратата водеше към тясна уличка. Улпър и Бранд изхвръкнаха навън, готови да отвърнат на огъня, ако Грей започнеше да стреля. Но той не стреля. Вече беше зад волана на откраднатия понтиак, обърнат към уличката.

Улпър смътно долови лицето на Грей през предното стъкло, преди светлината на фаровете да го заслепи. Пистолетът му беше изваден, но в него нямаше патрони. Той се вторачи в облялата го ярка светлина, прикриваща шофьора от погледа му.

Изтърча по алеята. Моторът на колата боботеше и за миг Улпър си помисли, че Грей може да даде газ и да го прегази.

Буксуване на гумите, колата излезе от алеята и с пълна скорост изхвърча на улицата.

И изчезна.

— Той е в кола — задъхано съобщи Улпър по мобилния телефон, когато Бранд го настигна. — Син понтиак — модел от деветдесет и пета, деветдесет и шеста. Пътува на изток към „Селма“. Не видях номера, но трябва да е автомобилът, който е откраднал, когато е изоставил сааба.

— Имаме два отряда на „Селма“ — каза диспечерът. — Те наблюдават.

— Задръж линията.

— А сега какво? — попита Бранд.

— Тръгваме с колата. Хайде. — Улпър изведе Бранд от алеята и зави край ъгъла на страничната улица, където беше паркирал. Видя, че Робин стои до автомобила му.

— Какво правиш тук?

— Чакам те — каза тя. — Разбрах, че Грей е избягал.

— Не задълго.

— Опитах се да установя някаква връзка. Ако не го бяхте изплашили…

— Млъкни — тросна ѝ се Улпър. Не беше в настроение. Отключи вратата на колата и се плъзна на шофьорското място. Вече потегляше, когато забеляза Робин на задната седалка.

— Не можеш да дойдеш с нас.

— Не можеш да ме спреш.

Улпър въздъхна. Може да беше вярно.

Той се включи в трафика и подкара на изток към „Селма“. По мобилния си телефон, допрян до ухото му, каза:

— Контрола, още ли си във връзка с мен?

— Да. Шест-Адам-осем е забелязал автомобила.

— Преследват го — обърна се към Бранд, а по телефона попита. — Местонахождение?

— Все още е на „Селма“ — чакай. Току-що е обърнал на юг към Бронсън. Минава на червено.

Улпър увеличи скоростта, като се провираше между колите, променяйки посоката от едната към другата част на шосето. Хубаво щеше да бъде, ако имаше сирена или сигнална светлина, но това беше личната му кола.

При Бронсън зави на юг.

— Обадиха ли се от Въздушна защита? — попита той диспечера.

— Бавят се. Предполага се след около пет минути.

За пет минути всичко можеше да свърши. Джъстин Грей можеше да бъде арестуван или мъртъв.

— Ето там — посочи Бранд.

Отпред можеха да се видят сигналните светлини на патрулиращия отряд. Докато Улпър наблюдаваше, втора патрулираща кола със свиреща сирена се появи от една странична улица към Бронсън.

Той все още не можеше да види понтиака, но трябва да беше точно зад двете черно-бели коли.

— Адам-осем докладва, че номерът е погрешен — обади се диспечерът. — Не съвпада с този на откраднатия понтиак.

— Може да е сменил номерата — каза Улпър. — Не могат ли да видят кой е в колата?

— Казват, че шофьорът е сам, прегърбил се над волана.

— Трябва да е той.

Улпър се вмъкна съвсем близо до двете патрулиращи коли. Точно отвъд първата кола понтиакът се движеше на зигзаг по шосето, докато Грей се мъчеше да намери някой благоприятен момент, за да се вмъкне в трафика.

— Копелето се е паникьосало — доволно заяви той.

— Не бива да го убиват — обади се от задната седалка Робин.

— Какво?

— Трябва да го хванат жив. Така ще може да ни каже къде е Мег.

Понтиакът мина по банкета и отпраши на запад към Фонтен Авеню. Двата отряда го последваха, а Улпър беше непосредствено след тях.

— Опитва се да ни изиграе — каза Улпър. Той изкрещя по телефона къде се намира, макар да беше сигурен, че двата холивудски отряда са изпратили същата информация. След това хвърли бърз поглед към седящия до него Бранд. — Тръпката на лова, нали, Алън?

— Точно така. Копелето смята, че може да изпревари цялата шибана полиция.

— Няма шанс. Край на лудориите ти, приятелю.

Грей сви точно на „Вайн“, после даде бързо наляво в една странична улица, Де Лонгпре Авеню.

— Като плъх в лабиринт — подхвърли Бранд. Той погледна назад към Робин. — Макар че, струва ми се, това е твоята област, докторе.

Внезапна светлина окъпа улицата. Лъч на прожектор от полицейския хеликоптер. Въздушната подкрепа беше дошла.

— Сега ще го хванат — каза Улпър задъхано.

Синият понтиак се мъчеше да избяга от прожектора, взимайки улица след улица, като търсеше изход.

Усиленият глас на полицая на водещата патрулна кола заповяда на шофьора да спре. Грей не му обърна внимание.

Долу при сградите се появи друга полицейска кола и Грей зави към Лас Палмас в опит да изпревари този нов враг.

Трета патрулираща кола се появи зад колата на Улпър. Избухвания на червена светлина от сигналната лампа минаваха на вълни вътре през колата, осветявайки побелелите пръсти на лейтенанта върху волана.

Грей отново сви наляво, сви надясно, сви наляво, но не успяваше да избяга от бялата светлина на прожектора. Още веднъж наляво, надясно…

— Мамка му! — Бранд удари с юмрук.

Улпър видя каквото очакваше и се засмя. Натисна спирачката. Трите патрулиращи коли спряха, паркирани косо на улицата.

Това беше краят.

Грей осъзна грешката си и понтиакът забави ход. Улицата свършваше до тухлената стена на някаква фабрика. Бедни къщи заграждаха сляпата улица, някои от прозорците им голи, други обковани с дъски. Едно куче лаеше безспир.

Полицейските коли се отвориха, патрулиращите полицаи наскачаха, въоръжени с бойни пушки и пистолети, предпазени от вратите на автомобилите. Стандартната форма при залавяне на местопрестъплението. По високоговорителя глас от водещия отряд нареди на шофьора да излезе от колата с вдигнати ръце.

Не последва отговор. Понтиакът остана неподвижен в кръга от светлина на наклонения отгоре хеликоптер.

— Залагам десет долара, че ще се опита да избяга — обади се Бранд.

— Няма къде да избяга — прошепна Робин отзад.

— Момчета като него винаги си мислят, че има последен шанс. Те не знаят как да се предадат кротко.

— Ако побегне, нали няма да го застрелят?

— Няма да побегне — заяви Улпър. — Погледни го. Той просто си седи.

— Басирам се, че е намокрил гащите.

Мина един дълъг момент. Кучето продължаваше да лае и още едно се присъедини към него. Някакъв човек предпазливо се показа от вратата. Сирената на патрулиращата кола изсвири предупредително, преди по високоговорителя да му наредят да стои вътре вкъщи. Той се прибра.

— А сега какво ще става? — попита Робин.

— Ще го изчакаме да излезе. — Улпър отново приближи телефона до устата си. — Чухте, предполагам, че заподозреният е обграден?

— Потвърдено е.

— Ще сформират ли кризисен отряд?

— Зависи от заместник-началника. Той е напът.

— То се знае, че ще е. — Хамънд нямаше да пропусне тази акция. — Добре, Контрола, освобождавам те. Има какво да разкажете на внуците си. — Улпър прекъсна разговора.

Робин се наведе напред.

— Докато седим тук, искам да знам какво е правил сержант Бранд във видеотеката — и защо побягна, когато го видяхме.

Бранд се обърна от мястото си.

— Обясних вече всичко на лейтенанта.

— Обясни го и на мен. — Гласът ѝ беше рязък.

— Добре. — Бранд въздъхна. — Нещата стоят така. Наблюдавах Паркър Сентър и когато излезе от гаража, те последвах.

— Защо?

— Мислех, че може би знаеш нещо за Грей. В края на краищата той беше твой пациент.

— Не мога да разбера.

— Всички бяха насочили вниманието си към пустинния район, а ти дойде в „Холивуд“. Явно беше, че търсеше него. Иначе защо щеше да дойдеш тук? Мислех, че може би имаш някакво, нали знаеш, прозрение. Някакво вътрешно чувство, подозрение. Както се оказаха нещата, струва ми се, че наистина си имала.

Робин не остана доволна.

— Все пак това не обяснява защо си ме проследил.

— Не обяснява ли? Виж, доктор Камерън, кариерата ми отива по дяволите, откакто се случи стрелбата с Валдез. Хората казват, че съм свършен. Те ми се надсмиват. Отнасят се към мен като към никой. И може би са прави. Дявол да го вземе, прекарвах повече време на кучешките борби и по баровете, отколкото на работа.

— Не виждам какво общо има това с…

— С онова, че те проследих ли? Нужен ми беше пробив. Нужно ми бе да се върна в играта. Ако се включех при залавянето на Грей, това щеше да ми помогне. Ако го бе открила, щях да бъда там и да ти помогна при задържането му. Тогава нямаше вече да бъда отрепка.

— Ако е вярно, защо се криеше? Защо просто не ни придружи?

— Защото ти не ми вярваш. Не съм сигурен какво точно съм казал под хипнозата.

— Не беше хипноза.

— Каквото и да е. Не съм сигурен какво съм казал, но ти ме погледна така особено и това никак не ми хареса. Беше някакъв поглед, с който се гледа гърмяща змия. По дяволите, все пак какво казах?

— Не е нещо, което мога да разисквам точно сега.

— Да, защото не ми вярваш. Ето защо се държах настрана. Представях си, че бих могъл да помогна, ако намереше Грей. А може би аз пръв щях да го открия.

— Но това не влиза в задълженията ти — да арестуваш. Ти не си дежурен.

— В същото положение е и лейтенант Улпър. Полицаите арестуват дори и когато не са дежурни. По дяволите, това прави даже по-добра историята „Свободен от дежурство полицай арестува сериен убиец“. Нека след това да ме наричат отрепка.

Робин замълча за момент.

— Защо побягна? — попита накрая тя.

— Паникьосах се.

— Защо?

— Мислех, че си ме нарочила и си представих… е, добре, ако вече ме подозираш, ще станеш двойно по-подозрителна при мисълта, че тайно се промъквам зад вас.

— Ти се промъкваше зад нас.

— Само те държах под око, за да мога да участвам в акцията, ако откриеш Грей. Налагаше се да съм наблизо, иначе щях да те загубя в тази тълпа.

— Това ли каза на лейтенант Улпър?

— Да — потвърди Улпър.

— И ти вярваш ли му?

Улпър се поколеба, погледна Бранд до себе си и Робин Камерън в огледалото.

— Много години съм работил със сержант Бранд. Струва ми се, че това, което казва, има смисъл. Аз го претърсих. Не носеше нищо.

— Но имаше пистолет — протестира Робин, — беше го извадил, когато подгонихте Грей.

— Както ти казах — започна търпеливо да ѝ обяснява Улпър, — полицаят винаги носи пистолет, дори когато не е дежурен. Такава е стандартната процедура. Имах предвид, че не носеше оръжие, което да може да използва, ако иска да се измъкне от нещо.

— Това ли търсеше? — попита Бранд. — Шибан пистолет за захвърляне с изтрит сериен номер?

— Трябваше да помисля за всичко — сви рамене Улпър.

— Някаква шибана психиатърка си играе измислени игри с машина за бъркане в мозъка и ти ме претърсваш? Боже, това наистина смърди.

— Затвори си устата — тросна му се Улпър. — Нямаш право да се оплакваш. Според собствените ти думи си ни следил. Криеше се в сенките, а когато те хванахме, се държиш като жертва…

— Казах ти вече, че не съм се крил. Мислех, че може би имате улики за Грей. Каквито всъщност имахте и се стигна дотук. Хванахте го. А сега какъв е проблемът?

— Проблемът е, че аз не знам дали той е онзи, който е отвлякъл дъщеря ми. Не знам дали е и този, който ме нападна.

Бранд се обърна.

— Мислиш, че аз съм направил тези гадости ли? Какво си ти, някаква шибана параноичка?

— Достатъчно, сержант — прекъсна го Улпър.

Бранд не му обърна внимание.

— Страхотен психиатър си, няма що. Нямаш ум да разсъждаваш, дори не си в състояние да мислиш трезво, когато става въпрос за живота на детето ти…

— Стига! — кресна Улпър.

Бранд се настани на мястото си и въздъхна тежко.

И навън, и в колата настъпи тишина. Накрая тя бе нарушена от свистенето на гуми, когато друга кола паркира до тази на Улпър. Той погледна в страничното огледало и видя как заместник-началникът Хамънд излиза със своята свита.

— Край на тревогите, хора — измърмори Улпър. — Ето го нашия безстрашен водач.

Глава четирисет и четвърта

Хамънд беше в превъзходно настроение. Поел бе риска и той му се бе отплатил. Страхливци като Бенър може и да се колебаят, но Хамънд не се бе издигнал в йерархията, като залагаше на сигурно. Грей вече беше притиснат в ъгъла и оставаше само да се изиграе краят на играта.

На път за сцената той се обади на Сузи Чен. Тя също тръгваше за там, а останалите медии щяха да я последват. Щеше да има много камери и микрофони, които да зарегистрират триумфа му. Успехът му тази вечер може би щеше да е достатъчен, за да му осигури шефското място, когато му дойдеше времето.

Слезе от колата си, последван от Бенър и Люински. Намери командващия и получи кратки сведения. Колата на заподозрения беше син понтиак с един-единствен мъж в нея, който отказвал да излезе. Номерът не съответстваше на откраднатата кола; беше проследено, че този номер принадлежи на човек, който живее в района на Хайд Парк близо до Ингълуд. Вероятно Грей бе откраднал номера. Често се случваше. Направени бяха опити да се свържат с човека при Хайд Парк, но той не вдигаше телефона си. Седемдесет и седми уличен отряд беше изпратен на адреса.

— Добре — кимна Хамънд, пренебрегна холивудския офицер и се обърна към Люински, — това е кризисна ситуация. Трябват ни Специалните сили, парламентьори, контрол на трафика и общ екип. Ако имаме късмет, може да убедим Грей да излезе от колата за новините в единайсет. Ако наистина имаме късмет, той ще се предаде на място в единайсет, а в новините на живо ще отразим арестуването му.

Накрая на нощното небе се появи и един новинарски хеликоптер, конкурирайки се с полицейския отряд за Въздушна подкрепа.

— А ако той открие огън и Специалният отряд трябва да го измъкне от колата? — попита Бенър. — Това няма да изглежда много добре по телевизията.

— Няма ли? — засмя се Хамънд. — Ако един сериен убиец бъде застрелян, може защитниците на човешките права да се разгневят, но се обзалагам, че майките и татковците ще са на наша страна. Разбира се — прибави той тихо, — надявам се, че няма да се стигне дотам. Хайде, да викаме Специалния отряд.

— Шефе — намеси се Люински, — може би няма да е нужно.

Хамънд забеляза, че помощникът му хвърли поглед зад него. Проследи погледа на Люински до края на улицата и видя как вратата на понтиака откъм страната на шофьора се отвори.

— По дяволите — извика Хамънд, — освен хеликоптера, няма нито един новинарски екип. Не искам само новини по ефира. Копелето се предаде твърде скоро.

Джъстин Грей бавно се появи от колата с вдигнати ръце и наведена глава. Полицейският хеликоптер го освети с прожектора.

Отвори се и другата врата на понтиака. Втора фигура се появи на светлината.

— Кой, по дяволите, е това? — изруга Хамънд.

— Може би е момичето — предположи Люински, — дъщерята. Хванахме с един куршум два заека.

Беше момиче, но не Меган Камерън. Това момиче имаше евтин, напрегнат вид на уличница. Косата ѝ беше раздърпана купчина, ръцете ѝ — слаби и покрити с петна, тънкото ѝ тяло бе облечено в много къса пола и разгърдена блуза. Всичко в нея казваше проститутка.

Шофьорът вдигна зашеметеното си лице към светлината. Не беше Джъстин Грей.

— Дявол да го вземе — прошепна Хамънд.

Разбира се, той знаеше какво се е случило. Оня глупчо от Хайд Парк, истинският собственик на понтиака, е кръстосвал Селма Авеню, където висят проститутките, откакто са отстранени от булевард „Холивуд“. Хванал бе някаква курва и я беше повел нанякъде, може би към някой мотел, когато патрулиращата кола е попаднала зад него. Копелето се бе паникьосало и се беше опитало да избяга, повеждайки ги в безсмислено преследване.

— Не разбирам — обади се Бенър. — Патрулиращите отряди докладваха, че шофьорът е сам в колата. Нямало е други пътници.

На Хамънд му беше ясно и това.

— Била се е навела надолу.

— За да не се вижда ли?

— Правела е орална любов.

Бенър включи.

— По време на преследването ли? Много впечатляващо. Имам предвид, трябва да се възхищаваме на този вид внимание.

— Млъкни, Фил.

Шофьорът и спътничката му бяха на паважа, свалени долу и закопчани с белезници от патрулиращите полицаи. Курвата се смееше. Копелето изглеждаше сякаш ще повърне.

— Това не е проблем, шефе — каза Люински. — Не сме по-зле, отколкото бяхме преди.

Колата на телевизията, в която беше Сузи Чен, в момента заобикаляше ъгъла. Щеше да има и други.

— Не сме ли? — Хамънд тръскаше ядосано глава. — Всяка станция ще започва с това. Полицаите оставиха един сериен убиец да се провре през пръстите им, а хванаха някакъв перверзен тип с проститутка.

— Неуспех, какво да се прави — заяви Люински с отчаян оптимизъм.

— Това е провал. И аз съм този, който ще бъде обвинен. — Той долови изражението на Бенър — аз-ти-го-казвах — и му отговори със студен поглед. — Фил, започни да работиш с екипа на четвърти канал. Пробутай най-добрата възможна история. Аз ще направя изявление, когато и останалите телевизионни копелета се появят.

Само телевизията имаше значение. Радиото и вестниците не бяха толкова важни.

— Разбрах, шефе. Междувременно може да получиш някои сведения за шофьора.

— Мамка му на шофьора. Искам да говоря с Улпър. За Бога, искам да знам какво става тук.

Хамънд закрачи важно към колата на Улпър. Люински го следваше като послушно кученце.

Глава четирисет и пета

Щом заместник-началникът се приближи, Робин слезе от колата заедно с Улпър и Бранд. Вече беше ясно, че преследването е било грешка. Преследвали бяха не колата, която трябваше да заловят. Грей им се бе изплъзнал. Не можеше да разбере какво точно чувства. Трябваше да иска той да бъде арестуван — но странно, отчасти изпитваше някакво облекчение.

Страхуваше се най-много от това, че ако Грей окажеше съпротива, щеше да бъде застрелян. И тогава може би никога нямаше да намери Мег, никога нямаше да узнае какво наистина се бе случило днес. Тази възможност беше твърде болезнена, за да се обмисля.

— Е, добре — каза Хамънд на Улпър и Бранд, докато Робин се приближаваше. — Искам да знам какво, по дяволите, става тук.

— Намерихме Грей в една видеотека — започна Улпър.

Хамънд го прекъсна.

— Знам шибаната хронология. Първо ми кажете какво точно правехте вие двамата на това място?

— Сержант Бранд просто се случи да бъде в този район по лична работа — обясни Улпър. — Срещнахме се на улицата. Той няма нищо общо с това. Аз поемам цялата отговорност.

Робин трябваше да се възхити на лоялността на Улпър към подчинения му, въпреки че все още не вярваше на Бранд и неговата история.

Хамънд сякаш не бе убеден.

— Добре. Тогава ще отправя въпросите си към лейтенант Улпър. Ти беше във видеотеката с доктор Камерън ли?

— Да, сър.

— Предполагам, че си имал сериозно основание да изложиш един гражданин на опасност.

Робин понечи да отговори, но Улпър ѝ направи знак да мълчи.

— Това беше погрешна преценка от моя страна.

— Наистина ли мислиш така? — Хамънд зададе въпроса доста саркастично. — Плаща ти се, за да правиш добра преценка, лейтенант.

— Осъзнавам това, сър.

— Ако си смятал, че Грей е в този район, трябваше да ми предадеш тази информация. Да правиш разследване по твоя инициатива, е твърде лошо. Това са каубойски глупости.

— Да, сър.

Робин забеляза, че адютантът на заместник-началника, с име на значката си „Люински“, самодоволно се усмихваше на Улпър и се наслаждаваше на унижението му.

— Да позволиш на едно цивилно лице да те придружава — продължи Хамънд, — и специално една гражданка, която вече е била преследвана и е лично позната на избягалия, това е нещо повече от грешка в преценката. Това е потенциална катастрофа. Ако се бе случило нещо на доктор Камерън, докато е била под наша опека…

Робин беше сигурна, че Хамънд мислеше как това щеше да бъде отразено в медиите. Определението му като катастрофа бе неподходящо за новинарска емисия.

— Разбирам, сър — покорно каза Улпър.

— Надявам се да си разбрал. Ще разискваме по-сериозно този въпрос, когато имаме повече време.

— Да, сър.

— Междувременно ти няма да имаш по-нататъшна връзка с това разследване. Ясно ли ти е?

— Ясно.

— Надявам се да е така, лейтенант. Наистина се надявам.

Робин най-накрая взе думата.

— Извинявайте, шефе, но не забравяте ли нещо?

Хамънд ѝ хвърли студен поглед.

— Какво ли ще е то?

— Ние открихме Грей.

— И го изгубихте.

— Ние го открихме — настояваше Робин. — Представях си къде би могъл да отиде. Лейтенант Улпър ми помогна да проверим. И бяхме прави. Нима това не е важно?

— Важното е да се следва правилната процедура. Няма ли организираност, настъпва хаос.

— Чули сте го на семинар за управление ли?

Хамънд изправи рамене.

— При тези обстоятелства, доктор Камерън, бих помислил, че ще се занимавате по-малко с полицията на Лос Анджелис и много повече с връщането на дъщеря ви. — Той наклони глава по вежливо насмешлив начин. — Или вече забравихте за нея?

Робин се вбеси. Изрече първото нещо, което ѝ дойде наум.

— Ти, шибан администратор.

Улпър се засмя. Люински беше поразен. Хамънд кипеше, търсейки отговор, но тъй като не намери, се завъртя на петите си и закрачи, последван от адютанта си.

— Добро използване на жаргона — каза Улпър.

Робин въздъхна.

— Може би току-що те забърках в още неприятности.

— О, да — засмя се Улпър. — Но си струваше.

Улпър закара Бранд до видеотеката, където бе оставил колата си. Робин седеше отзад. Мълчанието помежду им беше натегнато и тежко, почти осезаемо.

Мобилният ѝ телефон позвъня. Дали пак е Грей? Бързо го извади от чантата.

— Ало?

— Доктор Камерън? — Не беше Грей. Беше криминалистът Гейнс. — Дъщеря ви имаше парола, с която да защитава имейлите си. Доведох един специалист от криминалния компютърен отдел да я разбие. Оказа се, че си е кореспондирала с този мъж Гейб, както показва и дневникът ѝ. Не е ясно дали се е срещала с него, или е само виртуална връзка.

Тя заговори тихо, не искаше седящият отпред Бранд да я чуе.

— Успяхте ли да откриете кой е той? Да проследите имейлите?

— Нека ви дам да говорите с Пийт Фейрбър. Той е нашият компютърен специалист.

Телефонът беше връчен на Фейрбър, който без всякакво предисловие започна да дава технически обяснения.

— Имаме двайсет и шест имейла, генерирани от софтуера на Ноелс Груп Уайз. Рутинната информация показва, че точката на произхода им е общинска УАН — Лос Анджелис. — Произнасяше го като бан. — Интернет адресът, предназначен за този, който използва компютъра, е запазен в обсега на ПУЛА УАН…

— Чакайте за миг. — Тя снижи още повече гласа си. — ПУЛА?

— Да, мадам.

— Какво точно значи УАН?

— Широкообхватна мрежа. Компютрите могат да се включат във всякакъв вид мрежа. Ако мрежата е малка — да речем, всички компютри в един офис или в една сграда — това е местна мрежа, ЛАН. Ако започнете да се свързвате от различни офиси или сгради, имате УАН.

— И ПУЛА има една от тези УАН мрежи ли?

— Да, правилно. Има повече от триста и петдесет хиляди станции в ПУЛА, участващи в Новъл Нет опериращата система. Всяка ПУЛА станция е местна мрежа. Станциите са свързани помежду си в една широкообхватна мрежа, използвайки главно високоскоростни линии.

— И тези имейли са изпратени в рамките на тази система ли?

— Да. Групата Уайз имейл се използва предимно за комуникация между офиси посредством УАН, но мрежата има интернет изходни точки — което значи, че е възможно някой да прати съобщение на някого извън общинската мрежа. Именно това е ставало тук.

— Тогава просто открийте кой е изпращал имейлите…

— Не е толкова просто. Този, който ползва компютъра, може да направи имейл адреса си на каквото и да било име. Името „Гейб“ — без презиме — почти сигурно е псевдоним. Рутинната информация ни казва, че е била използвана ПУЛА мрежа, но да установим дадения пункт ни трябва допълнителна информация от ИТА. — Той изпревари въпроса ѝ. — Информационна техническа агенция. Градската агенция, която е създала системата.

— Тогава накарайте ги да ви кажат.

— Необходимо е време. Опитваме се да открием първо администратора.

Робин овладя нетърпението си.

— Когато го намерите, ще разберете ли кой изпраща съобщенията?

— Ще знаем кой терминал е използван и това е всичко. Може да се окаже терминал, споделян от различни хора.

— Така или иначе, говорим за полицейски служител.

— Е… не е необходимо да е униформен полицай, а някой от системата на ПУЛА. Може да е някой чиновник или, кой знае, някой доброволен сътрудник, или разсилен, всеки, който има достъп до терминала.

— Но нали може да е и полицай? — настояваше тя. — Нали полицаите използват терминала?

— Разбира се, че го използват.

Тя поблагодари на Фейрбър и когато Гейнс се върна на линията, го помоли да я държи в течение.

— Щом проследим съобщенията, ще го знаете — обеща той.

Разговорът свърши. Робин прибра телефона в чантата си.

— За какво беше това? — попита Улпър от шофьорското място.

Тя не можеше да му даде верен отговор в присъствието на Бранд.

— Една съседка. Обаждаше се да пита дали има някакви новини.

— Точно сега е по-добре да не разговаряш с приятели и съседи. Никога не знаеш кой ще се разбъбри пред медиите или какво ще кажат.

Робин не отговори. Вгледа се към предната седалка, където седеше Бранд. Никога нямаше да повярва, че Мег е била привлечена от него в лична среща, но ако той си бе създал виртуална личност, представяйки се може би за по-млад мъж…

Спомни си как Грей каза, че вероятно мистър Невъзмутим е полицай. Бранд ли беше това? Да бе попитала колко време Гейб и Мег си бяха разменяли имейли. Дали връзката беше започнала, преди или след като Бранд е разбрал, че вероятно ще бъде избран за експеримента на Робин? Ако бе започнала след това, то може би Бранд е решил да стигне до нея, като разиграва тази отвратителна игра с дъщеря ѝ.

Но не беше склонна да го приеме. Струваше ѝ се, че такъв план е твърде сложен, прекалено фин за сержант Бранд. А това означаваше, че не го познава. Но съобщенията бяха идвали от някого вътре в ПУЛА.

По дяволите. Потърка челото си. Нещата сякаш продължаваха да стават все по-лоши.

— Глава ли те боли? — попита Улпър. Той я наблюдаваше в огледалото.

— Няма ми нищо.

— Не е късно да отидем в болницата.

— Не, благодаря.

Той вдигна рамена.

— Само попитах.

Бранд слезе при видеотеката.

— Приятно ми беше да разбера кои са ми приятели — каза той към Улпър. Погледна към Робин, която се надигаше от задната седалка. — И ти, докторе.

Тя му хвърли студен и подозрителен поглед. Сержантът тръгна, без да погледне назад. Робин бързо се намести до Улпър.

— Може ли да го проследим, да видим къде отива?

Улпър поклати глава.

— Той познава колата ми. При тези обстоятелства ще се оглежда за нея. Струва ми се, че трябва да те върна в Паркър Сентър.

Тя за миг се замисли.

— Не.

— Казах ти, че проследяването му няма да ни даде нищо.

— Има нещо друго, което може да направим.

— Какво?

— Трябва да отидем до моя офис.

— Защо? Какво има там?

— Може би отговор на моя въпрос.

— Шефът много ясно го каза, че по-нататък аз не трябва да се бъркам в този случай.

— Е, няма ли да ме заведеш дотам?

— О, да, ще те заведа. — Улпър се засмя. — Само исках да докажа какъв велик мъж съм.

И Робин се засмя. Първата ѝ усмивка от часове, помисли си резервирано тя, и подхвърли:

— Вече е забелязано.

— Да вървим тогава.

Подкара колата и пое на изток към хоризонта.

Глава четирисет и шеста

Много време ѝ трябваше на Мег, за да дойде на себе си. Усещаше се, сякаш известно време е била далеч в някакъв сънуван свят на лъчист покой.

Не искаше да се завърне. Върна я обаче някакво стенание, тих, тъжен звук като валдхорна.

Отвори очи и се намери свита на долното стъпало на стълбата за мазето — китката ѝ в белезниците, окачена на равнището на рамото, дясната ѝ ръка — обгърнала кръста ѝ. Светлината от фенерчето все още блещукаше от площадката на стълбата и едва осветяваше помещението.

На половин метър от себе си видя мъжа, който искаше да я убие, детектив Томлинсън от ПУЛА. Той все още лежеше неподвижно по корем и дори не даваше знак да диша. Но беше жив. Доказваше го излизащото от отворената му уста стенание. Може би бе успял да отблъсне спринцовката, преди цялото съдържание да се влее в кръвта му. Или беше достатъчно едър, за да поеме доза, която щеше да бъде смъртоносна за нея. Или може би наистина умираше, но бавно.

Надяваше се да не е така. Не би искала да отнеме един живот, дори и при самозащита. От друга страна, той в края на краищата можеше да се събуди от своето безсъзнание или кома, или каквото и да беше това. А дори и да не го направеше, Гейб или някой друг щеше да установи, че Томлинсън не се е върнал.

Така или иначе, не можеше да си позволи да остане тук. Беше си спечелила малко отдих и нищо повече.

Вратата на мазето бе отворена. Бягството беше така близо. Единственото, което още я задържаше тук, бе окованата ѝ в белезници китка — белезници, за които Томлинсън твърдеше, че ще отключи.

Мег премигна. Дойде ѝ наум нова мисъл. Всъщност полицаите наистина носеха ключове за белезници. И Томлинсън трябва да бе донесъл със себе си ключа, след като имаше намерение да я премести след… след като той…

Тя отхвърли тази мисъл. Сега важен беше ключът. Той трябваше да е някъде в него. Вероятно в някой джоб.

Приближи се до мъжа в безсъзнание, толкова близо, колкото ѝ позволяваше верижката на белезниците, и посегна към страничния джоб на сакото му. Някакъв остатъчен страх или отвращение — може би просто нежелание да се допре до този едва ли не мъртъв човек — я накара да се поколебае, преди да бръкне с ръка в джоба.

Затвори очи и го направи. Пръстите ѝ напипаха нещо малко и металическо — монета, а не ключ. Бръкна по-надълбоко. Още монети. Нищо друго. Може би в джоба на панталона. Не ѝ се искаше да го докосва там, близо до слабините, до тестисите му, но после си спомни, че вече ги бе държала в ръката си.

Тази мисъл я накара да се засмее и това я улесни да изследва и джоба му. Докосна се до мека материя, вероятно носната му кърпа. Няколко смачкани доларови банкноти. И това беше всичко.

Тогава, коланът му. Понякога полицаите връзваха ключове и други неща за колана си. Бръкна под сакото му, прокарвайки пръсти по колана и усети набръчканата кожа, крехка и стара, но не намери нито ключове, нито нещо друго.

Оставаше ѝ само да провери от другата страна на тялото му, но не можеше да я стигне. Тя сграбчи отпуснатия мъж и се опита да го придърпа към себе си.

Напразно. Тежеше близо сто килограма. С две свободни ръце и добра опорна точка може би щеше да успее да го придърпа. При това положение обаче не хранеше повече надежда да го стори. Струваше ѝ се почти толкова невъзможно, колкото да счупи стоманената верига на белезниците. Ами ако ключът беше в джоба на жилетката или в джоба на ризата му? Трябваше да го обърне на гръб, а бе невъзможно.

— Значи съм с вързани ръце — прошепна.

В отговор Томлинсън изстена.

Имаше и друга възможност. Спринцовката.

Пуснала я беше на пода до краката му. Вдигна я и проучи тънката игла под лъча светлина от фенерчето. Нямаше и представа от отваряне на ключалки, само по телевизията беше виждала как става това. В криминалните филми изглеждаше доста лесно.

И все пак може би щеше да може да използва иглата като шперц. Да я вкара в ключалката на белезниците и като я размърда, те да се отворят.

Мег направи опит на гривната върху китката си. Опитваше се с иглата, без да има ясна представа какво да прави.

Как ли все пак работеха ключалките? Никога не беше и помисляла за това. Прекарвала си бе времето да се занимава с история и английска литература, а е трябвало да се научи и на някои улични сръчности, умения за оцеляване. Тук майка ѝ беше сгрешила. Ако Робин не я бе пратила в това частно училище…

— Да, тя е виновна — прошепна Мег.

Стори ѝ се, че твърде дълго време се бори с ключалката. Едно беше ясно: телевизионните представления са лъжа. Не е лесно да се отвори ключалка. Направо си е невъзможно — поне без съответен инструмент.

Накрая се предаде. Усилията ѝ бяха напразни. Не намери ключ за белезниците в дрехите на детектива и не отключи ключалката. Не можеше да прави нищо друго, освен да чака Томлинсън да излезе от състоянието си на безсъзнание и да я убие, или Гейб да се върне и да я убие, или някой друг лош човек да се появи и да я убие.

Лайтмотивът беше, че щеше да бъде убита. Отложила бе за кратко време екзекуцията си и вече нямаше друг избор. Щеше да умре във фабриката, мъртво място, подходящо за мъртъвци.

Гейб искаше да се отърве от нея. Той не беше ангел. Сега Мег го разбра. Разбра и как я е използвал. Разбра и колко глупава е била. Разбрала бе всичко — но твърде късно.

Глава четирисет и седма

Със загасени фарове, само на габаритните светлини, Грей обиколи в тъмнината около зданието с офисите. Преди да се опита да влезе вътре, трябваше да разбере дали нямаше ловко прикриващи се отзад ченгета.

Вътре. Той поклати глава. Мамка му, трябва да е кандидат за лудницата, преди дори да си помисли да прави това. Току-що заблудил полицията на булеварда, и ето го тук, за да го ознаменува ли? Щеше да заобиколи ъгъла, където беше офисът на док Робин, и да направи едно кратко посещение след работно време.

Лудост. Това си беше то. Понякога се учудваше на себе си. Хората, които мислеха, че е луд, защото убива гимназистки, го разбираха съвсем погрешно. Нямаше нищо лудо в някакъв старомоден американски кървав спорт. Но това, което правеше сега — да рискува свободата си заради един поглед в офиса на лекарката — това беше лудост. Нямаше никакво съмнение. И въпреки всичко щеше да го направи. По дяволите, беше го решил. А да променеше решението си, щеше да бъде, все едно да се откаже от борбата.

Не забеляза полицейски коли в квартала. Нито телевизионни. Боеше се, че може би репортерите ще висят наоколо, но те си бяха отишли. Когато пристигна, видя последните новинарски коли набързо да излизат от района. Проблемът беше къде да скрие колата си. Не можеше да я остави близо до сградата. Ако някой полицай минеше и я видеше, веднага щяха да разберат, че е вътре. От друга страна, не биваше и да паркира много надалеч. Можеше да се наложи бързо да избяга. Ами ако в близост имаше кола под прикритие? Не бе забелязал подобна акция, а беше съвсем сигурен, че е в състояние да подуши такова полицейско наблюдение. Съществуваше обаче възможност някой да го чака да се върне на местопрестъплението. Ако бе така, щеше да се наложи да бяга и колата трябваше да му е под ръка.

Реши да паркира понтиака на алеята до сградата. Вмъкна колата до тухлената стена и я настани зад един контейнер за боклук. Така не се виждаше от улицата. Нямаше начин да я открият, освен ако някой патрул не обходеше алеята.

Остави колата отворена с ключ на стартера, готова да потегли. Нямаше кой да открадне скапаното возило през следващите десет минути, а съгласно плана си щеше да прекара толкова време вътре в сградата.

С втъкнатия в колана си пистолет на пазача Грей излезе от алеята и се наведе до заобикалящата паркинга ограда. Отне му минута да разузнае наоколо. Ако някой от охраната го бе видял, като влизаше в алеята, то трябваше да очаква да се придвижват към него. Нямаше никакво движение, не чуваше стъпки. И което беше по-важно — нямаше чувство, че го грози беда. Усетът за това — то се дължеше на добрата осведоменост от улицата — бе умение, което усвои някъде през живота си. Не беше предчувствие или нещо подобно. Той просто знаеше.

Готов бе да се обзаложи, че сега ги нямаше наоколо.

Оградата беше затваряна и заключвана през нощта, но само за показност. Нямаше жици на върха и всеки приятел, заслужаващ уважението му, можеше, без да му мигне окото, да я прескочи. Грей се изкачи, прескочи я и бързо закрачи, плътно залепен до задната стена на сградата.

Паркингът беше празен, сградата тъмна. Само няколко прозореца по горните етажи светеха, партерът беше тъмен. Предположи, че зданието е било опразнено, за да може Шефът да извършва Шерлокхолмските неща — събиране на косми и влакна и разни подобни боклуци. Сега работата на ченгетата повече приличаше на шибана психология и в това имаше нещо дълбоко погрешно. Тъй като лошите момчета не използваха лазери или микроскопи, то и полицаите нямаше нужда да ги ползват. Играта трябваше да е на равни начала.

С психологията се занимаваше лекарката. Тя беше умна. Да го открие във видеотеката, та то си беше гениално. Как, по дяволите, бе разбрала, че ще отиде там, когато самият той почти не го осъзнаваше? Зловещо, сякаш дори без да го подлага на апарата, можеше да чете проклетите му мисли.

Стигна до задната врата и се огледа. Все още никакво движение. Нямаше викове „Стой, полиция!“, щракане на светлини, нямаше детективи, дрънчащи с белезници и ключове, и полицейски палки, и пистолети, и спрей, и радиоприемници.

Вратата беше заключена. Очаквал го бе, макар че оптимистично си бе мислил, че през нощта може да не я заключват заради измамната защита, осигурявана от оградата. Надяваше се още, че ако пък е заключена, то ключалката ще е такава, че да може да я оправи с вярната си отвертка. Нямаше късмет. Беше си хубава солидна секретна ключалка. Със съответни инструменти можеше да се справи с нея, но той ги нямаше и затова трябваше да действа другояче.

Не беше кой знае какво. Прозорците на партера не бяха с решетки. В тази част на града бе рисковано да ги оставят така. Но той се досети, че на юпитата интелектуалци, които наемаха тези удобни дупки, не им се искаше да гледат по цял ден железните решетки. А и оградата и солидната ключалка може би ги караха да се чувстват добре и в безопасност.

Избра случайно един прозорец, натисна с лакът стъклото, очисти висящите парчета и се прекачи. Погледна назад. На паркинга все още беше тъмно и спокойно. Ако имаше наоколо ченгета със значки, то те бяха заспали.

Офисът, в който влезе, беше пълен с компютри и купища листове — някоя счетоводна фирма или нещо подобно. Той премина през тъмния апартамент и леко отвори вратата. Фоайето беше празно. Не забеляза да има наблюдаващи камери. Лесно за кражби. Трябваше да дойде някой друг път и да ограби това място.

Офисът на док Робин се намираше няколко врати по-долу на отсрещната страна на коридора. Нямаше проблем да го открие. Той беше преграден с предупредителна жълта лента КРИМИНАЛНА ПОЛИЦИЯ — НЕ ПРЕСИЧАЙ. Смъкна лентата и я сложи встрани. Ключалката на вратата беше секретна и не бе проблем. Отвори я, използвайки кредитната карта на лекарката. Странна ирония.

Влезе в чакалнята, затвори вратата и запали лампата.

По килима, където пазачът бе кървял като заклано прасе, имаше кръв. Заклано прасе — това беше добре. Смехът му се разнесе в тишината.

Влезе в главната стая, вътрешното светилище, театъра на жестокостта, Къщата на страданието на доктор Камерън. Тази лаборатория, където премина през мисловните лабиринти като трениран плъх, печелещ сиренето си.

Тук обаче не запали лампата. Твърде вероятно беше полицията да наблюдава прозорците. Освен това не му трябваше много светлина, за да намери картотеката до бюрото.

Да прочете досиетата, беше друга работа. Мислеше си да пренесе куп от тях в другата стая, но това щеше да отнеме много време. Разреши проблема, като потърси по пода около шибания мозъчен апарат и намери светещата химикалка на док Робин, която тя бе изпуснала, когато получи удара по главата. Светлината все още работеше. Изненада се, че претърсващата бригада не я е отнесла — но сега, като помисли за това, разбра, че в края на краищата най-вероятно тук не е бил някой от специалните отряди. Полицаите вече знаеха кой е техният заподозрян. Не се нуждаеха от косми и влакна, и пръстови отпечатъци. Смятаха го за сигурно, а и лекарката сигурно не е казала нищо, за да променят решението си.

Писнало му бе от всичко — да бъде нападан, обвиняван, да се държат с него като с аматьор. За Бога, той беше истински, автентичен, първокласен, държавно удостоверен сериен убиец. Не може да се отнасят така с един сериен убиец. Това показва липса на уважение. А не уважават ли Джъстин Хановър Грей, то трябва да си платят.

Отвори най-горното чекмедже на картотеката и освети с лъча на фенерчето. Един от пациентите на док Робин го бе прецакал. Името на това приятелче беше някъде тук.

Той започна да прехвърля подредените по азбучен ред папки, проверявайки всеки пациент. Лекарката му бе казала, че пациентът е полицай и че е убил някого. Това трябваше да го улесни.

Нямаше подобен кандидат на буквата А. Започна с буквата Б. Някой си Барон — друг престъпник като Грей, но той не беше убиец, а само изнасилвач. Имаше и един плащащ си пациент, Берман, с някакъв проблем, наречен страхова невроза, което Грей си представи, че беше завоалиран начин да се каже, че приятелчето просто е страхливец. Билингс, Джонатан; Блекмор, Катрин; Блит, Уилям; Бранд, Алън…

Бранд. Ето го гадното копеле, което играеше тази игра.

Той отговаряше на всички критерии. Беше неин пациент. Беше полицай. И бе убил човек.

Законно убийство по време на дежурство съгласно официалното разследване. Грей си представи, че това беше нагла лъжа. Не даваше и пет пари какво ще каже един полицай за друг. Всички те бяха ангажирани да прикриват себе си и службата. Никога нямаше да поставят приятелите си в неизгодно положение. Грей не се възмущаваше от това. По дяволите, той дори им се възхищаваше. Те се грижеха за себе си.

Преди да върне папката в чекмеджето, запамети адреса на Бранд. Май вече злоупотребяваше с гостоприемството. Време беше да се върне при понтиака си и да се обади на новия си приятел.

Напусна офиса. Вратата не можеше да се заключи без ключ, така че той само я затвори и сложи на място полицейската лента. Нямаше смисъл да афишира посещението си.

Мина през хола до задната врата и натисна дръжката, но вратата не се отвори. Беше от онези ключалки, които се отваряха и от двете страни с ключ. Трябва ти ключ, за да напуснеш сградата. Налагаше се да излезе през прозореца, през който бе влязъл.

От един напречен коридор се чуха бързи стъпки.

Грей направи една крачка към офиса на лекарката, но беше наясно, че нямаше да успее да се скрие. А другият офис, онзи с отворения прозорец, бе още по-далеч.

Нишата до стълбата. Там беше спасението.

Влезе вътре, като внимателно задържа с няколко сантиметра отворена вратата, за да не се чуе шум при затварянето ѝ.

Стъпките се чуха по-близо. Чуха се и гласове. Един мъж каза:

— Мислиш ли, че това ще свърши работа?

Жената отговори:

— Не съм сигурна, но би могло.

Не някоя жена. Беше самата док Робин.

Грей сви устни. Дявол да го вземе, продължаваше да налита на тази кучка.

Обзе го внезапна радост, че не се бе приютил в офиса на лекарката. Тя сто на сто се бе запътила натам.

— МБП може да помогне за възстановяване на спомените — говореше Робин. — Ако повторно преживея нападението, може би ще успея да идентифицирам нападателя.

— Можеш ли да бъдеш сигурна, че споменът ще е точен?

— Не знам.

— То тогава няма ли само да загубим много време?

— Ако имаш да правиш нещо по-добро, няма да те задържам.

— Добре, добре. Аз само се правя на скептик.

— Прилича ти.

Звучеше, сякаш лекарката планираше да издърпа спомените си с мозъчния апарат — да си спомни кой я беше ударил. Грей си помисли, че щеше да бъде много по-лесно, ако му бе повярвала, но изглежда, че не беше човек, който лесно се доверява.

Още бе много възбуден от това как завършиха нещата във видеотеката. Беше твърдо убеден, че докторката продължаваше да говори с него, просто за да печели време, докато ченгетата се появят. Това бе предателство, а той не обичаше предателствата. Едва се сдържаше да не излезе от скривалището си и да я фрасне и нея, и бодигарда ѝ.

Проблемът беше, че разпозна мъжа по гласа. Полицаят, който извика „Стой, полиция!“ или каквито и там глупости да бе излаял. Този човек надали щеше лесно да падне. Ще извади пистолета си и ще стреля и изведнъж коридорът щеше да стане бойно поле.

Грей не мислеше, че ще има голям шанс в такъв вид схватка. Остана скрит.

Стъпките спряха.

— Погледни — гласът на лекарката. — Вратата е останала незаключена.

— Небрежност.

— Ужасна глупост.

Полицаят се засмя.

— Не можеш да изречеш през куп за грош, без да си помислиш за Полицейското управление на Лос Анджелис.

Грей трябваше да си признае, че това му хареса.

Когато гласовете стихнаха и вратата беше затворена, той се измъкна от нишата при стълбата. Бързо се отправи по коридора към счетоводния офис или там каквото беше. Излезе през прозореца, пое към оградата и като я прескочи, отново се озова на алеята. Запали мотора на понтиака и даде заден ход в улицата.

Алън Бранд живееше в Холивуд.

Не беше учтиво да отидеш, без предварително да предизвестиш, но бе сигурен, че досадникът щеше да разбере.

Глава четирисет и осма

Робин запали лампите в офиса си и огледа наоколо. Компютрите, оставени да работят след нападението, автоматично бяха прекъснали след един час бездействие. Каската беше на пода, където вероятно Грей я бе захвърлил след освобождаването си от стола. Остана доволна, че полицията не я бе конфискувала. Надяваше се да не се е повредила от падането.

— Има една малка кухня отляво — каза тя на Улпър, като вдигна каската. — Ако искаш, може да си направиш чаша кафе.

— Предпочитам да започнем.

— Също и аз, но подготовката може да отнеме известно време.

Той я последва в кухнята. Малкият телевизор там беше включен и гласът на говорителя казваше на зрителите да очакват новините в десет часа.

Робин не бе разбрала, че е толкова късно. Мег беше изчезнала от близо шест часа.

Седна във въртящия се стол, задейства компютрите и включи апарата. Трябваше да прегледа диагностичната програма, за да се увери, че феромагнитните намотки работят и са регулирани съответно. Програмата щеше да ѝ отнеме около петнайсет минути.

Междувременно потърси по пода двата комплекта за връзка. Нейният беше в изправност, но комплектът на Грей се бе счупил, когато го бе хвърлил. Нямаше заместител. Тя и Улпър трябваше да разговарят, надвиквайки силното тракане на намотките.

А и електродите, които поставяше по тялото на Грей, бяха разпръснати навсякъде сред обърканите жици. Робин ги дръпна настрана. Все пак нямаше смисъл да си слага електроди. Улпър не можеше да дешифрира резултата.

По телевизията предаваха главната новина: преследването на серийния убиец Джъстин Хановър Грей. Нейното име и името на Мег не се споменаваха. Предаваха как Грей е нападнал работещата с него психиатърка, убил е пазача и е отвлякъл една тийнейджърка, чиято снимка била предоставена на медиите.

Изключи новините, обмисляйки предизвикателството да възстанови спомена за нападението.

Тя страдаше от ретроградна травматична амнезия. Всъщност никой не знаеше как работи паметта, но повечето теории приемаха, че краткотрайните спомени трябва да бъдат запазени в хипокампуса, част от средния темпорален лоб на мозъка. Внезапен удар на мозъка, като рязката травма, която бе предизвикала сътресението на мозъка ѝ, изглежда, разстройваше електрическата активност в хипокампуса и по някакъв начин пречеше краткотрайните спомени да бъдат прехвърлени и съхранени за по-дълго време. Това, което най-вероятно се губеше от паметта, бе самата травма.

Въпросът беше дали споменът все още съществуваше или не. Ако съществуваше и проблемът бе възстановяването му, то МБП можеше да извади спомена на повърхността така, както освобождаваше дълго потисканите спомени за малтретиране или други травмиращи преживявания в детството. Но ако споменът беше просто изчезнал, то нищо не можеше да се направи.

Робин хранеше умерен оптимизъм за възстановяването му. Повечето жертви на мозъчно сътресение възстановяваха някои спомени за случилото се. Как тези спомени са били запазени и как се възстановяваха, бяха две от безбройните мистерии на мозъка. Някои специалисти приемаха двоен механизъм на съхранение — някаква поддържаща паметова система, която продължаваше да работи, когато хипокампусът се провали. Други специалисти пък смятаха, че хипокампусовото репродуциране само е забавено, а не престанало от травмата, и че дори и краткотрайният спомен остава незасегнат някъде в темпоралния лоб, готов да се утвърди и съхрани дълготрайно, когато паметта си възвърне нормалните функции.

Никой не знаеше. Що се отнасяше до мозъка, то каквото се знаеше, беше значително по-малко от онова, което не се знаеше.

Реши да приложи въздействието на намотките върху двата си темпорални лоба — левия, който запазва спомена за имена и думи, и десния, който борави със спомените за лица и други визуални информации. Едно силно нискочестотно магнитно поле върху тези участъци щеше да засили активността им и може би да стимулира съответните нервни механизми, за да се пригодят и започнат да функционират нормално след травматичната възбуда.

Телевизионният репортаж завършваше с повтаряне за проваленото преследване от един репортер, предаващ на живо от Холивуд. По средата на едно изречение звукът изчезна. Улпър бе изключил телевизора. Той се появи от кухнята, носейки кана кафе.

— На Хамънд трябва страшно да му е харесало — подхвърли.

Шеговитият му тон я вбеси.

— Не давам и пет пари за служебната ви политика. — Пое си въздух. Това не беше разумно или честно. — Съжалявам, просто съм… дълбоко уязвима.

Улпър се приближи.

— Наистина ли смяташ, че точно сега трябва да го правиш?

— Трябва да го направя. Точно сега.

— Ще свърши ли работа?

Робин въздъхна. Питаше я за четвърти или пети път.

— Не знам. Остави ме да се справя с техническата част.

Той се отдръпна. Тя насочи вниманието си към препрограмиране параметрите на апарата. Когато свърши, провери диагностичните резултати. Всичките петдесет и две намотки функционираха нормално. Въздъхна с облекчение.

— Всичко е наред. Мисля, че сме готови да започнем.

Улпър отново се присъедини до масичката с компютъра.

— Щом като си сложа каската — каза тя, — всичко, което трябва да направиш, е да натиснеш бутона за включване. Това ще активира уреда. Ще премина в трансово състояние. То трябва да трае около пет минути. Ще видиш как ще се отпусна.

Помисли си да му каже, че не трябва да остане повече от трийсет минути, тъй като за по-дълго от това време безопасността на процедурата не беше проверявана. Но реши да не го споменава. Не искаше да бъде изтръгната, когато може би щеше да бъде на ръба на пробива. Щеше да остане в промененото състояние на съзнанието, колкото то продължеше.

— МБП ще е шумно. Издава един тракащ звук. Това е нормално. Не трябва да те тревожи.

— Защо трябва да се тревожа? Ти си човекът, който ще си сложи тази джунджурия.

Робин не обърна внимание на термина джунджурия.

— И така, какво трябва да правя — попита той, — освен да гледам как ще бръкнеш в мозъка си?

— Това, което трябва да правиш, е да ми задаваш въпроси, така както го прави в стаята за разпит. Претендирай, че вземаш свидетелски показания. Води ме през събитията, предхождащи нападението. Отговорите ми може би ще са бавни. Ще бъда, като че ли съм дрогирана или нещо подобно.

— Провеждал съм няколко интервюта с дрогирани свидетели.

— Трябва да се стигне дотам, където ще съм в състояние да видя нападателя. Това е споменът, който трябва да възстановя.

— Дори и да си го спомниш, такова доказателство няма да бъде прието от съда.

— Не мисля за съда. Просто искам да знам накъде трябва да насочим вниманието си.

Улпър се вгледа в нея.

— Мисля, че вече знаеш накъде да го насочиш. Насочила си го към Бранд.

— Какво те кара да казваш това?

— Ти работиш с Грей вече от месеци. Искаш да вярваш, че е чист. Но той не е. Леопардът не може да смени кожата си.

Робин нямаше време и сила да спори.

— Има и още едно нещо, което трябва да знаеш — каза тя. — МБП процедурата забавя моторните функции. С други думи, ще бъда неподвижна. Това е естествено. Не означава, че има някакъв проблем.

— Но представи си, че има някакъв проблем. Представи си, че започнеш да бълваш безсмислици — и то повече от обикновено. Или пък започнеш да трепериш и получиш конвулсии…

— Терминът е припадък. Малко е вероятно. Ако се случи, прекъсни сеанса.

— Как?

— Натисни пак включващия бутон. Разбрано?

— Мисля, че ще се справя.

— И така, готов ли си?

— Още един въпрос — каза Улпър. — Правила ли си го преди?

— Винаги го правя. Това ми е работата.

— Имам предвид на себе си.

Беше се надявала, че няма да я пита, но тъй като зададе този въпрос, тя откровено му отговори.

— Само два пъти. С експериментална цел. И не влязох много надълбоко.

— Неспокойна ли беше?

Този път излъга.

— Не.

Робин отново се настани на стола и сложи ръце на облегалките. Затвори очи и се опита да диша бавно с диафрагмата.

— Готова съм — каза тя.

— Тогава да почваме.

Уредът беше включен. Внезапното изщракване на намотките беше по-силно, отколкото се очакваше. Разтревожи се, че може би няма да успее да премине в алфа-ритъм, докато е смущавана от шума.

Но както си го мислеше, усети странното отдалечаване на ума от тялото, странното изтръпване, което беше знак, че става леко отнесена.

Трябваше ѝ някоя въображаема обстановка, където да се чувства спокойна. Избра си един парк в Оджай, общество на художници близо до Санта Барбара, където тя и Дан ходеха често с Мег.

Не. Не можеше да мисли за Мег — не и ако искаше да се отпусне. Трябваше да забрави и Дан. И там имаше твърде много проблеми.

Беше сама в парка. Влагата от отдалечения на няколко километра океан се стелеше върху кожата и косите ѝ. Щракането на намотките се загуби. Превърна се в цвърчене на щурци и шумолене на листа.

В парка Робин се настани върху килима от трева, потъна в росната зеленина, остави слънцето и въздухът да я обгърнат. Тя беше спокойна.

Над другите звуци, гласът на Улпър стигна до нея.

— Минаха пет минути, докторе. Отпусна ли се?

— Отпуснах се. Наричай ме Робин.

— Добре, Робин. Трябва да разговаряме за това, което се случи тук в офиса ти преди няколко часа. Ти имаше сеанс с Джъстин Грей. Спомняш ли си?

— Да.

— Искам да ми кажеш как завърши сеансът.

— Ами… всичко стана тъмно.

— А преди да стане тъмно? Върни се няколко минути по-рано. Грей беше… хъм… наложил каската. И предполагам, че ти говореше с него. Извеждайки го от това?

— Да.

— Значи той излиза от транса…

— Да.

— Какво правиш точно в този момент?

Тя виждаше как сцената се разиграва зад затворените ѝ очи.

— Записвам сеанса на компактдиск.

— А Грей?

Робин дочу гласа на Грей в далечината.

— Той говори. Говори за баща си. Как баща му го е наказвал. — Чу шумоленето на анцуга му. — И се върти на стола си. Неспокоен…

— Какво се случва сега?

— Аз надписвам диска. Пиша с писалката си. Хвърляща кръгове светлина върху буквите. Моята светеща писалка.

— И след това?

Тъмнина.

— Всичко е тъмно.

— Не. Нещо все пак е станало, преди всичко да мине в мрак. Върни се.

Тя даде заден ход на времето, връщайки го назад като на филмова лента.

— Надписвам компактдиска…

— Да.

Светлината от писалката в ръката ѝ. След това — няма светлина.

— Тъмнина. Всичко е тъмнина.

— Значи не можеш да си спомниш?

— Не мога… — Не беше съвсем вярно. — Няма — промълви тя бавно.

— Няма?

Това беше странно. Трябваше да си спомни. Но…

— Не искам.

— Значи го помниш. Просто не искаш да си го спомниш, така ли?

Робин не отговори. Опитваше се да го осмисли. Явно някакъв психологичен защитен механизъм я предпазваше от повторно преживяване на травмата. Което беше хубаво. Означаваше, че споменът е там, възможно възстановим, ако успееше да преодолее менталната бариера.

— Робин? Така ли е?

— Да.

— Част от теб помни?

— Да.

— И си спомня точно сега?

Вярно беше.

— Точно сега — прошепна тя.

— Можеш ли да се свържеш с тази част от себе си?

Въпросът бе добър, правилният въпрос, който можеше да се зададе, но Робин не знаеше отговора.

— Може би.

— Ще се опиташ ли?

— Не искам…

— Ще опиташ ли?

Колебанието ѝ беше нелогично, но нелогичността можеше да бъде толкова силна, колкото всяко логично убеждение. Понякога и по-силна. Трябваше да я надвие, да я отблъсне.

— Робин? Ще го направиш ли?

— Да.

— Какво виждаш сега?

Стаята се завъртя около нея.

— Обръщам се… обръщам се в стола си.

— Защо се обръщаш?

— Гласът му. Чух го в неговия глас.

— Какво чу?

— Опасност. Заплаха. Така че се обръщам…

— Да? Обърна се и какво виждаш?

— Тъмнина.

Улпър въздъхна.

— Отново ли всичко стана тъмно? Явно няма да се получи, Робин. Съжалявам. В безизходица сме.

Той не беше разбрал. Тя продължи да говори безспир.

— Стаята е тъмна. Загасих светлините за един сеанс. Когато се обърнах, видях тъмнина. Сенки. Движение… — Почувства се уплашена и издаде слаб вик. — Той ме удари. Падам. Сега съм на пода. Той се освободи, Джъстин се освободи.

Всичко се случваше отново, случваше се в този миг, но в смътно бавно движение.

— Ти видя ли го? — попита Улпър.

— Не мога да виждам. Много е тъмно. Трябва да извикам. Пазачът е в съседната стая. Ако извикам… но ръката му е на устата ми. Той се навежда над мен. Има светлина.

— Каква светлина?

— Светлината на писалката ми. В ръката ми е. Тя се появява. Виждам го. Точно преди пак да ме удари. Виждам го, виждам лицето му.

— Грей ли е?

— Не.

— Бранд ли е?

— Не.

— Кой е той, Робин?

— Ти. Виждам теб.

Тя отвори очи, а в светлината на компютъра Улпър се усмихваше.

— Така е, докторе — каза тихо той. — Ти ме видя.

Глава четиресет и девета

След като напусна Холивуд, Бранд подкара към участъка Нютън, проверявайки в огледалото, за да е сигурен, че не го следят. Паркира пред участъка, влезе вътре и се насочи право към личното си шкафче, без да обръща внимание на разтревожените поздрави на полицаите от нощната смяна.

В шкафчето му нямаше нищо освен униформата и другия му пистолет. Повторно го прерови, претърси навсякъде, докато се успокои.

Тогава значи е в къщата. Трябваше да е в къщата.

Върна се в колата си и се насочи по магистралата, за да пресече през града. През цялото време се питаше какво, по дяволите, щеше да прави. И не знаеше.

Забъркал се бе в нещо твърде голямо. А може би истинският проблем беше, че той е твърде малък. Малките риби винаги се използват за стръв, лека закуска за едрите риби и за акулите. Той нямаше сила — и може би трябваше да го разбере — нямаше и интелект да се справи със сегашните обстоятелства. Притиснат бе до стената, подгонен, жестоко експлоатиран, уплашен до смърт, без късмет и без полезен ход.

По дяволите, намразил беше живота си.

Както винаги, намери външната врата заключена. Излезе от колата и я отвори, после се насочи към навеса. Вратата бе пропуск в защитата на бунгалото. По-добре щеше да бъде, ако имаше автоматична врата, която да се затваря веднага щом влезе. А така, докато се върне и я затвори, някой можеше да нахълта.

Струваше му се, че точно сега не бива да се тревожи за това. Дойдат ли за него, те няма да се промъкват в имота му. Ще дойдат със заповед и той ще ги пусне да влязат, тъй като няма да има избор. И ще намерят онова, което търсят.

Освен ако той пръв не го намери.

Загаси мотора, отвори вратата на колата… и беше блъснат назад върху двете седалки и натиснат надолу под тежестта на някакъв човек, стоварил се върху него.

Вдигна очи и на светлината на вътрешната лампа видя лицето на Джъстин Грей.

— Хей, сержант — усмихна се Грей. — Ти и аз трябва да си поговорим.

Бранд си помисли за револвера под якето си, но Грей го изпревари — притисна го надолу, извади пистолета от кобура и го захвърли на задната седалка, където полицаят не можеше да го стигне.

— Без номера — заяви Грей.

— Мамка ти, какво искаш?

— Както се казва, имам настроение да си побъбрим. Надявам се, че и ти го искаш.

— Нямам какво да говоря с теб.

— Ще видим.

Бранд го наблюдаваше, докато Грей натискаше запалката.

— Хей — възкликна Грей. — Познавам те, копеле. Ти си приятелчето от видеотеката.

Бранд мълчеше.

— Ти ме преследваше — ти и твоят приятел. По правилата, с извадени пистолети. Двама големи мъже преследват лошото момче. Смешна работа. Сега не ми се струваш толкова голям.

— И ти на мен.

— О, аз съм твърде голям, сержант. Защо ми причини това?

— Кое?

— Обвини ме несправедливо за нападението на док Робин и за очистването на пазача. Защо?

— Не зная нищичко по въпроса.

— Добре, добре. — Запалката изскочи. Грей я извади от гнездото ѝ. — Ти си едно упорито копеле, така ли е, сержант Бранд?

Бранд се опитваше да не гледа запалката.

— Бранд — каза Грей. — Хъм, интересно име.

И той натисна горящия край на запалката към бузата на Бранд.

Бранд изпищя, но никой не го чу. Грей бе запушил устата му с ръка.

Болката сякаш беше безкрайна. Бранд не бе и предполагал, че може да съществува такава болка.

Най-после Грей отдръпна запалката и я постави в гнездото ѝ.

— Басирам се, че боли — ухили се той. — Зная за гадости като това. Баща ми ме гореше на радиатора.

Бранд не беше в състояние да отговори. Очите му бяха влажни. Той плачеше. Плачеше може би за първи път от времето, когато бе малък.

— Сигурно ще кажеш, че си свикнал да те дамгосват[4] — изкиска се Грей. — Нямам на разположение цялата нощ, сержант. Ще ми кажеш ли каква игра вие, гадни ченгета, си играете с мен?

Бранд още веднъж се опита да се съпротивлява, и то не от храброст, а в самозащита. Уверен беше, че Грей ще го убие, ако чуе истината.

— Никой не играе никакви игри.

— Будалкаш ме, сержант. — Запалката отново изскочи и Грей я сграбчи. Докопа се до ухото на Бранд, до меката част, водеща към ушния канал и изпращаща горещите вълни на болката право в мозъка.

Бранд искаше да каже на този човек всичко, но не можеше да престане да вие от болка, за да го изрече.

Запалката се отдръпна. Лявата половина от главата на Бранд пулсираше от болка. Помисли си, че тъпанчето му е пробито. Нещо се стичаше от ухото по бузата му. Зарида отново — дълбоки разкъсани стонове, премесени с хъркащо дишане.

— Ще говориш ли? — запита Грей. Гласът му сякаш идваше отдалеч. Бранд предположи, че е оглушал с едното ухо.

Ще говоря, опита се да каже, но устата му не работеше както трябва. Не издаде и звук.

Грей изтълкува мълчанието като съпротива.

— Все още ли ще упорстваш? Добре тогава. Да речем, че ще се опитам да пъхна това малко нажежено нещо в шибаното ти око. — Грей сложи отново запалката в гнездото.

Това свърши работа. Бранд възвърна говора си.

— Не, недей. Ще ти кажа, ще говоря, недей… — И се изля порой от думи, непристойни и безнадеждни.

— Знаех, че ще говориш. Въпреки това съм малко разочарован. Мисля, че изгуби много време, за да проговориш. Ти не си чак толкова мъж, нали, сержант?

— Ще говоря — повтори той.

— Разбрах го — усмихна му се Грей. — Е, почвай. Разкажи ми една приспивна приказка.

Бранд се мъчеше да контролира дишането си. Беше смъртно уплашен да не загуби пак гласа си и Грей да го накаже така за удоволствие.

— Не бях аз. Не… не съм бил днес в кабинета ѝ.

— Кой е бил тогава?

— Улпър. Той е. Открай време си е мръсник. Срещнах го в академията, работех с него понякога…

— Нямам нужда от биографията ти. Кой е Улпър?

— Лейтенант в Нютънския участък. Където работя и аз.

— Каза, че е мръсник. Защо го нарече така?

— Той взема подкупи.

Грей изръмжа.

— Кое ли ченге не го прави!

— Не говоря за безплатен обяд в ресторант. Говоря за големи пари, сменящи притежателя си.

— Чии пари?

— На Г. С. Те са една улична бан…

— Знам ги кои са. Наясно съм с всичко. Гангстери от улица Сан Педро. Те са сериозна банда, търгуват с наркотици. Вярно ли е?

Бранд кимна.

— Вярно е.

— И ти казваш, че този лейтенант, този Улпър е свързан с гангстерите ли?

— И то от дълго време. Плащат му на всеки две седмици. Но в последно време търси още възможности. Иска да взима по-големи подкупи.

— Копелето е станало алчно ли?

— Мисля, че е заради бившата му жена. Тя непрестанно го преследва за пари. Наумила си е да прати детето им в специално училище или нещо такова.

— Да, обвиняваш жената. Ясно.

— Каквото поиска, Улпър ѝ го доставя веднага. И прави неща, каквито никога не би правил преди, за да печели пари.

Вече не му беше трудно да говори. Дишането му бе почти нормално. Болката по бузата и в ухото му беше намаляла. Чувстваше ги изтръпнали.

— И какво си купуват гангстерите с тези с труд спечелени пари? — попита Грей.

— Защита. Улпър е командир на патрулните отряди. Ако знае, че нещо ще става по време на смяната му, може да изпрати отрядите в други части на района и да остави чисто мястото, където ще се провежда акцията. Така ще осигури на гангстерите по-добра възможност да се вмъкват и измъкват. След като произшествието е обявено, той го разследва така, че откликът да бъде по-бавен, отколкото трябва, и малко по-неорганизиран. Нищо очевидно. Съвсем достатъчно да даде възможност на гангстерите да минат по ръба.

Грей наблюдаваше и кимаше. Бранд усети искрица надежда. Може би ще успее да даде на това лудо копеле каквото иска. Може би Грей ще го остави жив.

Смешна работа — само преди няколко минути той си мислеше колко ненавижда живота си, а сега не искаше нищо друго, освен животът му да продължи. Полумъртъв, обезобразен — няма значение. Искаше да живее.

— Има и още нещо — добави той, опитвайки се да бъде полезен.

— Като?

— Изчезват някои доказателства от стаята, където се съхраняват. Цяло едно разследване беше прекратено. Всички го мислят за типична полицейска неразбория. Улпър винаги повдига рамене. „Не можеш да кажеш през куп за грош, без да си помислиш за Полицейското управление на Лос Анджелис“. Все така вика.

Мислеше, че е добре — да пробута малко хумор — и се ужаси, като видя как Грей свъси вежди.

— Спри за миг. Той ли е копелето, което тази нощ беше с теб във видеотеката?

Бранд усети нова опасност. Искаше да излъже, да отрече, но беше уверен, че Грей щеше да прозре през него и тогава запалката отново щеше да се появи…

— Да — потвърди. — Той беше. Придружаваше Камерън. Ако не беше с нея…

Но Грей вече не слушаше. Той извади пистолета от колана си и издърпа Бранд така, че да седне. Сержантът погледна пистолета и думите Това е то просветнаха в ума му като неонов сигнал.

— Премести се — нареди Грей. — Ще карам твоята кола. С моята е твърде горещо.

Помилване. Откачалката нямаше да го убива. Засега.

Бранд изпълни нареждането и се промуши на мястото до шофьора, но се осмели да зададе един въпрос.

— Ще ходим ли някъде?

Грей му хвърли една усмивка и в тази усмивка Бранд видя такава свирепост и жестокост, че беше почти нечовешка.

— Право в кабинета на докторката, сержант — по пътя ни искри ще хвърчат под колелата.

Глава петдесета

Улпър завъртя стола си близо до Робин и напрегнато се вгледа в лицето ѝ.

— Наистина не можеш да се движиш, нали? Нито един мускул.

За да провери твърдението, протегна ръка и докосна лицето ѝ. Тя усети как вътрешно потрепна, но по тялото ѝ не се отчете никаква реакция. Той прокара нокътя си леко по бузата ѝ.

— Удивително — възкликна тихо.

Робин се мъчеше да се раздвижи — да вдигне ръка, да помръдне пръст, каквото и да било. Струваше ѝ се толкова просто, свиването на един мускул в отговор на ментална команда, но сега връзката между висшите умствени функции и тялото ѝ бе нарушена и се оказа не така просто.

Тя не беше ограничена, по никакъв начин не бе затруднена.

Щом поискаше, беше в състояние да стане от стола, стига да можеше да накара крайниците си да отговорят. Но не можеше. Парализирана бе от електромагнитните честоти, които потискаха моторните ѝ функции.

Робин бе пригодила МБП програмата така, че да се потиска моторният отговор, за да бъде сведен до минимум рискът от припадък. А сега беше хваната в капана на технологията си.

Той ритна въртящия се стол назад и се изправи.

— Трябва да призная, док, че това прави нещата много удобни за мен.

Тя забеляза, че Улпър престана да я нарича с първото ѝ име. Всъщност още от началото той го правеше някак неохотно. Може би му беше нужно да я обезличи, да се дистанцира от своята жертва.

Стана от стола си и оглеждайки стаята, взе от бюрото ѝ ножа за отваряне на писма.

Прерязване на гърлото, той ще ми пререже гърлото.

Но Улпър не се приближи към нея. Погледна към тавана и после се качи на дивана под детектора за пушек. И започна да го разкъртва с ножа за отваряне на писма.

Тогава тя разбра. Разбра точно какво щеше да прави. Спомни си какво бе казал за захвърлените пистолети, които не могат да се проследят, понеже серийните им номера са премахнати. Ако имаше такъв пистолет, щеше да го използва. Но нямаше — във всеки случай нямаше у себе си. Ако прережеше гърлото ѝ или я удушеше, то по него щеше да има кръв и да останат косми и влакна като доказателство.

Но пожар…

Пожарът щеше да унищожи всяко доказателство. Пожарът щеше да превърне стаята в пепел. Нямаше да има нищо, което техниците криминалисти да открият.

Детекторът се разхлаби. С ножа за отваряне на писма той сряза жиците и извади батерията.

Робин се опита да си представи как се бе случило всичко. Улпър и Бранд са действали заедно. Сега това беше ясно. Заедно бяха направили всичко, което можеха, за да ѝ попречат. Бранд бе отказал да се яви на сеанса си. Улпър се бе опитал да се споразумеят да не предприема нищо по случая. Когато не успя, я изпрати в най-лошия квартал на града, явно с надеждата, че тя няма да рискува да отиде там.

И все пак нищо от онова, което беше казал Бранд, не замесваше Улпър. А Улпър не ѝ се струваше като човек, който ще поеме прекомерен риск от лоялност към своя подчинен. Ако Бранд бе взел подкуп от Валдез и след това го беше застрелял…

Но може би не той го бе застрелял.

Улпър отиде в чакалнята, където близо до банята откри още един детектор. Робин отново премисли сеанса. Бранд се съпротивяваше на МБП процедурата. Тя си спомни страха му от преминаването в трансово състояние — да бъде хипнотизиран, както го наричаше той. Разбира се, че не искаше да бъде хипнотизиран, когато имаше тайни, които не желаеше да разкрие.

За да преодолее съпротивата му, Робин го придума да разкаже като наблюдател случилото се в гаража. И той разказа като свидетел сблъсъка между един полицай и Еди Валдез. Тя предполагаше, че полицаят е самият Бранд. Ами ако не беше?

Ами ако полицаят беше Улпър?

В чакалнята той премести една маса под детектора и се качи на нея, за да го изключи. Устройството не беше включено в климатичната инсталация и всичко, което трябваше да направи, бе да извади батерията.

Робин отново повтори в ума си сесията. Дрезгавият глас на Бранд, когато бавно описваше събитията.

— Еди извади парите. Дебела пачка банкноти, завити във восъчна хартия и облепени с лента. Изглеждаха като дебел сандвич. Като ги видях и огладнях. Не бях обядвал този ден…

И прекъсващият го неин глас.

— Не ти. Ти си наблюдателят, Алън. Ти само наблюдаваш. Разкажи ми за двамата мъже. Еди и полицаят.

И Бранд беше продължил.

— Полицаят взе парите и ги пъхна в палтото си. Те не издуха джоба му. Никой нямаше да ги забележи.

Всеки път, когато включваше себе си в историята, тя го караше да се отдръпва и да се фокусира като наблюдател. И през ум не ѝ бе минало, че през цялото време той всъщност е бил наблюдател. Може би той е осъществявал вземането с Улпър — не, в това нямаше смисъл; преди да влезе в гаража, той бе рапортувал по радиото. Трябва да беше последвал Валдез вътре и озадачен от сделката, скрит в сянката, бе наблюдавал, докато тя се е извършвала.

Когато Улпър разбрал, че има свидетел, накарал Бранд да се закълне, че ще мълчи. Нещо повече, накарал Бранд да поеме случая със стрелбата, тъй като той вече бил съобщил по радиото, че преследва Валдез. Улпър, или може би други включени в конспирацията, умело са манипулирали разследването на стрелбата така, че Бранд е бил уверен в положителния изход. Каквито и несъответствия да е имало между куршума, с който бил убит Валдез, и носения от Бранд пистолет, те са щели да изчезнат.

Като свърши с детектора, Улпър отиде в кухничката. Тя не можеше да го види, без да обърне главата си, но дори при щракането на магнитните намотки дочу да се отварят чекмеджета и долапи. Досети се, че търси леснозапалителен материал.

Конспирацията беше напълно прикрита — докато под въздействието на МБП Бранд не започна да говори. Въпреки че не беше замесил Улпър, това доведе до ново разследване. Улпър е трябвало да се погрижи за нещата, преди те да отидат по-нататък. Тя не бе споделила с никой друг освен с него за находките си. Той я забави с един ден с лъжливото си твърдение, че ще разгледа повторно документите по случая за стрелбата по Валдез. И след това я бе проследил.

Вечерта тя му беше казала, че лекува един затворник. Казала му бе и дори кога ще проведе сеанса. По време на провеждане на сеанса Улпър трябва да бе влязъл в чакалнята, да си е поприказвал с пазача… и нападайки го в гръб, да го е убил с нож или с някакъв друг остър предмет. След това, прикрит от тъмнината, се беше промъкнал в кабинета ѝ. Не го бяха чули, тъй като двамата — тя и Грей — бяха на главите с телефонните устройства. Вероятно е щял да я убие по същия начин като пазача, и то да го направи така, че Грей да бъде обвинен. Може би е имал намерение да застреля и Грей, твърдейки, че е дошъл по-рано за уговорената си в четири и половина среща. И щеше да бъде герой — свободният от наряд полицай, който е спрял вилнеенето на серийния убиец.

Но Грей е провалил плана му. Той е имал отвертката. Успял е да се освободи от стола. И когато Улпър я е нападнал, Грей го е изненадал.

Всъщност Грей ѝ бе спасил живота. Кръвта по отвертката е била на Улпър, а не на пазача.

След като е превързал повърхностната си рана и се е отървал от всички изцапани дрехи и други доказателства, Улпър е избягал. После отново се е върнал в офиса ѝ, симулирайки уплаха и симпатия. Той е трябвало да се върне. Трябвало е да разбере какво си спомня тя.

Предприел беше страхотен риск. Съществуваше възможност, щом го видеше, споменът за атаката незабавно да се върне. А случеше ли се това, то с него бе свършено. Нямаше да има повече карти, за да продължи играта.

Само че това не беше вярно, нали? Той имаше още една карта. Най-силната карта от всичките.

Имаше Мег.

Ето защо я държеше. Тя беше застраховката на Улпър. Гаранцията му, че каквото и да си спомни Робин, няма да се осмели да го каже. При първия знак, че паметта ѝ се възстановява, той щеше спокойно да ѝ съобщи, че ако изпусне и една дума, дъщеря ѝ ще умре.

Той се преструваше, че се безпокои за нея, лепнал се бе за нея — сам беше провел интервюто, завел я бе с колата до Холивуд. Налагаше му се да стои близо до нея, за да е сигурен, че тя няма да започне да си представя какво всъщност се случва.

Тънки ленти пушек се носеха от кухнята. Пушекът имаше мазна миризма. Тя се сети, че бе изсипал олио върху плочите на електрическата печка и я беше включил. Нажежените плочи щяха да подпалят олиото. Без съмнение бе сложил хартиени кърпи и чинии за разпалка. Нямаше да отнеме много време огънят да се разрасне и разпространи.

Улпър се появи от кухнята.

— Часовникът тиктака, докторе. Но ти вече го знаеш.

Потърка ръце като човек, доволен от работата си.

— Но да бъда честен — добави той, — отдавна трябваше да си мъртва. Така щеше да бъде, ако Бранд не се бе провалил. Казах му да се погрижи за теб, когато напускаш Паркър Сентър. Проблемът беше, че той не си изпълни ангажимента. Нямаше куража за това. Така че когато ти тръгна да разглеждаш забележителностите, аз трябваше да се правя на чичероне, за да бъда сигурен, че ще бъдеш вън от опасност. И тогава, изненада, Бранд се появи във видеотеката. Въпреки това не те застреля. Той офейка. Когато го опипах, какво намерих? Личният му пистолет — и нищо друго. Нищо за подхвърляне.

Спря, като че ли значението на това твърдение беше очевидно. Тя само го гледаше.

С въздишка той обясни:

— Не можеш да осъществиш удар с оръжие, което да бъде проследено до теб. Така че ако Бранд нямаше намерение да свърши свястна работа, каква глупава игра играеше? Струва ми се, че имаше намерение да те предупреди. Той искаше да бъде герой. Аз го разубедих. Все още се разминаваше със смъртта. Едва се разминаваше. Тази вечер много неща се объркаха. — Той се засмя. — Но сега ще оправя всичко.

Робин заговори тихо, гласът ѝ беше глух и далечен:

— Те ще разберат, че е палеж.

На тази забележка Улпър само повдигна рамене.

— Това не е проблем.

Той провери дали прозорците са плътно затворени. Пушекът вече ставаше по-гъст, очите ѝ овлажняха, гърлото ѝ гореше.

— Мег… — промълви тя. Не можа да го оформи като въпрос, но Улпър разбра смисъла.

— Не се тревожи за дъщеря си — каза той. — Тя е труп.

Думите имаха смисъл, но Робин не можеше да го долови.

— Скрихме я в старата фабрика за бутилиране на Саут Сентръл Авеню. Пратих Томлинсън да се погрижи за нея.

Томлинсън. Детективът, който опита надълго да разисква за лечението на Бранд.

Улпър погледна някак загрижено.

— Не ми е докладвал. Но трябва да го е направил. Тя е дете. Колко ли ще е трудно да я убиеш?

Значи той не беше сигурен, че Мег е мъртва. Не бе потвърдено. Имаше шанс.

Улпър прочете мислите ѝ.

— Винаги има надежда, нали, докторе? Това е добре за теб. Продължавай да вярваш. Колкото до мен, аз съм реалист, както вече ти го казах. Ти и дъщеря ти сте мъртви. И двете.

Той излезе, като затвори вратата към чакалнята и запечата вътре Робин, за да си осигури по-бързото ѝ задушаване.

Горещината не беше още толкова страшна, но въздухът вече бе пропит с дим.

Тя все още не можеше да се движи. Никога вече нямаше да се движи. Щеше да умре в този метален стол. И Мег…

Мег може би вече беше мъртва. Дори ако бе все още жива, Улпър щеше да се погрижи да не остане жива задълго.

Нямаше надежда и за двете им, вече нямаше.

Глава петдесет и първа

Грей насочи колата на изток към магистралата „Санта Моника“, като държеше с една ръка кормилото. В другата ръка държеше пистолета, насочен към сержант Бранд, седящ до него. Съвсем сигурен бе, че Бранд напълно се е предал, но нямаше вреда да бъде внимателен. Човек като него можеше ненадейно да поднесе една изненада или две, особено щом вече нямаше какво да губи.

— В досието ти пише, че имаш, каквото беше там, постдраматичен стрес ли? — попита Грей, надвиквайки шума по пътя.

— Посттравматичен. Как, по дяволите, си видял досието ми?

— Аз съм навсякъде. Виждам всичко. Аз съм като Дядо Коледа или Господ. Виждам те, когато спиш; виждам те, когато си буден… Изобщо не си имал посттравматичен стрес, нали, сержант?

— Имах симптомите.

— Симптоми. Като например?

— Безсъние, страх, умора.

Грей го погледна, после отклони погледа си. Неприятно беше да го гледаш, с кръглия белег от изгарянето на бузата му и лепкавата каша по лявото му ухо. Дясната страна на лицето му не беше докосната, но лявата бе като от филм на ужасите. Той беше като лошото момче от комикса за Батман, Двойното лице.

— Звучи ми като уплах на мен — каза Грей. — Подмокрил си пелената, защото си мислел, че можеш да бъдеш разкрит или може би предаден от доброто си приятелче Улпър.

— Да, бях уплашен. От дълго време знаех какво прави, но вярвай ми, никога не съм участвал.

— До неотдавна.

— Да.

— Така че не е било посттравматичен, както и да се казваше. Било си е просто отдавнашен страх.

— А може би и вина.

— О, съвестта ти ти погажда номера ли? Искаш да кажеш, че не си пълна отрепка?

— Не зная какво съм. Във видеотеката, ако Улпър не беше там…

— Аха, затова каза нещо и преди. Какво щеше да стане, ако лейтенантът не бе висял там с докторката?

Това негово лице беше някак си очарователно, реши Грей. Макар че Двойното лице не бе точното обяснение. По-скоро сякаш Бранд отчасти се бе стопил. Невероятният топящ се човек, това беше то.

— Последвах нея и Улпър там — каза Бранд. — Мислех си, че може би ще си разчистя сметките с нея.

Грей се захили.

— Може би?

— Не съм сигурен какво щях да направя. Имам предвид, работата е, че те отвлякоха детето ѝ, нали знаеш? Не искам това да ми тежи на съвестта. Не и дете.

— Кой отвлече детето? Улпър ли?

— Не, не мисля така.

— Значи са замесени и други полицаи ли?

— Да, има и други. Не знам колко са. Не знам докъде се е стигнало.

— Забъркал си се в голяма шибана каша, сержант. Ти наистина ли се смяташ за толкова умен, че да надхитриш всички тези други играчи?

— Не. Не смятам. Аз не съм умен.

— Ще се съглася с теб.

Трябваше да помисли за това, не беше сигурен, че има Невероятен топящ се човек. Май беше свиващият се човек, нали? Не топящият се. Така че Бранд може би беше Дарт Вейдър със свален шлем. Или Фантомът от шибаната опера.

— Исках да остана чист — продължаваше Бранд. — Изобщо не исках да взема участие в тази акция. Всъщност все още не участвам. Искам да кажа, че Улпър си представя, че не мога да го предам, но това не значи, че ме е посветил във всичките подробности.

— Знаеше ли какво става днес?

— За отвличането на детето ли? Не. Не съм сигурен дали и те са знаели. Може да е станало импровизирано.

— Какво ще кажеш за нападението над док Робин?

— Не знаех със сигурност.

— Но все пак си знаел, прав ли съм? Бъди честен с мен, сержант.

— Подозирах.

— И позволи да се случи.

Обезобразената глава се обърна към Грей.

— Какво, за Бога, лекции ли ми четеш? Не ми трябват никакви шибани уроци от човек, който убива млади момичета…

Грей вдигна пистолета с дясната си ръка, само колкото да напомни на Бранд за съществуването му.

— А какво да кажем за човек, който убива ченгета? Искаш ли да чуеш една лекция от него?

Бранд пак се сви надве.

— Мамка му.

— Значи може би ще излезеш чист, що се отнася до докторката.

— Знаех, че те все пак искаха да я нападнат. Улпър дори ми телефонира вкъщи, опита се да ме застави да го направя. Оставих го да си мисли, че може би ще се включа в играта. Но както казах, каквото наистина исках да направя, беше…

— Да си признаеш. Да разкриеш душата си. Разбрах го. Но не го направи.

— Камерън и Улпър ме видяха. Аз побягнах. Не исках да застана срещу Улпър. Но той ме подгони. Пребърка ме, намери личния ми пистолет, но не пистолет за подхвърляне. И така разбра, че не съм там, за да я нападна. Не мога да използвам за тази работа пистолет, който може да се проследи. Може би си е представил, че играя двойна игра.

— Което и правеше.

— Да, може би. Ако Камерън и Улпър се бяха разделили. И ако можех да измисля някакъв начин да го направя така, че да я предупредя и… вероятно…

— Да си спасиш задника. — Този човек беше трудна работа; наистина беше.

На Бранд му се стори, че долавя презрение в гласа на Грей.

— Оцеляване, всичко е за това — заяви войнствено той.

Грей почти се засмя. Да, сержант, искаше му се да му каже. Просто се погледни с това лице на Франкенщайн и твоето страхливо заешко сърце. Ти наистина добре оцеляваш. Но го отмина.

— Чух те — каза той. — Как прие Улпър, като разбра, че сменяш отборите?

— Каза ми дори и да не помислям да се опитам. Каза ми, че ако се опитам да му изменя, ще направи така, че да бъда обвинен за цялата бъркотия. Каза, че вече има достатъчно доказателства да ме вкара в затвора, ако от отдел „Убийства“ решат да ме проучат отблизо. Аз щях да понеса провала.

— Подхвърлил ти е някоя гадост.

— Така ми каза. Не знаех дали е вярно.

Грей си представи, че е твърде вероятно. Така щеше да играе и той, ако трябваше да държи във веригата слабо звено като Бранд.

— Все пак — продължи Бранд — бях длъжен да приема, че не блъфира. Отидох в Нютънския участък, проверих шкафчето си. Нямаше нищо там. Следващото място, което трябваше да проверя…

— Беше домът, милият дом. Щеше да преобърнеш къщата да търсиш това, което той е скрил. Но и там нямаше да го намериш. Каквото и да е скалъпил за теб Улпър, то е скрито така, че да не можеш да го намериш. Нямаше да ти го каже, ако смяташе, че ще го подушиш.

— Да, може би.

Няма „може би“ за това, помисли си Грей. Улпър е по-умен от теб. Пресмята два хода напред.

— И така, ти не каза нищо на докторката ли?

— Казах това, което Улпър ми нареди да кажа — тази глупава история, която ми втълпи за това как съм се опитвал да се спася, като помагам за арестуването ти. Не съм сигурен, че тя се хвана.

— Не се е хванала.

— Откъде знаеш?

— Защото тя все още се опитва да си спомни кой я е праснал по главата. А това значи, че мисли, че може би си ти. И точно сега е в кабинета си и пречиства мозъка си с онзи апарат.

— Сама ли е?

— Улпър е с нея.

Стопеното като свещ лице отново се обърна към Грей.

— Ако тя си спомни, че е бил той…

— Той ще я убие. — Грей кимна. — Ето защо ние напредваме за спасяването ѝ.

— Значи ли това, че си на нейна страна?

— Аз съм на моята страна.

Последва пауза и Грей си помисли, че Тиквената глава няма да разговаря повече. Но грешеше.

— Не разбирам — каза Бранд. — Защо те е грижа за всичко това?

— По две причини. Първо, не ми харесва да бъда накисван от някакви шибани ченгета гангстери. И второ, вие, тъпанари, отвлякохте дъщерята на докторката. Вие отвлякохте Мег.

— Тревожиш се за детето на Камерън ли? След като ти… имам предвид…

— След като погубих пет съвсем здрави тийнейджърки с целия им живот пред тях ли? Струва ми се, че това беше правилно.

— Не мога да разбера.

— Аз съм мистерия и загадка, сержант. Имах ги. Това ме прави така дяволски очарователен. Предполагам, че не знаеш къде е скрита Мег?

— Не знам.

— Разбира се, че не знаеш. Те не ти казват главното, нали, за младите момичета?

Бранд се беше вторачил в тъмнината.

— Никога не съм вярвал, че ще отвлекат детето. Мамка му, това е подло. Въпреки че трябваше да го очаквам. То е като боевете.

Това обърка Грей.

— Боеве ли? Какви боеве?

— Кучешките боеве. — Гласът на Бранд беше леко напевен. — Тя вероятно смята, че ходя там за развлечение. Не е така. Ходя там, защото този град е такъв. Целият този скапан град е една голяма кучешка яма и всички ние сме вътре в нея.

Грей нямаше и представа за какво говори Белязаното лице. Той задмина един кадилак, който се движеше твърде бавно в лентата за бързо движение.

— Ти ще ме убиеш — продължи Бранд все така монотонно. — Нали?

— Кое малко пиленце ти го прошепна в ухото?

— Ти си убиец. Това е, което правиш.

— Може би ще се смиля над теб.

— Няма. Не можеш. Ти си голямото куче в арената. Всичко, което знаеш, е да убиеш или да бъдеш убит.

Като изпревари кадилака, Грей се вмъкна в лентата за бързо движение.

— Може би има някакъв смисъл в това, сержант.

— Да убиеш или да бъдеш убит… — Гласът на Бранд заглъхна.

— Както девизът гласи, никак не е зле. — Грей се усмихна, взе да се разпалва по темата. — Така, както го виждам аз…

Нямаше време да продължи. До него Бранд бързо вдигна дясната си ръка и в нея имаше пистолет, едно малко чипоносо нещо, което се бе появило сякаш отникъде като в магически фокус. Грей изви силно волана наляво и блъсна колата в парапета. Автомобилът издаде стържещ шум, завъртя се и застана напречно на двете ленти. Всички клаксони на света започнаха да свирят, дългите светлини на фаровете се разпръскваха навсякъде, докато колите заобикаляха пострадалия автомобил. Някои от тях закачаха задната му част и отново разтърсваха шасито.

При сблъсъка Бранд едва не изхвърча от мястото си, но се изви и стреля, и макар че нямаше начин да пропусне от разстояние около шейсетина сантиметра, все пак някак си пропусна. Имаше време само за един изстрел и тогава Грей натисна спусъка на беретата си.

Той не пропусна.

Оплиска го кръв. Премигна, за да очисти очите си. Бранд се сгромоляса и се сгърчи на седалката, грозното му лице бе разкъсано като маска за Хелоуин. Грей грабна пистолета на Бранд, преди полицаят да стреля отново в предсмъртното си потрепване.

— Прав беше, сержант — надвика Грей звънтежа в ушите си. — Ти не си умен.

Натисна спирачката и спря колата. След миг моторът ѝ замря. Под капака се издигна дим.

Сега разбра какво е станало. Бранд е имал в личната си кола друг пистолет. Изглежда, скрит под седалката. Чакал е Грей да намали бдителността си. И почти беше успял. Ако Грей се бе забавил и за секунда, той щеше да бъде този, който да повръща мозъка си. Но успя. Той беше жив, а лайнарът, копелето на черноока курва беше мъртво.

— Чуваш ли ме, сержант смотан? — извика той към бледото, треперещо и безлико нещо, обилно кървящо на съседната седалка. — Ти си мъртъв!

Грей изхвръкна от колата. Магистралата беше претъпкана по двете си платна от косо паркираните коли. Замръзналият поток светлина от дългите фарове на колите се простираше на повече от половин километър. Другите платна бяха свободни, коли свистяха по тях, оставяйки след себе си червени следи като опашка на комета.

Точно зад съсипаната кола на Бранд един хулиган в зелен фолксваген бръмбар натискаше клаксона си и правеше разни физиономии през предното стъкло. Ядосваше се на застоя, но беше твърде страхлив, за да се противопоставя шумно на блокирането.

Грей изобщо не харесваше фолксвагените — все още ги смяташе за коли на хипитата, но нямаше възможност да избира. Изтича до вратата на шофьора и опря пистолета си на стъклото.

— Излизай, мамка ти! Излизай веднага от палячовската ти кола!

Мижитурката престана да натиска клаксона. Втренчено погледна Грей през стъклото без всякаква съпротива, направо парализиран от страх. Грей удари по стъклото с приклада на пистолета, поръсвайки глупака с частици от предпазното стъкло.

— Вън!

Това подейства. Момчето излезе, а Грей му помогна, като го дръпна и запрати на асфалта. Скочи зад волана и сви в следващото платно. Не даваше и пет пари за профучаващия трафик, нито за неразборията от свирещите клаксони и скърцащите спирачки зад него.

С крак неотлъчно на педала на газта той прекоси останалите платна и през следващия изход се измъкна в пресечните улици. По магистралата щеше да бъде по-бързо, но не можеше да остане на нея, след като бе изоставил една кола и бягаше от мястото на злополуката. Полицейските патрули по магистралата и градските ченгета щяха да се втурнат след него, особено ако този фолксваген го направеше най-търсения беглец на града.

Все пак не беше далеч от кабинета на док Робин. Можеше да стигне дотам за три-четири минути, дори по страничните улици.

Чудеше се какво ли ще намери, като се озове там — и дали лекарката ще е още жива.

Глава петдесет и втора

За Хамънд всичко пропадна.

Провал беше, че не можаха да уловят Грей в Холивуд. Телевизионните екипи бяха там, за да предадат разгрома. Това беше много лошо. Но това, което се случваше сега, беше още по-лошо.

— Не мога да го разбера — каза той от задната седалка, докато шофьорът му го караше заедно с Бенър и Люински към Хувър Стрийт, изход от магистралата „Санта Моника“. — Просто не го разбирам.

— Няма никакъв смисъл — съгласи се седящият до него Бенър. — Цялото проклето нещо се измъква от контрол.

Хамънд му хвърли един предупреждаващ поглед.

— Никакви „нали ти казах“, Фил. Точно сега не ми трябват глупостите ти.

Бенър се намръщи.

— Не трябва да си го изкарвате на мен само защото нямахте късмет.

— По дяволите, защо не? Трябва да си го изкарам на някого. Все пак още е рано да се каже, че не сме си разчистили сметките.

— Хайде де, шефе, това е шибана катастрофа. Нещо като Долината на прасетата. Намерихме разбитата кола на сержант Бранд на магистралата. Открихме мъртво тяло вътре, вероятно на Бранд, и научихме за въоръжен грабеж на кола от човек, описан като Джъстин Грей. Кашата е пълна.

— Не знаем със сигурност, че е бил Грей. На жертвата на грабителя може и да ѝ се привиждат неща. Знаеш колко не може да се разчита на свидетелите.

— Това е много тънък клон да висиш на него — изръмжа Бенър.

— Забрави ли системата на командването тук, лейтенант?

— Не съм забравил нищо. Включително и факта, че ви предупредих да не бъркате с пръсти в точно този пай.

— Какво сега — нали ти казах ли? Не желая да слушам никакви такива, дявол да те вземе.

— Сър — обади се Люински. — Пристигнахме.

Колата беше спряла в най-дясната част на магистралата. Хамънд дори не го бе забелязал.

Той слезе. Конуси и светлини бяха поставени от патрулиращата пътна полиция, за да заградят трите платна и да насочват идващия от изток трафик надясно. Патрулиращите по магистралата полицаи размахваха запалени фенерчета, за да насочват движението на колите.

Колата на Бранд — краун виктория номерът бе идентифициран, още от първите полицаи на местопроизшествието, че е неговият — лежеше напреки на пътя. Предната част беше напълно смачкана и разбита, а вдлъбнатият парапет малко по на запад показваше защо. По задната част на колата също имаше някои драскотини. Двата задни стопа и единият преден фар бяха пострадали. Моторът ѝ беше мъртъв. Същото беше и с пътника на мястото до шофьора.

Хамънд се доближи до страната на шофьора и без да пипа нищо, погледна вътре.

Нямаше и съмнение, че беше Бранд. Голяма част от лицето му липсваше, но телосложението и тъмното яке, с което бе облечен в Холивуд, все още бяха отъждествими, макар че якето беше променило цвета си, защото бе обагрено с гейзери от кръв.

— Той е — заяви, когато Бенър и Люински дойдоха при него. — Изстрел в лицето. Къде е жертвата с откраднатата кола?

— Командващият офицер каза, че е бил заведен от отряда в „Сейнт Винсънт“ — докладва Бенър. — Не е бил наранен, а само ужасен.

— По дяволите. — Хамънд тръсна глава. — Искам да говоря с него, да потвърди, че е бил Грей. Имаме ли някой в жилището на Бранд?

— Холивудският отряд се е отправил за там — докладва Люински.

— Може би ще намерят нещо, което да осмисли всичко това. — Хамънд хвърли още един поглед към мястото до шофьора, където беше мъртвият. — Някой трябва да го направи.

Глава петдесет и трета

По време на специализацията си Робин беше виждала няколко случая на задушаване от пушек. Знаеше, че димът можеше да я убие по различни начини. Можеше да изблъска кислорода вън от стаята, заменяйки го с въглероден диоксид, и да не остане достатъчно количество годен за дишане въздух. Можеше да раздразни респираторните пътища, докато въздушният път се подуе и блокира дишането. Можеше да отрови тялото ѝ с въглероден оксид, водороден сулфид и водороден цианид — токсини, които щяха да увредят кислородният ѝ обмен.

Но в това имаше и някакво утешение. Вероятно нямаше да гори до смърт. Нямаше да трае толкова дълго.

Стаята се бе затъмнила от дима. Светлината от лампата на тавана се губеше зад черна мъгла. Тъй като Улпър беше изключил детекторите, то докато пушекът не се промъкнеше до коридора, алармата нямаше да прозвучи. Но докато се просмуче през вратата до чакалнята и през вратата до коридора, трябваше много време.

Тя вече кашляше — МБП не потискаше автономните реакции като бронхиалния спазъм — главата ѝ бучеше, очите ѝ сълзяха от горещината и отровните пари. Много скоро дишането ѝ щеше да се затрудни. Щеше да диша трудно. Като инстинктивен отговор на това може би щеше да започне хипервентилация, което само ще влоши нещата — ще получи главозамайване, дезориентация и зрението ѝ ще отслабне. Възможно беше да се стигне и до конвулсии, до кома или дълбок сън. Това би било най-доброто. Сън без сънища.

Чувстваше се вече сънлива. Дори когато кашлицата ѝ стана по-силна, тя сякаш не се отнасяше до нея. Може би щеше да напусне тялото си, едно предсмъртно преживяване — беше чела за такива състояния, дори бе говорила с някои тежко болни пациенти, които са имали такива приключения. Те се бяха върнали. Тя нямаше да се върне. Така че нямаше да бъде пред-смъртно преживяване. А смъртно преживяване и толкова. Влизане в светлината. Светлината…

Тъмнина.

Робин премигна, идвайки на себе си. Всичко беше същото — дим и горещина, кашлица раздираше гърдите ѝ — и все пак всичко бе някак различно.

Лампата на тавана. Беше загаснала. Щракането на намотките бе спряло.

И тя можеше да се движи.

Тъй като не беше сигурна какво се бе случило, наведе се напред на стола, опитвайки мускулите си, и тогава усети драскането на каската. Махна я от главата си и я остави да падне на пода, но в този миг и самата тя се строполи на килима. Подпря се на едното си коляно, но пак се свлече.

Въздухът се изпълни с нова миризма — горяща гума. Изолацията на жиците на офиса. Огънят беше проникнал през стената, прегорил жиците и така бе прекъснал светлината и работата на МБП апарата. Нямаше протичане на ток, а щом не протичаше ток, то апаратът не можеше да упражнява потискането, следователно не можеше да доведе до състояние на парализа. Значи щеше да може да се движи.

Но все пак не беше в състояние да върви. Липсваше ѝ сила.

Кашлицата ѝ беше свирепа, измъчваща. Тя плюеше нещо лигаво и черно. Слуз от дихателните пътища, оцветена от саждите.

Едва виждаше. Навсякъде пушек и някакво оранжево блещукане в периферията на зрението ѝ, избухването и стихването на пламъците, които обхващаха стаята и безмилостно я запечатваха вътре.

Опипвайки с ръце, откри чантата си на пода. Докато седеше на стола, тя беше на скута ѝ и трябва да бе изхвърчала при падането ѝ. Мобилният ѝ телефон беше в чантата, но Робин нямаше нито сила, нито глас, за да го използва, а и вече изобщо помощ не можеше да дойде толкова бързо.

Все пак чантата може би щеше да ѝ помогне. Тя я разтвори и покри с нея устата и носа си като импровизирана маска. Въздухът в чантата беше запарен, но незамърсен. Вдъхна дълбоко и се почувства малко по-силна.

Като държеше с едната си ръка чантата към лицето си, Робин запълзя напред. Стигна до вратата на чакалнята. Вдигна ръка, търсейки дръжката, стори ѝ се високо, толкова високо над главата ѝ и така хлъзгава, когато я хвана. Гладкият метал на валчестата дръжка не се поддаваше на усилията ѝ да я обърне, докато най-накрая, олюлявайки се назад, успя да блъсне и да отвори вратата.

В чакалнята все още имаше светлина. Електрическата верига не беше прекъсната. В стаята сякаш нямаше дим — едно убежище. Ако би могла да влезе вътре, да премине прага, то всичко щеше да е наред. Трябваше да го направи, макар че тялото ѝ настояваше да се свие и да си почива, просто да почива. Трябваше да продължи да върви, заради Мег — заради Мег, заради Мег — нейната мантра, нейният фокус — заради Мег.

С мъка се придвижи през прага и се добра до чакалнята. Борейки се да си поеме въздух, тя се посъвзе. Но димът, упоритият ѝ враг, вече нахлуваше в по-малката стая. Робин напредна бавно и се сблъска с нещо тъмно и лепкаво — кръв — кръвта на пазача. Как ли му беше името? Ранс, Райвърс? Стори ѝ се несправедливо това, че не може да си го спомни.

Опита се да се изправи на крака, но краката ѝ отказваха да я носят. Безпомощна се стовари на дивана, на който пациентите ѝ чакаха преди сеансите си. При нов пристъп на дълбока раздираща я кашлица дълъг масур от слуз, тежък и черен, се проточи от устата и падна върху възглавницата на дивана. Ръцете ѝ… виждаше ги как сграбчват облегалката на дивана — а пръстите ѝ толкова бледи, почти синкави. Цианотични. Недостиг на кислород за крайниците.

То се случваше — смърт от задушаване, точно както Улпър бе казал. Стигнала беше дотук. Но не и по-нататък. И Мег… не можеше да помогне на Мег — не можеше да прави нищо друго, освен да кашля и плюе черни храчки и да се задъхва, поемайки безполезни глътки въздух, и да умре…

— Мамка ти, док Робин. Ти си развалина.

Една ръка върху нея. Силна ръка, която я повдигна, обгърна я през кръста и я изправи.

Джъстин.

Той я избута от чакалнята в хола и я поведе надолу от етажа. Там тя издържа и последния пристъп на бронхоспазъма, който изчисти остатъка от слузта. Отново дишаше, поемаше кислород и усещаше действието му. Очите ѝ се фокусираха. Умът ѝ се избистри.

— Какво, ти…? Как…? — Гласът ѝ беше пресипнал, всяка дума беше отделна болка.

— Това е кавалерията на спасението, док. Също като по филмите, само че аз не използвам сензационен герой. Хайде да те изведа навън.

Той отново я вдигна. Докато стоеше изправена, Робин си спомни последната си ясна мисъл.

— Мег…

— Какво за нея?

— Зная къде е тя.

— Хъм. Къде е?

— Ще те заведа… аз ще те заведа.

— Добре, ще я намерим. Не се тревожи. Аз ще се заема с това.

— Сега. Тя е в беда. Може би вече дори е твърде късно.

— Хайде тогава да се размърдаме.

Робин все още някак си държеше в ръка чантата си. Използва ключа си, за да отвори задната врата. Грей я заведе до паркинга. Тя се зачуди как ли щяха да преминат през вратата, която нощем беше заключена, но видя, че няма да има проблем. При влизането си Грей бе блъснал вратата с колата си и имаше отвор.

Той я набута във фолксвагена до себе си, след това се вмъкна зад волана и потегли така, че гумите изсвистяха.

Малката кола тракаше, капакът ѝ беше разхлабен след удара във вратата. Фолксвагенът трябва да беше откраднат, но точно сега това никак не я интересуваше.

Забеляза, че Грей я наблюдава.

— Добре ли си, док?

— По ми е добре. Добре съм.

— И така, накъде отиваме?

— Една сграда на Саут Сентръл Авеню. Стара фабрика за бутилиране.

— Улпър ли ти го каза?

— Откъде знаеш за Улпър?

— Сержант Бранд ми обясни. Малко преди да претърпи злополука.

— Бранд мъртъв ли е?

— Успокой се, докторе. Стана при самозащита. Той насочи пистолет към мен. Но едва след като ми каза повечето неща, които трябваше да узная.

— Но как успя да съпоставиш всичко това?

— Аз съм умен, докторе. Не така книжовно умен като теб. Природно умен. Когато трябва нещо да се прави, знам как да го направя. А как е името на тази фабрика?

— Той не ми каза името ѝ.

— А за някоя пресичаща улица?

— И това не ми каза.

— Не е кой знае колко много.

Робин изстена.

— Мислиш, че няма да можем да я намерим ли?

— Хей, дръж се здраво. Ще караме на юг по Сентръл Авеню, докато открием мястото. След това ще вървим по същия път, по който са вървели лошите момчета.

— Лошите момчета. — Робин го погледна и я озари една нова мисъл. — Ти вече не си един от тях. Променил си се.

— Съвсем сигурно, промених дрехите си. И на няколко пъти сменях колите.

— Улпър каза, че ти никога няма да се промениш. Каза, че леопардът не сменя кожата си.

— Цинично приятелче.

— Това, че има промяна от съвместната ни работа, означава много, Джъстин…

— Не ме карай да се разплача.

— Имам предвид, че има надежда — надежда за хора като теб. Хора като…

— Като кой?

Като моя баща, почти го изрече тя.

— Всички други. Тези, които са зад решетките. Те не трябва да пропилеят живота си. Те могат да бъда реинтегрирани в обществото без какъвто и да било риск. Един цял нов свят.

— Недей точно сега да спасяваш света, док Робин. Нека първо да намерим момиченцето ти.

Глава петдесет и четвърта

Детектив Томлинсън отново простена.

Дълго време бе лежал безмълвен и Мег беше убедена, че е в кома или дори мъртъв. Престанал беше да се движи, едва ли не бе спрял и да диша. Не знаеше дали трябва да се радва или не, че се е стигнало дотам. Не искаше той да е мъртъв, но съвсем сигурно не искаше и да се събуди.

Сега той се размърда. Дозата хероин не бе достатъчна да го убие, недостатъчна, защото той тежеше двойно повече от нея. Не беше и достатъчна да го направи безопасен за през цялата нощ.

Събуди ли се напълно, той щеше да се погрижи за нея. И то няма да е бързо или лесно — не след това, което му бе сторила. Та тя едва не го уби.

Мег дръпна белезниците, с които все още беше завързана за перилото. Всичко, което постигна, бе да ожули китката си още по-лошо. Топла струйка кръв се стичаше по ръката ѝ. Може би ако дръпне много силно, ще разреже китката си до вената и ще кърви, докато умре. По-добре беше да умре така, отколкото да изтърпи онова, което със сигурност щеше да ѝ причини.

Но би могла и да се бори. Тя все още имаше спринцовката. Макар и празна, все пак беше оръжие. Потупа джоба на блузата си, където я бе прибрала, след като се беше отказала да я използва за ключ. Нека само да приближи и с малко късмет можеше… можеше…

Нищо не можеше. Знаеше това. Той щеше да очаква второ нападение. Лесно щеше да я отблъсне, да вземе спринцовката и да я използва срещу нея.

Томлинсън изсумтя и започна да се надига.

Мег го гледаше сякаш парализирана от ужас. Той простря двете си ръце и натисна с длани пода, повдигайки се от бетона. Очите му все още бяха затворени, лицето му безизразно. Тези неща го правеха да изглежда някак по-лошо, като че ли тя наистина го бе убила и сега той сякаш беше излизащо от гроба си зомби.

Успял бе вече да коленичи. Леко се олюляваше. Отвори очи. Обърна главата си и втренчи поглед в нея. Зениците му бяха колкото върха на топлийка. Белотата на склерата му беше огромна и страшна. Втурна се към нея и тя изкрещя…

Той се строполи на една страна. Очите му с яйчна белота бяха все още отворени. Дишаше шумно, всяко повдигане на гръдния кош бе придружено с някакво влажно хриптене. Но вече не я гледаше. Изпаднал беше в безсъзнание или съзнанието му бе помрачено, или нещо подобно. Във всеки случай бе в ступор.

И беше близо до нея. Не лежеше вече върху корема си. Тя можеше да претърси вътрешните джобове на сакото му и може би да намери ключ за белезниците.

Искаше ѝ се да клекне до него. Ударите на собствения ѝ пулс отекваха в ушите ѝ. Ако той се свестеше, можеше лесно да я сграбчи. Но свестеше ли се, то при всички случаи щеше да е мъртва, така че това не променяше нищо.

Докосна сакото му, очаквайки той моментално да се надигне, сякаш допирът на ръката ѝ щеше да бъде необходимият му подтик. Нямаше никаква реакция. Поне да бе затворил очите си. Те я изнервяха, широко отворени и вперени в светлината на фенерчето на върха на стълбището. Не ѝ се нравеше начинът, по който тези кръгли, бели очи почти без зеници улавяха светлината.

С усилие разгърна сакото му и бръкна в джоба. Той беше празен.

Все пак имаше още един джоб. До него ѝ бе по-трудно да стигне. Той беше паднал на тази си страна и сакото се бе събрало под него.

Мег бръкна под сакото и заопипва да намери джоба. Ръката ѝ премина по пропитата му с пот риза. Почувства лекото трептене на сърдечните удари.

Не можеше да намери джоба, но той трябваше да е някъде там. Прокара ръката си над сакото и надолу близо до ребрата му усети пистолета, в кобура от тази му страна, пистолет с дълга цев. Помисли си да го извади и използва, за да го държи на разстояние, но той лежеше под тялото му и тя не можеше да го стигне.

Най-доброто нещо за нея беше да намери ключа. Рискува и издърпа сакото, знаейки, че всяко движение може да го събуди. Бръкна по-надълбоко в нагънатия плат и накрая намери пролука, кухина. А вътре… нещо малко, твърдо и метално.

Ключ. Ключът, който ѝ трябваше.

Той беше натъпкан в дъното на джоба между гънките и диплите в едно тясно пространство, твърде малко за ръката ѝ. Опита се с два пръста да го извади, но той ѝ се изплъзна. Още един опит и още един провал.

Посегна отново за него и с това го напъха още по-надълбоко в джоба.

— Хайде — каза си. — Съсредоточи се. Пипай внимателно.

Добър съвет, но труден за изпълнение — главата ѝ се въртеше от следващи една след друга вълни на шемет и трябваше да се бори с ужасното треперене на мускулите си.

Бръкна отново в джоба, с върха на пръстите си докосна ключа, но като че ли не можеше да го стигне. Внимателно го хвана между пръстите си.

Дъхът ѝ секна, тя го придърпа. Почти успя…

Но ключът се закачи за една гънка на джоба.

Томлинсън изстена. Мег едва не изпадна в паника и щеше да го изпусне, но някак си го задържа. Придърпваше ключа напред и назад, за да го освободи.

Още едно стенание. Той премигна с очи, но не можа да я види. Все още беше в несвяст, но започваше да се съвзема.

Тя овладя импулса си бързо да го извади, осъзнавайки, че може изобщо да го изпусне. Нямаше време да започва всичко отново.

Томлинсън бавно поклати главата си, сякаш се събуждаше от дълбок сън. Лекото му движение малко издърпа сакото и ключът изскочи.

Вече го имаше.

Мег се върна до перилото, стиснала здраво съкровището си. Опита се да пъхне ключа в белезниците на лявата си китка, но не можа да намери дупката на ключалката. Идващата от стълбата светлина не беше силна, а дупката бе малка.

— Мамка ти.

Това не беше тя. Беше той. Неговият пресипнал глас. Мег погледна към Томлинсън и за миг погледите им се срещнаха. В неговия светна нещо, сякаш я разпозна, но после отново изгасна.

Тя пое въздух и насочи вниманието си към единствения проблем — да пъхне ключа в дупката на ключалката.

— Мамка му…

Пак беше той. Този път не го и погледна. Ако се събудеше, щеше веднага да я открие.

Успя да намери дупката. Бавно и колебливо, сякаш за много минути, Мег завъртя ключа и той влезе в ключалката.

Дръпна китката си и ключът се обърна. Белезниците щракнаха и се отвориха.

Свободна.

Извади ръката си и се затича по стълбата към отворената врата, надявайки се, че на нея ще има катинар, за да може да заключи Томлинсън в мазето…

Но се просна на металната стълба.

Помисли си, че се е спънала. Опита се да стане, но не можа. Тогава разбра, че той е уловил крака ѝ и го държи.

Обърна се на гръб. Ето го къде беше — на дъното на стълбата с едната си ръка здраво хванал крака ѝ, а другата пъхната в сакото, търсейки пистолета.

— Ти си мъртва — вперил поглед в нея, извика той със стържещия си грачещ глас. Мег го ритна със свободния си крак право в лицето. Ударът го блъсна назад. Томлинсън изпусна крака ѝ. Тя се опита да се изкатери по стълбата, но той реагира бързо и отново я хвана.

Опита се да го ритне повторно, но не го улучи. Той се покатери върху краката ѝ, за да я задържи, и синята стомана на пистолета проблесна на лъча на фенерчето.

Щракване на предпазителя, насочено дуло към нея и изстрел. Кръв. И Томлинсън, изпускащ пистолета, пада назад на пода и остава да лежи сред кафеникава локва.

Мег не можа да разбере. Остана да лежи на стълбата, опитвайки се да диша, и тогава една нежна ръка се докосна до нея.

Тя вдигна очи и видя майка си, коленичила до нея.

— Мамо?

— Тук съм, Мег — каза Робин. — Вече всичко е наред.

Глава петдесет и пета

Робин се стараеше да говори спокойно. Дъщеря ѝ беше жива и това беше най-важното.

Но, Боже мой, само я погледни.

Училищната ѝ униформа беше мръсна и разкъсана, косата ѝ — разпиляна, очите ѝ — безумни. Беше оплискана с кръв от стрелбата. Изглеждаше, сякаш излиза от гроба.

— Всичко е наред — повтори Робин и я прегърна.

След бавно и внимателно търсене по Сентръл тя и Грей бяха открили фабриката за бутилиране. Не бяха сигурни, че точно това е мястото, докато не забелязаха отворената врата и една паркирана полицейска кола. Грей я поведе навътре и там вече успяха да доловят шум от борба.

Робин някак си осъзнаваше, че станалото пред очите ѝ убийство трябваше да я порази, но вътре в себе си сякаш не можеше да намери съответната емоция. Пистолетът все още беше в ръката на Томлинсън. Всеки миг той щеше да я убие. Секунда още и може би щеше да бъде късно.

Грей бе спасил дъщеря ѝ, като уби този мъж. Това беше всичко, което Робин искаше. Единствено това имаше значение.

Тя погали косите на Мег и я погледна в очите.

— Остани вече с мен — прошепна.

— Никъде няма да отида — отвърна Мег.

Робин знаеше, че тя още не е видяла Грей. Как ли щеше да реагира, когато го познае? Щеше да бъде още едно болезнено разтърсване на вече свръхнатовареното ѝ с ужасни преживявания същество.

Но Мег можеше да се справи. Тя беше силна. Едва тази нощ Робин осъзна колко силна бе наистина.

— Хайде да се махаме оттук — каза тя тихо. — Нали?

Мег кимна.

— На всяка цена.

Робин ѝ помогна да се изправи. Заедно започнаха да се изкачват по стълбата към светлината от фенерчето, което все още беше на площадката. Спомни си, че когато пламъците започнаха да я обгръщат, си бе казала: Върви към светлината.

Като стигнаха края на стълбата, Мег повдигна очи. Погледът ѝ се плъзна покрай светлината и тя видя Джъстин Грей.

Той стоеше там и ги наблюдаваше със студен и странен израз. Пистолетът, с който бе убил Томлинсън, все още се люлееше в дясната му ръка.

Мег се дръпна назад, надавайки учуден и ужасен вик. Робин я притисна, за да я предпази да не се свлече по стълбата.

— Всичко е наред — успокои я тя, — той няма да ни нарани. Сега той е с нас. Вече е едно от добрите момчета.

Пистолетът се насочи към тях. Грей се усмихна.

— Сигурна ли си в това, докторе?

Робин, явно раздразнена, тръсна глава.

— Джъстин, престани да се шегуваш.

Той не свали пистолета, нито пък престана да се усмихва.

— Не е шега. Изглежда, сякаш сега аз съм в изгодно положение, няма ли да ми го кажеш?

— Мамо… — По-скоро не беше дума, а вълнуващ стон.

Робин се вгледа в Грей, неспособна да прецени какво става, неспособна да мисли.

— Все още ли си въобразяваш, че ти ще спасиш света? — попита Грей. — Имам новини за теб. Този стар свят далеч не е спасяем. И ние, леопардите, никога не сменяме петната по кожата си.

Глава петдесет и шеста

След като напусна офиса на доктор Камерън, Улпър отиде в дома си, за да вземе пакета с неща, който отдавна бе приготвил именно за такъв случай. Беше го скрил в банята, зад огледалото над умивалника. Трябваше да свали огледалото, за да вземе скрития в ниша на стената обемист плик. До него се намираше и един 22-калибров пистолет, който не можеше да бъде проследен.

Взе пакета и пистолета и преди да излезе, закачи огледалото на мястото му и прибра инструментите си. Домът на Бранд в Холивуд беше недалеч. За по-малко от пет минути се озова там, въпреки че използва различни пътища, за да се ориентира за ситуацията.

Очакваше Бранд да си е у дома — вероятно преобръщайки къщата си, за да търси внедрените доказателства. Проблемът беше, че доказателствата все още не бяха внедрени. Те бяха в плика.

Улпър знаеше, че не би било много трудно да убие Бранд. Мъжът не беше много умен. Лесно можеше да бъде манипулиран и заблуждаван. Необходимо бе само за миг да се обърне и бам, един куршум в главата, изстрелян от пистолет, който не може да бъде проследен. Щеше да изтрие отпечатъците от пръстите си, да пъхне пистолета в ръката на Бранд и да гръмне отново и така по пръстите на Бранд да остане следа от барута. Вторият куршум щеше да отиде в тавана. Криминалистите щяха да решат, че първия път ръката на Бранд вероятно се е плъзнала. Това се случваше. Хората ставаха особено напрегнати, преди да се самоубият.

Трябваше да изглежда като самоубийство. Камерън беше права — криминалистите щяха да разберат, че пожарът в кабинета ѝ е бил палеж. Те нямаше да заподозрат Грей за това. Палежите не бяха в неговия стил, а серийните убийци рядко променяха начина си на действие.

Не, подозрението щеше да падне върху най-новия ѝ пациент, сержант Бранд и емоционалното му разстройство.

В края на краищата тя бе останала с него. Улпър ще докладва именно това в полицейското управление. Той е закарал обратно Камерън и Бранд до видеотеката и си е отишъл, защото заместник-началникът му е наредил да не участва в случая, а Камерън е казала, че Бранд ще я закара до Паркър Сентър. Само че той не я бе откарал там. Двамата бяха отишли в нейния кабинет. Трябва да е било по идея на Камерън — опитвала се е да възстанови спомена си за нападението. И е успяла. Спомнила си е, че Бранд го е сторил. Бранд е разбрал, че няма друг избор, освен да я убие. Запалил е офиса и я е оставил да се задуши от пламъците. След това се е върнал вкъщи и се е самоубил.

Именно това се бе случило тази вечер. Бранд все още не можеше да го осъзнае. Жертвата винаги го разбираше последна.

А когато пътната полиция претърси гаража на Бранд, ще намерят доказателство, че той е бил забъркан в мръсни сделки. Убийството на Валдез нямаше вече да бъде основното. Доказателството щеше да им разкрие мотива за нападението върху доктор Робин по-рано през този ден. Уплашил се е, че тя ще проникне по-дълбоко в неговите тайни и ще разкрие нечистите сделки.

Ами опитът за кражбата на колата ѝ? Най-вероятно щеше да се сметне за съвпадение. Дори някой да отгатне истината — че няколко свързани с гангстерите измамници са били наети да откраднат сааба на Камерън и да я наранят, за да бъде приета в болница и да не може да продължи терапевтичната си програма — никой не би го отнесъл към Улпър. Щеше да бъде пак Бранд. Бранд щеше да бъде виновен за всичко.

Бранд, мозъкът на операцията. Улпър се засмя.

Това щеше да проработи. Не беше точно този начин, по който се надяваше нещата да бъдат постигнати, но като подкрепящ план беше солиден.

Много по-добре щеше да бъде, ако открадването на колата се беше осъществило по плана или ако бе успял днес следобед да я убие в кабинета ѝ. Много по-лесно щеше да бъде, ако Бранд се бе съгласил да гръмне Камерън във видеотеката, вместо да бяга и да се показва като ненадежден и поради това излишен.

Какво пък толкова? Голяма работа ли е да се убие някаква любопитна психиатърка? Не бяха ли достатъчно психиатрите в Лос Анджелис? По дяволите, Улпър собственоръчно щеше да я убие в Холивуд, само ако не беше видян, че заедно с нея напуска Паркър Сентър, поради което очевидно щеше да бъде заподозрян. Можеше да я убие и когато тя и Бранд бяха с него в колата, ако имаше чувството, че може да се довери на Бранд и да продължат играта.

Това беше проблемът. Не можеше да вярва на Бранд. На този човек просто му липсваше кураж за такава работа. И сега щеше да си плати.

Улпър паркира колата си в една странична улица, за да не бъде свързана с дома на Бранд. С плика в ръка и със затъкнатия в колана някъде на гърба му пистолет той премина по тъмните улици до бунгалото на Бранд. Когато наближи, видя, че вратата към навеса, където Бранд паркира колата си, е отворена. Навесът беше празен. Бранд го нямаше.

Учуди се, че вратата е оставена отворена. Небрежност от страна на Бранд, и то особено в квартал като този. Все пак това улесняваше нещата. Можеше да влезе направо вътре и да внедри доказателствата, а после да изчака, докато Бранд се върне.

Нямаше нужда да се вмъква в къщата. Знакът на поляната отпред уведомяваше за охранителна система и макар че много от тези знаци бяха фалшиви, името върху този на Бранд бе узаконено. Не беше изненада. Полицаите бяха свидетели на много лудост по улиците на града. Затова, когато не бяха дежурни, те или отиваха в относително спокойните покрайнини, или оставаха в града, като превръщаха домовете си в крепости.

Не трябваше да се занимава и с алармата, за да внедри съдържанието на плика в навеса гараж между кутиите с бои и натрупаните инструменти по рафтовете. Извади чифт гумени ръкавици от джоба си, отвори плика и започна да премества наредените вътре неща. Имаше две пачки от стодоларови банкноти, превързани с гумени ленти; малко метамфетамин и кокаин; мобилен телефон, изчезнал от стаята за доказателства и използван за обаждане до намиращ се в района на Нютън адрес, известен като свърталище на гангстери; и най-уличаващото го от всичко — една дискета със списък на плащанията и номерата на банковите сметки. Сметките бяха открити в чужбина от американец, използващ фалшиви документи. Американецът беше самият Улпър, но никой не можеше да удостовери, че не е Бранд.

Докато обмисляше кое е най-доброто място за скриване, погледът му попадна на малка етажерка за инструменти с прозрачни пластмасови чекмеджета. Най-долното чекмедже беше почти празно. Щеше да му послужи. Започна да поставя нещата там, като ги тикаше навътре, за да не се виждат от пръв поглед. Измамата не трябваше да бъде толкова явна или Бранд би могъл…

— Полиция. Горе ръцете!

Викът дойде вън от навеса. Както бе приклекнал до етажерката, Улпър се обърна, когато фенерчето щракна и светлина обля лицето му.

— Хей, всичко е наред. Аз съм полицай, аз съм полицай. — Той вдигна ръце, съзнавайки, че блесналите на светлината бели гумени ръкавици го издаваха.

— Горе ръцете — повтори гласът. Глас на млад човек, напрегнат и пресилен.

— Те са вдигнати. — Улпър се стараеше да говори спокойно. — Аз съм лейтенант Улпър от участъка Нютън. Познавам ли ви?

Светлината се приближи. Зад лъча се появи едно бледо младо лице. На табелката на ревера му се четеше Бейкър.

— Не, сър. Не ме познавате. Метс, ти познаваш ли го?

Партньорът му Метс отвърна след миг.

— Има един Улпър в участъка на Нютън.

— Това съм аз — каза Улпър, надигайки се бавно на крака, като внимаваше да не направи някакво заплашващо движение. Двамата холивудски полицаи бяха с извадени пистолети. — Или аз съм той. Както и да го кажете.

— Имате ли документ за самоличност?

— В джоба на жилетката.

— Извадете го, спокойно.

Улпър показа документите си.

— Добре, лейтенант. — Бейкър кимна, но не свали оръжието си. — Мога ли да попитам какво точно правите тук?

Това беше обичаен въпрос и Улпър бе готов с отговора си.

— Открих, че вратата на сержант Бранд е отворена, и влязох да видя дали нещо не е наред. Видях, че най-долното чекмедже на тази етажерка виси отворено. Помислих си, че може да има пистолет. Сложих ръкавици, за да не замърся сцената. И намерих някои материали, които… е, за които се изисква обяснение.

Очакваше да го попитат какво е намерил, но Бейкър го изненада.

— Най-напред кажете защо изобщо дойдохте тук?

— Приятелско посещение.

— В почти единайсет часа през нощта?

— Аз съм нощен бухал. — Пистолетите все още не бяха свалени и Улпър започна да се тревожи. — Мога ли да попитам защо вие сте тук? Някой ви се е обадил за грабеж ли?

— Не, сър. Пратиха ни в дома на сержант Бранд, след като колата му претърпя катастрофа.

В това нямаше смисъл — при обикновена катастрофа не бе необходимо да се посещава дома на жертвата от патрулен отряд. Но Улпър го отмина. Имаше друг въпрос, който беше по-важен.

— Катастрофа? — Престори се на много съчувстващ. — Колко тежка?

— Има един смъртен случай.

— Бранд ли е? — попита Улпър, надявайки се отговорът да е „да“.

— Още не е потвърдено.

— Боже мой. — Улпър сведе за миг глава. Когато погледна, пистолетите все още бяха насочени към него. — Знаете ли, може да приберете оръжието. Ние сме от един и същ отбор.

Но полицаят с името Метс попита:

— Какво правехте при етажерката за инструменти?

— Казах ви. Търсех признаци за обир. Но това, което намерих, е нещо друго.

Примамката беше подхвърлена за втори път. Но те не се хванаха.

— Значи гледахте в чекмеджето? — попита Метс.

— Да.

— Това е странно, сър. Вижте, ние ви видяхме от двора. Наблюдавахме ви минута или две, преди да извикаме. И ни се стори, че слагате нещо в чекмеджето.

— Така ли?

— Да, сър. Така.

Улпър се замисли как да извърти това. Реши да се обърне малко към полицейската солидарност.

— Добре, момчета, нека сме наясно. Намерих някои уличаващи вещи в чекмеджето. Извадих ги, за да ги прегледам, но не бях уверен дали искам да съм този, който пръв ги е открил. Не бях сигурен дали са неща, което трябва да бъдат намерени. Така че предпочетох да ги сложа на мястото им и да си отида. Не искам да обвинявам събрата си полицай.

Сега щяха да го питат подробно какво е намерил.

Но не го попитаха.

— За какво ви беше пликът? — попита Метс.

Той бе видял празния кафяв плик, който Улпър беше оставил на пода.

— Нещата бяха вътре — каза Улпър и моментално съжали.

— Ако ги връщахте така, като ги бяхте намерили — обади се Бейкър, — защо не ги сложихте отново в плика?

— А щом като тези неща са уличаващи — добави Метс, — то защо ги криете?

Полицейската солидарност нямаше ефект. Тези двамата не се хванаха на въдицата.

Но имаше и друг избор. Пистолетът, който не можеше да се проследи, беше пъхнат под сакото му.

Нямаше да бъде трудно. Трябваше само да ги изчака да свалят оръжието. Те и двамата бяха облечени в предпазни жилетки. И той трябваше да изпрати два изстрела в две глави достатъчно бързо, за да ги повали, преди да могат да отвърнат на огъня. Изстрелите щяха да се чуят в квартала. Ето защо се налагаше да избяга. Много неща в този сценарий можеха да не се осъществят както трябва. Въпреки това може да беше единственият му шанс.

Трябваше да им отвлече вниманието.

— Мисля, че губим от поглед голямата картина — каза той. — Приемам, че не съм преценил правилно. Нещата, които намерих… е, те ме объркаха. Познавам Бранд от дълго време. Никога не съм очаквал да се забърка в такова нещо.

Хайде, копелета. Лапнете шибаната стръв.

— Всъщност какво казахте, че сте намерили? — попита Бейкър.

Най-после!

— Вижте сами — предложи Улпър. — Аз бих казал, че не изглежда добре.

Той се отдръпна от етажерката, като покани двамата полицаи сами да проверят.

Те колебливо се приближиха. Най-долното чекмедже все още беше отворено. Бейкър насочи фенерчето си и освети пачките с пари и наркотиците.

— Господи, виж какво намерихме тук.

Улпър отпусна дясната си ръка зад гърба си и сграбчи пистолета. Два бързи изстрела един след друг — това беше всичко, за което имаше време. Убийствени изстрели и за двамата. Само точна стрелба или щеше бъде мъртъв.

Той изчака Метс да погледне надолу към отвореното чекмедже…

Светлини на фарове.

Една кола се появи от алеята към навеса. Светлината на покрива ѝ блещукаше. Друг патрулен отряд. Още две униформи.

Никога не би могъл да застреля четирима полицаи. Бавно Улпър остави пистолета, втъкна го в колана си.

Бейкър и Метс погледнаха към него.

— Болки в гърба ли имате, лейтенант? — попита Метс.

— Мускулни спазми. Имам ги понякога.

Двата пистолета отново бяха насочени към него.

— Мисля, че е по-добре да ви претърсим, сър.

За миг Улпър помисли за бягство, но нямаше накъде да избяга. Двамата новопристигнали вече излизаха от колата си.

— Показах ви значката си — каза той. — Ако не сте го забелязали, превъзхождам ви по чин.

— Да, сър, разбрахме това.

— Тогава оставете тези глупости да ме претърсвате, сякаш съм някой скапан престъпник.

Той се обърна с намерение да излезе от навеса, да се качи в колата си и да си тръгне. Да тръгне закъде? Нямаше и представа. Просто да тръгне.

Метс сложи ръката си на рамото му.

— До стената, сър.

Улпър искаше да се противопостави, искаше да се държи нахакано, но Метс и Бейкър вече го конвоираха до страничната стена на навеса. И така той се намери в същото положение, както хилядите престъпници, с които си бе имал работа. Бейкър намери личния му пистолет, а опитните ръце на Метс откриха пистолета за подхвърляне.

— Какво е това, сър?

Другите двама полицаи бяха стигнали до навеса и го гледаха безизразно.

— Допълнително оръжие — каза Улпър.

— Няма сериен номер — докладва Метс. — Това оръжие е незаконно.

— Кажете ни пак защо дойдохте тук? — попита Бейкър.

Улпър се обърна и се изправи пред неумолимите им лица. В този момент той усети провала на бъдещето си и на всичките си надежди.

— Искам адвокат — заяви тихо.

Бейкър кимна.

— Да, сър. Мисля, че искате.

Глава петдесет и седма

— Джъстин — прошепна Робин, — не разбирам.

Грей тръсна глава леко усмихнат.

— Тогава си много по-глупава, отколкото мислех.

— Защо ме спаси, защо спаси и двете ни, ако…?

— Ако съм все още най-лошият от истинските най-лоши момчета ли? Помисли за това, докторе. Използвай просветения си колежански мозък.

Погледът ѝ се обърна към Мег, сгушила се до нея на площадката.

Грей кимна.

— Спечели наградата — каза той весело. — Виж, аз исках да намерим милата ти дъщеря. Не можех да го направя сам. Но като действахме заедно, успяхме. Ти ми помогна да стигна до Бранд, а и ме доведе дотук.

Мег вдигна погледа си към Робин.

— Ти ли го доведе?

— Помислих… че мога да му се доверя — обясни майка ѝ с глух глас.

Да, тя наистина го бе помислила. И искаше да мисли така. Улпър беше прав за това. Тя искаше да вярва.

Мег се изправи, предизвиквайки Грей с погледа си.

— Защо ме искаш?

— Искам те още откакто ме нагруби пред кабинета на майка ти. Не харесвам грубост у едно сладко малко момиче. Мисля да те науча да уважаваш Джъстин Хановър Грей.

— Върви по дяволите — прошепна Мег.

Робин силно я притисна.

— Успокой се, Мег.

— Да — кимна Грей. — Успокой се, слушай майка си. Трябва все пак да си пазиш гласа. Ще има още доста да крещиш.

Сигурно имаше някакъв изход от това. Начин да се избяга — или да се призове помощ.

Помисли за мобилния телефон в чантата си. Внимателно промъкна едната си ръка вътре.

— Такъв ли беше… такъв ли беше изобщо планът ти? — попита тя.

Той се подсмихна.

— Мамка му, не. Не съм си и помислял да нараня теб или детето ти. Представях си, че ще бъда много заангажиран, подготвяйки голямото бягство. Нещата просто станаха, това е. Прецакаха ме, много ме ядосаха, така че тръгнах на сафари за момчетата, които го сториха.

Тя намери телефона, но не можеше да набира на сляпо. Пръстите ѝ опипваха слушалката, докато намери големия звездообразен бутон. Натисна го.

— Някъде в хода на действието — говореше Грей — ми щукна да се погрижа и свърша наведнъж две неща. Да дам урок на тези скапани ченгета и да подновя познанството си с дъщеря ти. Не беше грандиозен план. Просто да стане някак заедно.

Робин бе съвсем сигурна, че обаждането ѝ ще бъде прието — но до кого щеше да стигне? Не можеше да си спомни кой беше последният номер, на който се бе обаждала.

— Май нещо ти дойде наум, докторе? — Грей се беше вторачил в нея.

— Искам само да разбера какво… какво мислиш да правиш с нас.

— Сякаш е голяма мистерия. Ще убия и двете ви. — Той го каза и сви рамене. — Но не и преди добре да се позабавлявам. Малка акция с майка-дъщеря е нещо съвсем ново за мен. Нали знаеш, аз никога не правех неприлични неща с момичетата, които отвличах. Винаги бях доста пиян, за да предприема нещо. Но сега не съм.

Може би натискането на онзи бутон беше лошо хрумване. Тя все още не можеше да си спомни последния номер, на който се бе обаждала. Дали беше на госпожа Гренди? Или домашният ѝ номер, когато говори с криминалистите?

Не, не беше той. Използва телефона още веднъж — във видеотеката. Когато се обади на Бранд.

Прекрасно, просто прекрасно. Обадила се беше на мъртвец.

Трябваше да опита друг номер. Може би да натисне О за оператора. Отново се допря до закопчалката на чантата си.

— Какво се опитваш да вземеш, докторе?

Този път Грей я бе видял.

— Нищо — отвърна тя.

— Дай ми чантата си. Веднага. — Протегна ръка за чантата, а тя, без и да помисли или да прецени риска, я хвана за дръжката и го шибна право в лицето. Той залитна и за миг Робин беше почти сигурна, че ще се строполи надолу по стълбата. Грей обаче успя някак си да се задържа и да изтръгне чантата от ръката ѝ. След това я захвърля някъде в тъмнината, далеч от светлината на фенерчето.

Той дишаше тежко.

— Боже мой, ти си като трън в задника.

Пистолетът се насочи към гърдите ѝ. Тя знаеше, че той се двоуми да стреля ли, или да не стреля.

— Съжалявам, Джъстин.

— Не, не съжаляваш. Не съжаляваш за нищо, което си ми сторила.

— Винаги съм се опитвала да ти помогна. Исках да те направя по-добър.

Лицето му се сгърчи.

— Аз не искам да бъда по-добър. Чула ли си ме някога да се оплаквам от това, което съм? Аз бях честен с теб, докторе. Казах ти, че обичам мълчание и насилие. Искам да превърна стария свят в свят на страдание. Чуваш ли ме? Направих сам това, което съм. Не родителите ме направиха. Не обществото ме направи. Аз направих Джъстин Хановър Грей. Ето кой съм аз. Ти никога не го чу, защото не искаше. Ти си имаше твоя шибан дневен ред. Искаше да ме направиш нещо като изгубено кученце ли? Котка без нокти ли? Няма да стане. Аз съм черна овца, док Робин. Проумей го.

— Изобщо не разбрах — говорейки сякаш на себе си, прошепна тя.

Нямаше надежда да стигне до него. И никога не бе имало.

Глава петдесет и осма

Хамънд и Бенър стояха до катастрофиралата кола, когато Люински, връщайки се отнякъде, паркира до седана на заместник-началника.

— Всичко е наред — каза Люински, — току-що дойде по мобилния терминал. — Мобилен терминал беше инсталиран под контролното табло на всяка кола в ПУЛА. — Един холивудски отряд с код шест е в дома на Бранд. Между другото, намерили Улпър там.

— Детектив Улпър? В къщата ли?

— В имота му. Не знам какво ще е това. А друга холивудска патрулна кола може би е открила откраднатия понтиак.

— Може би?

— Номерът не съвпадал. Отговарял на едно жилище в Ингълуд. Полицейската служба на Ингълуд е изпратила свои хора да говорят със собственика.

Един от мобилните телефони иззвъня. Те не му обърнаха внимание.

— Грей може да е сменил номерата — обади се Бенър.

— Зная това, Фил — тросна му се Хамънд. — Всички го знаем.

Бенър не беше свършил.

— Грей може да е устроил клопка на Бранд и да е отпътувал с него. Може би го е проследил от видеотеката в Холивуд.

— Така ли смяташ? — попита Хамънд. Тонът му беше много саркастичен.

— Само насочвам вниманието…

— Та то е очевидно. Добра работа, Коломбо. Какво щяхме да правим без теб?

— Може би трябва да се заема с медиите.

— Може би наистина трябва.

— Искате ли да се свържа по телефона със Сузи Чен, за да отразим това?

— Затваряй си устата.

— Но това е страхотна история, шефе. Не само, че от ПУЛА не успяха да открият Грей, ами всъщност го оставиха да отвлече и да убие един от тях. Басирам се, че обществото вече наистина се чувства в безопасност.

— Не слушаш шефа — намеси се Люински. — Затваряй си устата.

Бенър го погледна накриво.

— Хей, самата истина е, Карл.

— Не бива да си такъв досадник. Трябва да работим заедно и да намерим изход от тази шибана ситуация.

— Нямаше да попаднем в нея, ако на първо място…

— Не го казвай — прекъсна го Хамънд — или ще се върнеш към пътна полиция. А чий е този скапан телефон?

Огледаха се помежду си и след това колата.

— Мамка му — възкликна Хамънд.

Заобиколи автомобила, стигна мястото до шофьора и извади мобилния телефон от якето на Бранд. Пое си въздух и натисна копчето, за да приеме разговора.

— Да? — каза той, чудейки се дали да се опита да звучи като Бранд.

Никой не отговори. Но нямаше и никакъв сигнал. Допря слушалката плътно до ухото си, а със свободната си ръка запуши другото си ухо.

Най-после дочу мъжки глас, гръмък и гневен:

— … нещо съвсем ново за мен. Нали знаеш, аз никога не правех неприлични неща с момичетата, които отвличах. Винаги бях доста пиян, за да предприема нещо. Но сега не съм.

Хамънд позна гласа. Беше го чувал в новинарския репортаж по издирването на Джъстин Грей, а това се предаваше по местните новини през цялата нощ.

Люински и Бенър стигнаха до него.

— Кой е? — тихо попита Люински.

Шефът закри телефона с ръката си.

— Грей.

Бенър премигна.

— Майтапите се.

— Да. Така е, Фил. Априлска шега. — Хамънд провери дисплея на телефона. — Има данните на обаждащия се на Бранд. Можем да открием кой се е обадил.

Люински вече бе извадил телефона си.

— Дайте ми номера. Аз ще го свърша.

Хамънд продължаваше да слуша, докато Люински се отдалечи да използва своя телефон, но сега единственият звук по линията беше далечен, неразгадаем шум. После дочу нов глас, извисил се във вик. Женски глас.

— Има някой с него — каза Хамънд. — Жена.

Бенър поклати глава.

— Друга жертва. Става все по-зле.

Хамънд се обърна към него.

— Идиот, не схващаш ли? Това е нашият шанс. Ще проследим обаждането и ще знаем къде е той. И то в момента.

— Ама Бранд си е мъртъв — напомни Бенър сърдито. — Провалът си е провал.

— Бранд загина по време на изпълнение на служебния си дълг. По дяволите, той е герой. Заведе ни право до мястото на най-търсения човек в града и спаси несметни животи. Господи, Фил, действай по програмата.

Люински свърши разговора.

— Обаждането е направено по мобилен телефон — и той се води на Робин Камерън.

Хамънд се втренчи в него.

— Психиатърката ли? Боже Господи!

— Може би именно нея е отвлякъл — каза Бенър.

— Благодаря, Фил. Това никога нямаше да ми дойде наум. — Хамънд погледна към Люински. — Можем ли да проследим разговора?

— Да, до най-близката предавателна кула.

— Необходима ли ни е съдебна заповед?

— Не и ако служителят ни сътрудничи. Разбрах, че Пътна полиция го проследява. Ще ми се обадят, ако открият нещо.

Хамънд се приближи до Бенър.

— Иди кажи на линейките да са готови да тръгват. Ние ще уточним местонахождението и ще поемем.

Бенър нервно пристъпваше от крак на крак.

— Тази работа не трябва ли да я върши някой друг? Имам предвид, че ние сме администрация. Не, нали знаете…

— Не сме били полицаи ли? Тази нощ сме истински полицаи.

Бенър, явно недоволен, се отправи към патрулната кола. Телефонът на Люински звънна. Той отговори, потвърждавайки накратко и драскайки нещо в бележника си.

— Пътната полиция е успяла — докладва той на Хамънд. — Обаждането е осъществено през предавател на Саут Сентръл Авеню и Фортийн Стрийт. Това е само на няколко пресечки от магистралата.

— Старият търговски център — обобщи Хамънд. — Фабрики и складове.

— Точно така. Пет минути оттук. Да вървим ли?

Хамънд за миг се поколеба.

— Хайде да го направим. Да спипаме това копеле.

Глава петдесет и девета

— „Изобщо не разбрах“. — Грей я имитираше, издигайки гласа си до фалцет. — То се знае, че не разбираш. Ти никога не си ме разбирала.

Изкиска се. Смехът му прозвуча неприятно.

— Всички тези глупости за баща ми, че ме е горил и ме е биел с каиша — по дяволите, да, той го правеше, защото аз винаги крадях от магазините, правех пожари и вземах от парите му. Добре де, той не беше първокласен родител. А майка ми бе една грозна глупава крава, която никога не си отваряше устата, освен за да я натъпче със сирене и картофи. Те бяха чифт слаби карти, които изтеглих, но дявол да го вземе, все пак не ги обвинявам за това, което излезе от мен. Ти си тази в играта, която е за обвиняване. Що се отнася до мен, знам, че детството ми е било прецакано и сега аз трябва да правя същото с живота на други хора. Струва ми се справедливо, нали? Каквото дадеш, такова ще получиш? И сега ти ще го получиш, докторе. Ти и Мег.

Робин притисна Мег по-близо до себе си.

— Не прави това. Моля ти се, Джъстин.

— Не ми казвай какво да правя. Аз съм този, който дърпа конците.

— Ако искаш, вземи мен, но не Мег…

— Затвори си устата.

— Моля те, не Мег…

— Мамка му, млъкни!

Той я удари през лицето. Звучна плесница, която я запрати в една от старите щайги, разпръснати по пода. Робин падна в нея и щайгата се разтроши, разпръсквайки облаци прах.

Хамънд, седнал в колата си до шофьора, говореше по радиото:

— Ние сме код две на път към местопроизшествието. Искаме Въздушна подкрепа на Сентръл Авеню и Фортийн. Има основание да се вярва, че беглецът Джъстин Грей се намира наоколо. Наредете АСТРО да търси стар модел зелен фолксваген. Не затваряйте. — Той се обърна към Люински на задната седалка. — Какъв район трябва да се покрие за клетъчния предавател?

— Един градски сектор, може би един или два квартала. Това е всичко.

Хамънд пак заговори в микрофона:

— Търсим в радиус един до два квартала.

— Прието — каза диспечерът. — Въздушна четиринайсет на път, време на пристигане около две минути.

— Те ще ни изпреварят — отбеляза шофьорът.

Хамънд кимна.

— Но не с много.

Главата на Робин бучеше след удара. Усети кръв в устата си. Струваше ѝ се, че езикът ѝ е подут и натежал.

Направи усилие да се надигне, но се строполи и се закашля от праха и дървените стърготини.

Мег пищеше. Грей я сграбчи за косата и я завлече в средата на стаята, където двете транспортни ленти стояха една до друга под лунната светлина. Вдигна Мег и я хвърли на по-близката транспортна лента. Ударът я накара да замлъкне. Тя лежеше на гръб върху ръждясалата машина, а звездите светеха над нея. Изглежда, помисли си смътно Робин, като жертвено животно на олтар.

— В продължение на една година не съм се докосвал до жена — каза Грей. — Пенисът ми е като бейзболна бухалка и всичко това е за теб.

— Началник Хамънд, Въздушна четиринайсет е на позиция едно.

Хамънд включи на тактически честоти и чу гласа на наблюдателя на въздушния отряд.

— Въздушна четиринайсет. Имаме фолксвагена в зрителното си поле. Паркиран е в една алея на гърба на голям индустриален обект на Сентръл и Пико. И друг автомобил на същото място — един от нашите лъскави шевролети. — Лъскави шевролети беше жаргон в ПУЛА за черно-белите коли без светлини на покрива. — Автомобилите са празни.

— Един от лъскавите — обади се Люински от задната седалка. — На кого ли е?

От въздуха беше лесно да се идентифицира колата. Последните три цифри от номера ѝ бяха нашарени на покрива, а и номерът на отдела беше изписан на капака. Но в момента Хамънд не се тревожеше за „лъскавата“.

— Забрави засега за колата на ПУЛА, Въздушна четиринайсет. Търсим бял човек пешеходец. Облечен е в дънково яке и жълто-кафяви или кафяви панталони. — Собственикът на откраднатата кола беше дал това описание на полицаите, появили се на местопрестъплението.

— Въздушна четиринайсет, прието. В зрителното поле заподозрения го няма. Има данни за влизане в областта на фабриката — една отворена врата.

— Грей може да е вътре в зданието — каза Бенър, който беше цар в откриването на очебийни неща.

Хамънд се обърна към шофьора.

— Закарай ни до задната алея. Ще влезем вътре. — Превключи на честотите на главния канал. — Говори Хамънд, искаме патрулните отряди на участъка в Сентръл за подкрепа.

Диспечерът отвърна, че е прието.

— Ще чакаме подкрепата, нали? — напрегнато попита Бенър.

— Не, няма. — Щом колата зави от магистралата в Сентръл Авеню, Хамънд извади пистолета от кобура на колана си. Не беше стрелял с него по време на служба. — Пригответе и заредете, господа.

Докато Робин наблюдаваше, Грей пъхна пистолета в колана си и се качи на транспортната лента. Разкрачи вкочанената от шока Мег, която лежеше, без да помръдне.

— Не се преструвай, че никога не си го правила преди. Казах на майка ти, че не си девствена. Черешката ти е добре разпукната. Прав ли съм?

Мег изхленчи:

— Да.

Грей хвърли поглед през стаята и с триумфална усмивка срещна очите на Робин.

— Казах ти го. Твоето момиченце е курва. Добре де, знам как да се отнасям с една курва. — Свали ципа на панталоните си. — Ще ти хареса това, мила моя.

Мег изстена. Все още не можеше да се движи.

Но Робин можеше.

Болката и страхът бяха изчезнали. Останали бяха само гняв и адреналин.

Грей се наведе над Мег като чакал над труп. Не поглеждаше към Робин.

Не я видя, когато скърцайки със зъби, за да преодолее световъртежа си, се изправи.

Грабна една дъска от счупената щайга и пристъпи към Грей. На звездната светлина виждаше как раменете му се движат.

— Ти го искаш, нали, кучко? Всички вие, младите курви, искате това, което имам. Може би ще е малко голям за теб — аз съм, както се казва, със супер размер — но ти обещавам, че ще ти прилегне съвсем добре.

Робин замахна с дъската. Удари главата на Грей отстрани. Потече кръв от зеещата рана и тогава Камерън разбра, че на дъската е имало пирон.

Той изрева, олюлявайки се на транспортната лента с окървавено лице и с висящ пенис от отвора на панталоните му.

Тя пак го удари. Грей залитна.

— Мег. Бягай!

Изтръгната от парализата си, Мег скочи от транспортната лента и се насочи към изхода. Грей се спусна пред нея, за да попречи на бягството ѝ.

— Отзад има и други стаи — извика Робин. — Скрий се там и не излизай, каквото и да става.

Не чака да види дали Мег я послуша. Затича се към Грей и отново го удари.

Той улови края на дъската, изтръгна я от ръката ѝ и я хвърли настрани.

И се засмя.

Този му смях сякаш каза на Робин, че през цялото време си е играел с нея.

Грей обичаше игрите. Позволи ѝ да си мисли, че има шанс. Но сега всичко свършваше.

— Ти си мъртва — заяви той и протегна ръка към колана за пистолета си.

Прожекторът на хеликоптера „Нощно слънце“ кръстосваше из района на фабриката и осветяваше широкото пространство на паркинга, когато Хамънд се обърна към групата си — Бенър, Люински, шофьора си и четирима полицаи от мястото на катастрофата.

— И така, момчета, искам да сте готови за всичко. Грей се намира вътре. Изглежда, че има още някой с него. — Забеляза Люински и попита. — Нещо ново, лейтенант?

— „Лъскавата кола“ е идентифицирана, шефе — съобщи Люински. — Била е взета от Нютънския участък от детектив Томлинсън.

— Томлинсън ли? Какво, по дяволите, прави пък той тук?

Бенър, който изглеждаше по-уплашен от всякога, се приближи до Хамънд.

— Шефе — тихо каза той, — сигурен ли сте, че няма да чакаме подкрепа? Или може би Специалните служби?

— С възможността от един или повече цивилни, а с тях и един компаньон офицер?

— Аз съм човек за медиите. Работих по контрол на движението. Не съм поел задължение за това.

— Сега пък ще поемеш, Фил. — Хамънд извиси глас и се обърна към групата. — Тръгвайте.

Робин видя пистолета в ръката на Грей. От това разстояние той не можеше да не улучи.

Обърна се и побягна. В празната стая нямаше място, където да се скрие, а нямаше време да стигне до коридора. Там може би щеше да намери други стаи, за да се спаси. Оставаше ѝ само една възможност — отворената врата към мазето, и тя се хвърли на площадката.

Зад нея пистолетът изгърмя.

Дали я улучи? Не мислеше, че е успял.

Пълзейки по колене, тя прекоси площадката. Фенерчето все още беше там. Насочено срещу вратата и пращаше светлина към стаята. Лъчът му освети Грей, когато скочи от транспортната лента и се втурна след нея.

Робин взе фенерчето и го насочи към него — никакво въздействие. Отново чу смеха му. Стигна до стълбата и се прекатури надолу. Удари се в нещо меко и плътно — мъртвото тяло на детектив Томлинсън. Лицето му беше отнесено от изстрела, в ръката му имаше пистолет.

Изтръгна го от пръстите му. Грей нахлу през вратата. Тя вдигна пистолета в двете си ръце и стреля.

Натискаше спусъка пак и пак, светлините от дулото проблясваха в мазето. Никога през живота си не бе стреляла. Не беше се и докосвала до пистолет. Не можеше да си представи дали е улучила или не.

Натиска спусъка, докато пистолетът се изпразни. И тогава, макар че ушите ѝ пищяха, чу гласове.

— Полицейско управление на Лос Анджелис, хвърли оръжието!

Полицията беше дошла. По-добре късно, отколкото никога.

Тя хвърли празния пистолет. Изправи се бавно и изкачи стълбите.

Трептящите лъчи на няколко фенерчета откриха Грей на площадката. Лежеше свит като зародиш и тихо стенеше. Кръв се стичаше по тялото му.

Когато стигна до площадката под светлината, беше разпозната.

— Аз съм — тихо каза тя. — Робин Камерън. — Собственото ѝ име ѝ прозвуча някак нереално, сякаш принадлежеше на друг човек, или на човека, който досега беше.

За миг нямаше отговор от полицията, което я накара да помисли, че тези полицаи може би също са от конспирацията. Ако беше така, то всичките ѝ усилия отиваха напразно. Тя и Мег щяха да умрат.

Тогава един от мъжете — заместник-началникът Хамънд, пристъпи напред.

— Добре ли сте?

— Добре съм.

При тези обстоятелства твърдението ѝ се стори абсурдно и все пак то някак беше вярно.

— Извикай линейка — нареди Хамънд на човека до него. Това беше Люински, който се отнасяше враждебно към Улпър. — Извикай две — една за доктор Камерън и една за него. — Рязкото му движение се отнасяше за Грей. — Какво се случи тук, докторе?

Тя не обърна внимание на въпроса.

— Трябва да намеря Мег — каза Робин.

— Тя тук ли е?

— Аз я изпратих… — махна с ръка към офисите и коридора — … изпратих я да се скрие.

— Бенър — викна Хамънд.

— Отивам, шефе. — Мъжът с името Бенър напусна стаята, следвайки светлината на фенерчето си към коридора.

Робин мина край Грей и двамата полицаи, клекнали до него на площадката. Те сякаш проверяваха жизнеспособността му. Като лекар тя най-добре можеше да даде медицинска помощ, но в момента нямаше сили за това, нито пък я интересуваше дали Грей ще живее, или ще умре.

— Какво се случи? — отново попита Хамънд.

— Как ме открихте?

— Проследихме телефонното ви обаждане.

Значи натискането на копчето със звездичката бе свършило работа. Наведе се и взе чантата си от пода. После прекъсна връзката и прекрати обаждането.

— Докторе? — Отново беше Хамънд.

— Аз го застрелях — каза тя, отговаряйки най-накрая на въпроса му. — Аз застрелях Джъстин Грей.

— Мога да видя това. Къде е пистолетът, който използвахте?

— В мазето. До един мъртвец, детектив Томлинсън.

Хамънд се учуди.

— И него ли застреляхте?

— Грей го застреля.

— Какво е правил Томлинсън тук?

— Дошъл е да убие Мег.

— В това няма смисъл, докторе.

— Ще придобие смисъл. Сега не мога да ви обясня всичко. Улпър беше част от това…

— Улпър?

— И Томлинсън, може би и други.

— Каква връзка може да имат Томлинсън или Улпър с Грей?

— Няма никаква връзка. Затова именно са го използвали. Той беше изкупителната жертва. — Тя погледна към кървящия мъж. — Нали знаете, Грей обичаше да играе игри. Този път някой се опита да го изиграе.

Хамънд поклати глава.

— Не мога да разбера.

— Всичко ще придобие смисъл. По-късно.

Той сякаш прие това. Робин знаеше, че би могла да каже и повече, но беше уморена, много уморена…

Мобилният ѝ телефон позвъня. Почуди се кой ли може да е и дори дали изобщо трябва да отговори. Но по навик извади телефона от чантата си и прие обаждането.

— Да?

— Доктор Камерън? Гейнс се обажда. — Криминалният инспектор. Тя беше забравила за него. — Фейрбър се свърза с администратора на технологичната компания. Проследихме тези имейли до един специален терминал. Боя се, че Гейб е полицай.

Томлинсън, помисли си. Или Бранд.

— Той работи в бюрото на заместник-началника Хамънд. Лейтенант е, казва се Бенър.

Робин се втренчи в телефона и той падна от ръката ѝ. Тя побягна към коридора, като спря само да грабне фенерчето от площадката. Насочи лъча му към отпечатъците от обувките, оставени по покрития с прах под. Два вида следи — на Мег и на Бенър.

Хамънд и другите полицаи спринтираха след нея, задавайки ѝ високо въпроси, на които тя не обръщаше внимание.

Тази част на фабриката бе приютявала административните офиси. Премина край редица ниши без врати. Те не бяха осветени, но във всеки офис имаше кръгъл прозорец, през който се процеждаше светлина отвън. Може би Мег бе успяла да излезе през някой от тях. Може би Бенър не я бе намерил.

Но някак усети, че това е напразна надежда. Прозорците бяха много малки, за да може да се мине през тях. А дори и да бе излязла, Бенър щеше да я преследва.

Той трябваше да убие Мег. Тя щеше да го уличи като този, който я бе отвлякъл. Бенър още не знаеше за проследяването на имейлите, не знаеше, че вече е заловен.

Щеше да убие Мег, за да спаси себе си. Щеше да го направи, и то така, че сякаш Грей я бе намерил, преди да се захване с Робин. Показанията на Робин щяха да опровергаят неговата версия, но нея никой нямаше да я слуша. Вероятно щяха да кажат, че паметта ѝ изневерява заради стреса и травмата.

А тя не можеше да го докаже по друг начин. Паметта, а Робин добре знаеше това, беше измамно нещо.

Пътеката зави в един пресичащ коридор, който водеше право към някакъв офис. Робин се затича по него, без да я е грижа, че не е въоръжена, нито че няма кой да я пази.

В офиса намери Мег, втренчена и свита в един ъгъл. И Бенър — проснат на пода, в полусъзнание, облят в собствената си кръв. Във врата му беше забито нещо тънко и блестящо.

Спринцовка.

— Малка курва — изхриптя Бенър.

Робин мина край него и клекна до дъщеря си.

— По-добре гледай себе си, лейтенант. Вече застрелях последния човек, който я нарече така.

Прегърна Мег и загали косите ѝ, докато Хамънд викаше друга линейка.

Глава шейсета

— Овесени бисквити. Ммм.

Робин се взря в дъщеря си, с цел да открие признаци на сарказъм, но не ги намери. Мег изглеждаше напълно доволна, като седна на кухненската маса пред чиния, пълна с опакованите бисквити.

— Струва ми се, че показваше известно отвращение към такива бисквити. — Робин я наблюдаваше подозрително.

Мег вдигна рамене.

— Пораснах и започнах да ги обичам.

— Откога?

— То е вкус, който се придобива.

Робин седна срещу нея.

— Значи си готова за триумфалното си завръщане?

— Напълно.

— Ще има въпроси. И учудване.

— Знам.

Робин кимна. Въпреки че името на Мег не беше споменавано в медиите, приятелките ѝ знаеха какво се бе случило. А приятелките винаги разпитват. Шест седмици Мег не беше посещавала училище — първо, възстановявайки се в болницата, после бе посетила баща си в Санта Барбара, а след това на едно дълго пътешествие с Робин до Северна Калифорния — светът се бе разгърнал извън малкия социален кръг на гимназия „Гейнсбърг“.

През повечето време училището, което бе целогодишно, беше във ваканция — наричаха я лятната ваканция, макар че тя траеше един месец. Но почти всички деца живееха в Западния район на града и вероятно се виждаха.

А сега учебните занятия отново започваха и с предстоящото завръщане на Мег всички ученици щяха да я очакват. Робин си ги представяше като лешояди в сиво-бели униформи. Приемаше, че този образ е пристрастен.

Мег усети, че майка ѝ я наблюдава. Засмя се.

— Не се тревожи, мамо. Мога да се справя.

Разбира се, че можеше. Доказала бе, че може да се справи с всичко.

— Извинявай — каза Робин. — Права си. Ти ще бъдеш добре.

— Повярвай ми. Всичко ще е чуд… е, знаеш.

— Чудесничко. Можеш да го кажеш.

— Макар че това е негова дума?

— Той не я е монополизирал.

Мег изяде една бисквита и започна друга.

— Имаш ли някакви планове за днес, след като ме заведеш до училището?

— Нищо специално. — Не обичаше да лъже Мег, но не искаше да говори за това.

— Нямаш пациенти?

— Имам след обяда. Сутринта ми е свободна.

Мег изглежда усети, че тази тема няма да доведе доникъде.

— Доволна ли си от новия офис?

— Голям напредък. Като работя там, се чувствам почти истински градски специалист.

— Може би трябва да почнеш да носиш чанта за книжа.

— Нека не се увличаме.

След пожара предишният офис на Робин беше неизползваем. А и тя нямаше никакво желание да остане там. Премести се в едно здание в средния район на Уилшир — спокоен квартал, но все пак близо до центъра на града.

Центърът на града. Затворът, имаше предвид тя. Осъдените, които ѝ бяха послужили като субекти за нейния опит.

Робин вече не лекуваше никого от тях. Загубата на МБП апарата при пожара ѝ бе дала извинение да прекрати експерименталната си програма. Но новата апаратура беше поръчана и скоро щеше да пристигне. Тогава трябваше да реши какво да прави с нея. Би могла да се използва за не толкова интересни цели като рехабилитацията — например за преодоляване на фобиите. Не беше сигурна дали това би я задоволило — да лекува страха на хората от паяци, докато милиони затворници оставаха в затворите.

Но може би затворът беше мястото им. За всички тях, завинаги. Заключи ги и хвърли ключа.

Не беше сигурна. Старата ѝ сигурност бе умряла в нощта, когато Джъстин вилня. А все още не беше открила нови истини, за да я замести. Все още не.

— По-добре да тръгваме — каза тя на Мег. — Не искам да закъснееш за първия си учебен ден. Как би се отразило това на твоята предана майка и безплатен шофьор?

— Много лошо.

— Така си и мислех.

— Само да си измия зъбите. Сигурно днес много ще се смея.

Робин си помисли, че това е добре. Дъщеря ѝ заслужаваше малко усмивки.

Колата на Робин беше ремонтирана и пребоядисана. В началото не ѝ се нравеше да кара колата, която Грей бе използвал. В нея сякаш се беше внедрило неговото присъствие. Но в края на краищата, вземайки седемдесетте километра до брега с отворени прозорци, морският въздух го прогони. Пътуването беше прочистило колата, изхвърлило каквито и да било психично въздействащи остатъци, наслоили се там.

Тя откара Мег до намиращата се близо гимназия „Гейнсбърг“, където и други родители оставяха облечените си в униформи деца с чантите им с книги. Сцената изглеждаше толкова нормална, просто като част от всекидневния живот. Така и беше, но Джъстин Грей също бе част от живота. Чудото беше не че двете части някога се пресичаха, а че се пресичаха толкова рядко.

— Мамо? Добре ли си?

— Защо да не съм?

— През цялата сутрин си някак мрачна и сдържана.

— Напрегната съм. Това е всичко.

Мег понечи да слезе от колата. Поколеба се и попита:

— Не се тревожиш за мен, нали?

— Като отиваш в бърлогата на лъва ли? Знам, че можеш да се справиш.

— Не това имах предвид. Ти не си… е, добре, не се тревожиш, че отново съм сама навън?

С възможности да се забъркам в нещо както преди; Робин чу неизказаните думи. Когато се забърках с Гейб.

Провели бяха дълги разговори по този въпрос и Робин знаеше, че им предстояха още много други.

— Не се тревожа — отвърна тя. — Странно е — тревожех се през цялото време. За теб, за мен… е, за всичко. Няма да продължава. Не и след онази нощ. Защо мислиш, че е така?

Мег се засмя.

— Забавена реакция на стреса? Посттравматична дисоциативна деперсонализация с илюзии за щастие?

— Приемам. Илюзия е. Хайде върви. Желая ти късмет.

— Няма да ми е необходим — каза Мег и слезе от колата.

Робин я проследи как вървеше сред група ученички, които се скупчиха около нея. Когато я изгуби от погледа си, включи мотора и подкара, поглеждайки часовника на таблото.

Сутринта ѝ не беше свободна, както бе казала на Мег. Имаше уговорена една среща в 10 часа.

В центъра на града.

Грей очакваше Робин в стаята за свиждане на осмия етаж.

Необходими му бяха шест седмици, за да се възстанови от раните след изстрелите в слабините и корема му. Четири куршума го бяха улучили от шестнайсетте, които тя бе изстреляла, изпразвайки пълнителя на беретата. Първите няколко дни състоянието му беше критично, но постепенно се бе стабилизирал и вече беше достатъчно здрав, за да бъде върнат в старата си килия в Близнаците.

Лекарите ѝ бяха казали, че Грей проявявал забележителна воля за живот. Тя не бе изненадана. Каквото и друго да беше, Джъстин Грей бе човек, който оцелява.

Той седеше до масата, обезопасен с белезници на ръцете и краката. Усмихна се, когато пазачите я въведоха.

— Какво има, докторе?

Тя седна срещу него. Заставайки мълчаливо до вратата, пазачите останаха до тях.

— Как си, Джъстин?

— Понесох един бой, но продължих да живея. Направи ми пет белега по тялото. Нещо като татуировка. Ако искаш, можеш да им хвърлиш един поглед, но мисля, че на Кучетата пазачи няма да им хареса това — да се събличам пред дама.

— Вероятно не.

— Добре ме надупчи, докторе. Ти си същинска Поразяваща ръка. Истински Рамбо.

— Беше… инстинкт.

— Инстинкт на убиец — заяви той с усмивка.

Замълчаха. Никой от двамата не знаеше какво да каже.

— Гледах по телевизията — започна той. — Гадна малка конспирация е била в ход от тези мръсни ченгета.

— Да, така е било.

— Този Улпър, мамка му, и онова другото приятелче, как му беше името?

— Бенър.

— Изглеждаха, като че ли се надпреварваха как да се наклепат един друг. Прокурорът все ги поставяше един срещу друг да види кой може да изпее най-много.

— Нещо такова.

— Няколко мръсни копелета. Такива са, нали?

— Да — съгласи се Робин. — Такива са.

Бенър бе започнал да манипулира Мег, след като се срещнаха на онази вечеря за наградите. Той имаше жена и дъщеря тийнейджърка, но тайно преследваше млади момичета. Обичаше да ги впечатлява, представяйки се за смел уличен полицай, въпреки че работеше само в трафика и осъществяваше връзка с медиите. Имал беше тайни връзки с много момичета. Мег бе само едно от тях, случайно избрано за удобство, а не като част от някакъв голям проект. Чак по-късно, когато Бранд бе изпратен като пациент при Робин, на Бенър му дойде наум да използва връзката си с Мег, за да упражни давление върху майка ѝ.

Според Хамънд Бенър се бе опитал да го разубеди да предприеме преследването. Основанието беше съвсем ясно — Бенър не искаше да бъде обвързан с разследването, защото това значеше да не може да се върне във фабриката и да убие Мег. Улпър беше принуден да привлече Томлинсън за задачата.

Когато проследяването на мобилния телефон насочи Хамънд към фабриката, Бенър ставаше все по-нервен и по-нервен. Знаеше, че Мег мигновено ще го разобличи, ако все още е жива. Последната му възможност да я накара да замълчи пропадна, когато тя го видя да идва и го нападна със спринцовката на Томлинсън.

— Тайфа други мръсници са забъркани — продължаваше Грей, — но те всички са от долната йерархия. — Наведе се напред. — Искаш ли моето мнение? Казвам ти, че има включени и по-високостоящи и те са покровителствани.

Може и да беше прав.

— Не знам — каза Робин.

— Винаги е било така. Шибаните ченгета се грижат за своите си. Онези, големите, ще се изпарят. Винаги го правят. Всеки път се стоварва на задника на малките момчета.

— Ти едно от малките момчета ли си, Джъстин?

— Не, по дяволите. Аз ли? Никога. Само ти казах как стоят нещата. И така, защо си тук, док Робин? Искаш пак да участвам като твой лабораторен плъх ли?

— Не, Джъстин.

— Ами тогава за какво се отнася?

— Искам да ти задам един въпрос. За нещо, което се върти в ума ми.

— Питай. Разполагам с колкото искаш време.

— Ти уби Томлинсън с един изстрел — бавно започна тя. — Той беше върху Мег и в мазето беше тъмно — имаше само светлина от фенерчето, — но ти го уцели при първия си опит.

— По дяволите, аз съм добър.

— Убил си Бранд с един изстрел в главата точно по време на катастрофата.

— Той беше на педя от мен. Не е голяма работа да го улучиш от такова разстояние.

— Бранд не е успял да те улучи.

— Аз бях по-бърз.

— Ти си бил по-добър.

Грей не го отрече.

— Накъде биеш?

— Когато се вмъквах в мазето, ти стреля право в мен. И не ме улучи.

— Ами струва ми се, че тези два смъртоносни изстрела са били просто късмет.

— Знаеш ли какво си мисля, Джъстин? Мисля, че за теб не беше проблем да убиеш при самозащита или да спасиш Мег. Но когато дойде ред да ме убиеш, за част от секундата се поколеба. Сянка на съмнение.

Грей не проговори за един дълъг момент. След това се усмихна — не беше топла усмивка, нито приятелска.

— Все още искаш да го повярваш, така ли?

Робин не каза нищо.

Той се наведе напред — спокоен и склонен да разговаря с чувство за забавление.

— Докторе, ето какво стана. Ти ме фрасна с дъска по главата. Това ми струва доста шибани шевове, между другото — много ти благодаря. Всичката тази кръв, дето се стичаше в очите ми, пречеше да се прицеля. Стрелях на сляпо.

— Разбирам.

— Но дори и да не бях заслепен, пак можех да не улуча, защото не съм чак толкова точен стрелец. Имах късмет с Томлинсън, както ти казах. С теб не бях толкова късметлия. И знаеш ли какво друго?

Гласът ѝ беше съвсем нисък.

— Какво, Джъстин?

— Всяка нощ лежа буден на койката си и мечтая да те бях улучил. Да те бях очистил. Теб и твоята дъщеря курва. Искам и двете да бяхте мъртви — шест педи под земята. Това е голата истина.

Тя го изслуша и кимна.

— Добре.

— Не е това, което искаше да чуеш?

— Мислех, че може би сме направили просто малък напредък.

— Няма такова нещо. Имам новини за теб, док Робин. Тази твоя мозъчна машина няма да спаси света. И със сигурност не спаси и шибаната ми душа.

— Предполагам, че не мога да спася всекиго.

— Но ще продължиш да се опитваш. Бас държа.

— Вероятно. — Робин се изправи. — Сбогом, Джъстин.

Тръгна към вратата, където стояха пазачите.

Грей попита:

— Заради брат ти ли е?

Тя се обърна.

— Какво?

— Имало е затворник в семейството ти. Ето защо си толкова запалена да въведеш тази глупост за реабилитацията. През нощта, когато препускахме да спасим дъщеря ти, ти почти се изпусна да кажеш кой е бил.

— Така беше. Спомням си.

— Басирам се, че е бил брат ти. Прав ли съм?

— Всъщност беше баща ми.

— Баща ти е бил в затвора?

— Той умря там.

— Хъм. — Робин очакваше някакъв отговор, но той само вдигна рамене, попивайки информацията без видима емоция. В неговия свят лошите неща просто си ставаха. Такъв беше животът. Нямаше особена причина да съчувства. — Кажи много здраве на Мег от мен.

— Тя никога няма да узнае, че съм била тук.

— Представям си го. Въпреки това аз ще мисля за нея. Ще се надявам да я видя пак.

— Никога няма да я видиш.

Тя стигна до вратата. Грей извика след нея:

— Не бъди толкова сигурна, док Робин. Продължавай да поглеждаш през рамо. Някой ден ще бъда там.

Робин обърна почти тъжен поглед назад.

— Не мисля така, Джъстин.

— Разчитай на това. — Повдигнал бе глава като перчещ се пубертет. — Чу ли ме, док? Тези стени не могат да ме задържат завинаги.

Тя се вгледа в него.

— Напротив, могат.

Прочете в очите му, че и той го знаеше.

Робин се обърна и вратата се затвори след нея със звук на тържествен финал и това продължи да звучи в ушите ѝ, докато бавно се отдалечаваше.

Бележки под линия

1

Човек или предмет, който се свива, прегъва (англ.). — Б.пр.

2

Акроним на chief of police, cop — полицай. — Б.пр.

3

Американски филм от 1945 г. — Б.пр.

4

Бранд на английски означава и дамгосвам. — Б.пр.

Content

Майкъл Прескот
В тъмните бездни

Въведение

Глава първа

Глава втора

Глава трета

Глава четвърта

Глава пета

Глава шеста

Глава седма

Глава осма

Глава девета

Глава десета

Глава единайсета

Глава дванайсета

Глава тринайсета

Глава четиринайсета

Глава петнайсета

Глава шестнайсета

Глава седемнайсета

Глава осемнайсета

Глава деветнайсета

Глава двайсета

Глава двайсет и първа

Глава двайсет и втора

Глава двайсет и трета

Глава двайсет и четвърта

Глава двайсет и пета

Глава двайсет и шеста

Глава двайсет и седма

Глава двайсет и осма

Глава двайсет и девета

Глава трийсета

Глава трийсет и първа

Глава трийсет и втора

Глава трийсет и трета

Глава трийсет и четвърта

Глава трийсет и пета

Глава трийсет и шеста

Глава трийсет и седма

Глава трийсет и осма

Глава трийсет и девета

Глава четирисета

Глава четирисет и първа

Глава четирисет и втора

Глава четирисет и трета

Глава четирисет и четвърта

Глава четирисет и пета

Глава четирисет и шеста

Глава четирисет и седма

Глава четирисет и осма

Глава четиресет и девета

Глава петдесета

Глава петдесет и първа

Глава петдесет и втора

Глава петдесет и трета

Глава петдесет и четвърта

Глава петдесет и пета

Глава петдесет и шеста

Глава петдесет и седма

Глава петдесет и осма

Глава петдесет и девета

Глава шейсета

Бележки под линия