Наомі Новік

Відірвана від коренів

Розділ 1

Наш Дракон не їсть дівчат, яких він бере до себе, незалежно від того, які історії розказують про нього за межами нашої долини. Ми чуємо їх іноді від мандрівників, що приходять і йдуть собі далі. Вони кажуть, ніби ми приносимо людські жертви, а він був і є справжнім Драконом. Звичайно це не так: він міг бути Майстром і безсмертним, але він все ж залишався людиною, і наші батьки об'єдналися і вбили би його, якби він хотів з'їдати одну з нас кожні десять років. Він захищає нас від Вуду, і ми вдячні йому, але лише за це.

Він не пожирає дівчат насправді; але вони відчувають себе такими. Він бере дівчину до своєї Вежі, і десять років по тому дозволяє їй іти геть, але за той час вона стає іншою. Її одяг надто вишуканий, і вона розмовляє як дама — вона жила одна з чоловіком протягом десяти років — тому, звичайно, вона знеславлена, хоча всі вони говорять, що він ніколи не торкався їх. А що ще вони можуть сказати? Це не найгірше, в кінці кінців, Дракон дає їм гаманець, повний срібла, для їх приданого, коли відпускає їх, так що будь-яка з них може надіятися на щасливий шлюб, зберегла вона свою цноту чи ні.

Але вони не хочуть виходити заміж — ні за кого. Вони не хочуть залишитися в долині взагалі.

— Вони забувають, як тут жити, — несподівано сказав мені одного разу батько. Я сиділа поруч з ним на сидінні великого порожнього воза — ми їхали додому після щотижневої поставки дров. Ми жили в Дверніку — селі в долині — ні найбільшому, ні найменшому, яке було близько до Вуда — за сім миль. Дорога вивела нас на великий пагорб, на вершині якого в ясний день можна було побачити Шилку аж до блідо-сірої смуги горілої землі на краю долини, і суцільну темну стіну дерев за її межами. До Вежі Дракона лежав довгий шлях в іншому напрямку, і вона виглядала як шматок білої крейди, що застряг серед західних гір.

Я була ще дуже малою, десь біля п'яти років, напевне. Але я вже знала, що у нас не було прийнято говорити про Дракона, або про дівчат, яких він взяв, так що коли батько порушив це правило, його слова застряли в моїй голові.

— Вони пам'ятають лише, що були налякані, — сказав мій батько. І це було все. Потім він гукнув на коней, тому що вони зупинилися, і ми поїхали вниз по схилу пагорба і знову в затінений ліс.

Для мене це не мало особливого смислу. Ми всі боялися Вуду. Але долина була нашим домом. Ви могли залишити свій дім? Але вирослі за десять років дівчата ніколи не залишалися, коли поверталися додому. Дракон відпускав їх з Вежі, і вони поверталися до своїх родин на деякий час, на тиждень, іноді на місяць, але не більше. Потім вони брали срібло (своє придане) і зникали. В основному вони їхали до Кралії в університет. Часто, якщо вони не одружувалися з якимось міським хлопцем, вони ставали вченими або крамарями, хоча деколи люди шепотілися про Ядвігу Бах, яка була обрана шістдесят років тому, але стала куртизанкою і коханкою барона і герцога. Але на той час, коли я народилася, вона була просто багата стара жінка, що посилала чудові подарунки своїм внукам і племінницям і ніколи не приходила до них в гості.

Так що навряд чи чиясь дочка віддавалася, щоб бути з'їденою, але це було нещастя, звичайно. Хоча у долині було не так багато сіл, шанс був досить низьким — хоч він і брав тільки дівчину сімнадцяти років, народжену в період від жовтня і до кінця року. Було одинадцять дівчат на вибір в моєму році, і це означало, що шанс був ще гірший, ніж кидок кості. Всі говорять, що дівчину, народжену для Дракона, люблять по-іншому, коли вона підростає; ви не можете їй допомогти, і знаєте, що легко можете її втратити. Але, схоже, це не було правилом для моїх батьків. На той час я знала вже достатньо, щоб розуміти, що хоч я теж могла бути обраною, він обере Касю.

І тільки мандрівники, які проходили долиною, і які не знали цього, говорили компліменти батькам Касі, або говорили їм, яка красива їх дочка, або яка розумниця, або яка добра. Дракон не завжди приймав красиву дівчину, але він завжди вибрав найбільш особливу, як-то: якщо дівчина була дуже і дуже симпатичною, або яскравішою за інших, або кращою танцюристкою, або з особливим характером, він завжди вибрав таку, незважаючи на те, що ледь обмінювався кількома словами з ними, перш ніж робив свій вибір.

У Касі все це було. У неї було густе пшеничне золоте волосся, яке вона заплітала в косу до пояса, і її очі були теплого коричневого кольору, її сміх був схожий на пісню, яку вам хотілося підтримати. Вона знала усі кращі ігри, і могла вигадувати історії і танцювати нові танці; могла організувати непоганий бенкет, і коли вона пряла вовну з овець свого батька, нитка, яка відходила від колеса, була рівною, без єдиного вузлика або потоншення.

Я знаю, це робить таке враження, як щось з казки. Але тут все було навпаки. Коли моя мама розповідала мені історії про прядильну принцесу і хороброго гусака або річку-діву, я уявляла їх такими, як Кася; в такі моменти я думала про неї. І я ще не була достатньо старою, щоб бути мудрою, і любила її ще дужче, тому що знала, що вона незабаром піде від мене.

Кася казала, що не проти піти до Дракона. Вона була безстрашною — такою, як і її мати Венса. «Їй потрібно бути хороброю» — сказала Венса моїй матері одого разу, піднімаючи Касю, щоби та могла залізти на дерево, а потім знімаючи її з нього — я пам’ятаю це, і мою матір, яка обіймала її зі сльозами.

Ми жили лише за три хати одна від одної, і у мене не було рідної сестри, тільки троє братів, набагато старших за мене. Кася була моєю найкращою подругою. Ми бавилися разом нашими ляльками на кухнях наших матерів, а потім на вулицях перед нашими будинками, поки не стали достатньо дорослими, щоб бігати дикунками у ліс. Я ніколи не хотіла залишатися десь всередині, якщо можна було взявшись за руки бігати під гілками дерев. Я уявляла собі, що дерева згинають руки вниз, щоб погладити нас. Я не думала, як я буду себе відчувати, коли Дракон забере її.

Мої батьки не боялися за мене занадто сильно, і не робили би цього, навіть якби поряд не було Касі. У свої сімнадцять років я була ще занадто худе лоша, дівчина з довгими ногами і заплутаним брудним коричневим волоссям, і цей мій єдиний подарунок, якщо можна назвати це подарунком, я рвала або вимазувала або потрапляла засмічувати протягом одного дня. Моя мати зневірилася у мені, коли мені виповнилося дванадцять років, і дозволяла мені бігати в обносках моїх старших братів. Лише в святкові дні я була змушена змінювати одяг, на що було потрібно двадцять хвилин, а потім ще сидіти на лавці перед нашими дверима, поки вся родина збиралася і ми разом йшли до церкви. І навіть тоді у мене був шанс зробити себе зеленою, чіпляючись за будь-які гілки, або забризкати себе брудом.

— Тобі доведеться вийти заміж за кравця, моя маленька Агнешка, — засміявся батько, коли одного разу прийшов додому з лісу ближче до ночі, і я вибігла до нього назустріч у неохайному одязі — по крайній мірі одна дірка на ньому не була закрита великою хусткою. Він все одно нахилився і поцілував мене; моя мати тільки тихо зітхнула: батькам насправді було шкода, що дочку, яку міг забрати Дракон, доводилося виставляти нечупарою і дикункою.

* * *

Наше останнє літо перед обранням було довгим, теплим і повним сліз. Кася не плакала, а я не могла втриматися. Ми затримувалися в лісі допізна, розтягуючи кожен золотий день до тих пір, поки він тривав, а потім я приходила додому голодна і втомлена і просто йшла лежати в темряві. Моя мати приходила і гладила мою голову, тихо наспівуючи, поки я плакала і лаштувалася спати, і залишала тарілку з їжею на моєму ліжку, коли я прокидалася серед ночі через голод. Вона не намагалася втішити мене: як вона могла це зробити? Ми обидві знали, що незалежно від того, наскільки сильно вона любила Касю (як і мати Касі Венса), вона не могла допомогти, але невеликий радісний вузол у її животі звичайно існував — це буде не моя дочка, і не моя єдина дитина. І, звичайно ж, я не дуже хотіла, щоб вона відчувала себе по іншому.

Тільки я і Кася — ми провели разом майже все літо. Таким чином це виглядало як прощання. Підлітками ми влітку звичайно працювали з іншими сільськими дітьми, але коли виросли, а Кася стала ще красивішою, її мати сказала їй: «Буде краще, якщо ти не будеш бачитися з цим хлопчиськом у спідниці, і для неї це буде краще теж». Але я притулилася до Касі, а моя мати занадто любила Касю і Венсу, щоб спробувати відірвати мене, не дивлячись на те, що вона знала, що найбільш боляче буде мені, в кінці кінців.

У наш останній день ми знайшли галявину в лісі, де дерева досі тримали листя, золотий і вогненно-червоний купол над нами, зі стиглими каштанами на землі. Ми зробили невелике багаття з гілок і сухого листя і підсмажили жменю. Завтра перше жовтня, і буде велике свято на честь нашого покровителя і пана. Завтра приїде Дракон.

— Було б непогано стати співачкою, — сказала Кася, лежачи на спині із закритими очима. Вона щось наспівувала: мандрівний співак прийшов на фестиваль, і практикував свої пісні на зеленому лузі вранці. Фургони прибували весь тиждень. — Для того, щоб ходити по всій Пільні, і співати для короля.

Вона сказала це задумливо, а не як дитина, що спостерігає за хмарами; так, ніби справді думала про відхід з долини назавжди. Я простягла руку і схопила її.

— І ти приїжджала би додому кожної зими, — сказала я, — і співала би нам усі пісні, які вивчила. — Ми притислися міцніше, і я не дозволила собі згадати, що дівчата, які побували у Дракона, ніколи не хотіли залишатися.

Звичайно, у той час я люто ненавиділа його. Але він не був поганим паном. З іншого боку північних гір барон Жовтого Болота міг зібрати армію у шістсот людей на випадок війни, мав замок з чотирма вежами, і мав жінку, яка носила дорогоцінні камені кольору крові і шубу з білого лисячого хутра — на території, яка була бідніша за нашу долину. Чоловіки повинні були один день на тиждень працювати на полях барона, у якого були кращі землі, і він ймовірно забирав їхніх синів у свою армію. Солдати бродили по навколишніх лісах, а дівчата повинні були залишатися в закритих приміщеннях і ходити тільки в компанії з жінками. І навіть він не був поганим паном.

У Дракона була тільки його Вежа, і жодних озброєних людей, чи навіть слуг, крім однієї дівчини, яку він обирав. Він не утримував армію: служба, якою він був зобов'язаний царю, була його власна праця, магія. Він повинен був іноді з'являтися в суд, щоб поновити свою клятву вірності, і я вважаю, що король міг би покликати його до війни, але здебільшого його обов'язок полягав у тому, щоби залишитися тут, спостерігати за Вудом і захищати королівство від його злого впливу.

Його єдиним марнотратством були книги. Ми були добре начитані як на жителів села, тому що він платив золотий за один великий том, і тому книготорговці долали далекий шлях, хоч наша долина була на краю Пільни. І коли вони приходили, сідельні сумки їх мулів були завалені зношеними або дешевими книгами, які вони розпродавали. У найбідніших будинках в долині були принаймні дві або три книги, які з гордістю ставили на видних місцях.

Все це могло здаватися маленьким, дрібним і майже нікчемним приводом для того, щоб відмовитися від дочки — тим, хто не жив тут достатньо довго, щоб це розуміти. Але я пережила одне літо, коли гарячий вітер приніс з далекого заходу пил у долину, на наші поля і сади. Посіви буяли пишно і несамовито, але були дивними і деформованими. Ті, хто їх їв, ставали хворими, якийсь гнів ніби вдаряв по їхніх сім'ях, і в кінці кінців вони втікали до Вуду і зникали, ніби їх не було.

Мені в той час було шість років. Мої батьки намагалися оберігати мене настільки, скільки могли, але навіть при цьому я відчувала холодне липке почуття страху у долині — боялися всі, — як і нескінченний укус голоду у животі. Ми з'їли всі запаси минулого року на той час, розраховуючи на весняний період. Один з наших сусідів з'їв кілька зелених бобів, змушений нестерпним голодом. Я пам'ятаю крики біля нашого будинку в ту ніч, я дивилась у вікно, щоб побачити, як мій батько допомагає іншим забрати вила від того, що притулилося нашого сараю.

Одного разу того літа, занадто мала, щоб розуміти небезпеку належним чином, коли моя матір втомилася і заснула, я зраділа і побігла до лісу. Я знайшла напівмертву ожину, в затишному куточку, захищеному від вітру. Я продерлася через важкі мертві гілки до захищеної середини і нарвала велику жменю ягід ожини, які не були деформовані взагалі, всі соковиті і досконалі на вигляд. Кожна з них була вибухом радості у моєму роті. Я з'їла дві жмені і наповнила ними спідницю; я поспішила додому з ними, забруднивши своє плаття фіолетовими плямами і моя мама заплакала від жаху, коли побачила моє замурзане обличчя. Я не захворіла: тернівник якимось чином уник прокляття Вуду, і ожина була незараженою. Але її сльози дуже налякали мене; я ухилялася від ожини протягом багатьох років після того випадку.

У тому ж році Дракон був викликаний до суду. Він повернувся рано, поїхав прямо на поля і викликав магічний вогонь, щоб спалити весь заражений урожай, кожну отруєну рослину. Оскільки це був його обов'язок, він зайшов в кожен будинок, де хтось захворів, і всім хворим дав чарівний кордіал, який розчищував їх розум. Він видав наказ, що села далі на заході, які уникли заразного пилу, повинні поділитися урожаєм з нами, і навіть не збирав у цьому році належної йому данини, так що ніхто з нас не голодував. Наступної весни перед початком посівної він пройшов через поля знову, щоб випалити залишки, перш ніж вони встигли взяти свіжий корінь.

За те, що він рятує нас, ми його поважаємо, але не любимо. Він ніколи не виходить зі своєї Вежі, щоб випити з чоловіками під час збору урожаю, як це робить барон Жовтих Боліт, або купити невелику дрібничку на ярмарку, як часто роблять жінка барона і її дочки. Іноді у нас показують вистави або шоу, або приходять барди через гірський перевал і з Росі. Він не приходив, щоб побачити і почути їх. Коли візники привозили йому данину, двері Вежі відкривалися самі по собі, і вони залишали все зібране внизу, навіть не бачачи його. Він ніколи не обмінювався більше ніж кількома словами з старостою нашого села чи навіть з мером Вільшанки, найбільшого міста долини, яке знаходилося найближче до його Вежі. Він не намагався завоювати нашу любов взагалі; ніхто з нас не знав його добре.

І, звичайно, він був майстром темного чаклунства. Блискавки спалахували навколо його вежі навіть в ясну ніч, або зимою. Бліді вогники, які він запалював, вільно дрейфували від його вікон вздовж дороги і вниз по річці, помітні увечері і вночі і зникали в лісі, щоб стежити за чимось. А іноді — коли Вуд ловив пастуха чи дівчинку, які занадто наблизилися до його краю; чи мисливця, який випив з неправильного джерела; чи невдачливого мандрівника, який прийшов через гірський перевал, наспівуючи обривок музики, яка кігтями засіла в його голові — Дракон спускався до них зі своєї Вежі; і ті, кого він забирав, ніколи не поверталися.

Він не був злим, але він був далеким і страшним. І він збирався забрати Касю геть, так що я ненавиділа його, і ненавиділа протягом багатьох місяців і років.

Це моє почуття не змінилося в той останній вечір. Кася і я з'їли каштани. Сонце зайшло, і вогонь згас, але ми затрималися на галявині до тих пір, поки жаріли вуглинки. Вранці на нас чекав недовгий шлях. Свято врожаю зазвичай проводилося у Вільшанці, але в рік вибору воно завжди проводилося в селі, де жила принаймні одна з дівчат, щоб зробити прощання трохи легшим для сім'ї. І у нашому селі була Кася.

Я зненавиділа Дракона ще більше наступного дня, надягаючи нову зелену сукню. Руки у моєї матері тремтіли, коли вона заплітала моє волосся. Ми знали, що це буде Кася, але це не означало, що ми зовсім не боялися. Але я підтримала мої спідниці високо над землею і піднялася на воза так акуратно, як тільки могла, слідкуючи за гострими виступами і дозволивши моєму батькові допомогти мені сісти. Я була сповнена рішучості зробити щось особливе. Я знала, що це було марно, але я хотіла, щоб Кася знала, що я любила її достатньо, щоб дати їй шанс. Я не збиралася виглядати нечупарою чи косоокою або сутулитись, як іноді робили інші дівчата.

Ми зібралися на сільському майдані, всі одинадцять дівчат в лінію. Банкетні столи були поставлені квадратом, і навантажені занадто сильно, тому що вони не були насправді досить великими, щоб втримати данину з усієї долини. Весь натовп зібрався за ними. Мішки пшениці і вівса громадилися на траві по кутах пірамідами. Ми були єдиними, хто стояв на траві з нашими сім'ями і нашою старостихою Данкою, яка нервово крокувала взад і вперед перед нами, її рот мовчки рухався — вона практикувала своє привітання.

Я не знала інших дівчат добре. Вони були не з Дверніка. Всі ми насторожено мовчали в наших гарних сукнях, з заплетеними косами, і дивилися на дорогу. Однак не було ніяких ознак прибуття Дракона. Дикі фантазії народжувалися у моїй уяві. Я уявляла собі, як вирвуся наперед Касі, коли прийде Дракон, і скажу йому, щоб він взяв мене замість неї, або оголошу йому, що Кася не хоче йти з ним. Але я знала, що не була достатньо хороброю, щоб зробити будь-що з цього.

А потім Дракон з'явився, — у жахливий спосіб. Він не скористався з дороги взагалі, а вийшов прямо з повітря. Я шукала очима на дорозі, коли він вийшов: Спочатку в повітрі з'явилися пальці, а потім руки і ноги, а потім половина людини, такої неможливої і неправильної, що я не могла відвести погляд, навіть коли мій шлунок складався навпіл. Решта дівчат були щасливішими. Вони навіть не помітили його, поки він не зробив перший крок у нашому напрямку, і всі навколо мене намагалися не здригнутися від несподіванки.

Дракон не був схожий на будь-кого з нашого села. Він повинен був бути старим, сутулим і сірим; він жив у своїй вежі уже сто років, але він був високий, прямий, безбородий, його шкіра була пружна. На перший погляд, зустрівши його на вулиці, я могла би подумати — звичайна молода людина, тільки трохи старша за мене: він міг би посміхнутися мені через стіл, і міг би запросити мене до танцю. Але в його обличчі було щось неприродне: гусячі лапки морщин тяглися від його очей, ніби роки не могли доторкнутися до нього, але свою справу на шкірі зробили. Це не було негарне обличчя, скажімо так, але холодність робила його неприємним: все у ньому казало «я не один з вас, і я не хочу бути таким, теж».

Його одяг звичайно був багатим; парча його накидки могла годувати сім'ю протягом року, і це навіть без золотих гудзиків. Але на ньому було стільки м'яса, як у людини, у якої неврожай складав три роки з чотирьох. Він тримав себе жорстко, з нервовою енергією мисливської собаки, ніби не хотів нічого більше, як пошвидше зникнути. Це був найгірший день у нашому житті, але у нього не було терпіння щодо нас; коли наша старостиха Данка вклонилася і сказала йому:

— Мій пане, дозвольте представити вам кандидаток…

Він перервав її і сказав:

— Так, і давайте покінчимо з цим.

Рука мого батька була теплою на моєму плечі, він стояв поруч зі мною і вклонився разом з усіма. Рука моєї матері сильно стисла мою з іншої сторони. Вони неохоче відсторонилися разом з іншими батьками. Інстинктивно всі одинадцять з нас стали ближче одна до одної. Кася і я стояли майже у кінці лінії. Я не посміла взяти її за руку, але стояла досить близько, щоб наші руки могли знайти одна одну, і я спостерігала за Драконом і ненавиділа його і зненавиділа ще більше, коли він проходив нашу лінію, повертав обличчя кожної дівчини і піднімав їй підборіддя, щоб подивитися на шию.

Він не говорив з усіма. Він не сказав жодного слова дівчині поруч зі мною, з Вільшанки, хоча її батько Борис був найкращим конярем в долині, і вона оділа шерстяне плаття яскраво-червоного кольору, а її чорне волосся лежало двома довгими красивими косами з вплетеними червоними стрічками. Коли настала моя черга, він подивився на мене незадоволеними холодними чорними очима, і блідим зім'ятим ротом сказав,

— Ваше ім'я, дівчино?

— Агнешка, — сказала я, або намагалася сказати; І виявила, що мій рот був сухим. Я сковтнула. — Агнешка, — повторила я, більш впевнено. — Мій пане. — Моє обличчя палало. Я опустила очі. І побачила, що попри всі турботи моя спідниця мала три великі бруднуваті плями, які повзли вгору від подолу.

Дракон рушив далі. І зробив паузу, дивлячись на Касю, так, ніби він не зупинявся біля решти з нас. Він залишився стояти там, підперши рукою своє підборіддя, з тонкою задоволеною посмішкою викрививши тонкогубий рот, але Кася дивилася на нього сміливо і не здригнулася. Вона не намагалася зробити свій голос грубим або скрипучим або ще якимось, голос був стійкий і музичний, коли вона повідомила,

— Кася, мій пане.

Він знову посміхнувся їй, але не приємно, а з виглядом задоволеної кішки. Він пройшов до кінця лінії дещо недбало, тільки глянувши на двох дівчат після неї. Я чула, як Венса збилася в диханні, яке було майже риданням, позаду нас, коли він повернувся ще раз, щоб подивитися на Касю, до сих пір з тим самим задоволеним виразом на обличчі. А потім він насупився, повернув голову і подивився прямо на мене.

Я забулася, і взяла Касю за руку, після того як він пройшов нас. Я ніби підтримувала її, і вона тримала мою. Але тепер вона швидко висмикнула руку, і склала руки перед собою, і мої щоки, боюся, гаряче почервоніли. На це він тільки ще трохи звузив очі. А потім підняв руку, і в його пальцях з'явилася крихітна кулька синьо-білого полум'я.

— Вона не варта цього, — сказала Кася, хоробро-безстрашно, ніби я нічого не значила для неї. Її голос тремтів, але його було чути, поки я струшувала кролика жаху, дивлячись на кульку. — Будь ласка, мій пане.

— Мовчи, дівчино, — сказав Дракон, і простягнув руку до мене. — Візьми це.

— Що? — Сказала я, збита з пантелику ще більше, ніж коли би він кинув її мені в обличчя.

— Не стій як кретинка, — сказав він. — Візьми її.

Моя рука, коли я її підняла, тремтіла так, що я не могла з нею впоратись, а дотик до його пальців, коли я спробувала взяти кулю, хоча я ненавиділа його, морозив до червоного. Але вогняна кулька була прохолодною, як мармур, і це не було боляче, мені взагалі не довелося стискати її. Вражена її легкістю, я тримала її між двома пальцями, дивлячись на нього. Він подивився на мене з виразом досади.

— Ну, — сказав він непривітно, — тоді ти, я вважаю. — Він забрав кулю з моєї руки і накрив її іншою; куля зникла так само швидко, як і з'явилася. Він повернувся до Данки і сказав, — Пришліть податок тоді, коли зможете.

Я до цього часу ще не зрозуміла, що сталося. Я не думаю, що це зрозуміли навіть мої батьки; все відбулося занадто швидко, і я була в шоці, що привернула увагу стількох людей до себе. У мене не було часу навіть повернутися і сказати батькам останнє прощай, перш ніж він повернувся і схопив мене за зап'ястя. Тільки Кася зреагувала; я подивилася на неї і побачила, що вона збирається протестувати, а потім Дракон ривком нетерпляче висмикнув мене з ряду, і я спотикаючись послідувала за ним, коли він потягнув мене в розріджене повітря.

Інша моя рука була притиснута до рота, мене нудило, коли ми виступили з повітря. Коли він відпустив мою руку, я опустилася на коліна, і мене вирвало, я навіть не бачила куди. Він пробурмотів щось на зразок відрази — я забризкала довгий елегантний носок його шкіряного черевика — і сказав,

— Марно. Припини блювати, дівчино, і очисть цю скверну. — І пішов геть від мене, а його підбори зацокали по плитах, які відлунювали, коли він наступав на них.

Я пробула так трохи часу, поки не впевнилася, що всередині мене нічого більше не відбувається, а потім витерла рот тильною стороною долоні і підвела голову, щоб оглянутися. Я сиділа на кам'яній підлозі, і не просто кам'яній, а з чистого білого мармуру, пронизаного зеленими жилками. Я була в невеликій круглій кімнаті з вузькими щілинами вікон, які були розміщені занадто високо, щоб з них можна було виглянути, але у мене над головою стеля різко загиналася всередину. Я була на самому вершечку башти.

У кімнатці не було ніяких меблів, і я не бачила нічого придатного, щоб витерти підлогу. Зрештою я скористалася спідницею моєї сукні: вона все одно вже була брудною. Потім ще деякий час я сиділа налякана, мені було страшно, але коли нічого не сталося, я встала і несміливо подалася до виходу. Я б вагалася, у який бік іти, але коридор був один, і іншого шляху просто не було.

Звуки його кроків лунали далі. І короткий коридор вже був порожнім. Під ногами був все той же блискучий жорсткий мармур, освітлений холодним блідо-білим світлом від ламп, що висіли вгорі. Це були не справжні лампи, а великі шматки прозорого полірованого каменю, який світився зсередини. Далі були двері збоку, і арка, за якою починалися сходи.

Я штовхнула двері й зазирнула до середини, нервово, бо це було краще, ніж пройти повз, не знаючи, що знаходиться за ними. Але вони відкрилися лише в невеликі порожні покої, з вузьким ліжком і невеличким столиком. Але напроти було велике вікно, і у ньому я побачила небо. Я підбігла до нього і глянула вниз.

Вежа Дракона стояла в передгір'ї на західному кордоні його земель. Вся наша довга долина лежала на сході як на долоні, з її селами і фермами, і стоячи у вікні я могла простежити всю течію Шилки, яка сріблясто-синіми переливами бігла посередині долини з коричневою дорогою поруч. Дорога і річка бігли поряд весь шлях до протилежного краю землі Дракона, заходили в ліс і виходили знову біля села, а далі дорога розмивалася і зникала перед величною чорною стіною дерев. Далі річка самотньо зникала в глибині цієї стіни, щоб ніколи не з'явитися знову.

Було видно і Вільшанку, місто біля Вежі, де по неділях відбувався ярмарок: мій батько брав мене туди, два рази. За містом два села — Понец і Радомське, які огортали береги невеликого озера, а далі було моє село, Двернік, з широкою зеленою площею посередині. Я навіть змогла побачити великі білі столи, виставлені для банкету. Дракон не захотів залишитися на святі, і я сповзла на коліна, приклала лоба до підвіконня і заплакала, як дитина.

Але моя мати не прийшла, щоб погладити мене рукою по голові; і батько не потягнувся до мене і не засміявся з моїх сліз. Я просто ковтала сльози, поки у мене не стало занадто багато головного болю, щоб перейти на плач, і після цього я опустилася на холодну і жорстку, боляче тверду підлогу, у мене почався нежить, і не знайшлося нічого, щоб витерти його.

Я використала ще одну частину моєї спідниці для цього, і сіла на ліжку, намагаючись не думати про те, що сталося. У кімнаті було порожньо, але чисто і акуратно, ніби хтось тільки що пішов звідси. Ймовірно, це так і було. Інша дівчина жила тут протягом десяти років, самотньо дивлячись вниз на долину. Тепер вона пішла додому, щоб попрощатися зі своєю сім'єю, і кімната стала моєю.

На стіні навпроти ліжка у великій позолоченій рамі висіла картина. Вона не мала ніякого сенсу, і була надто великою для маленької кімнати, на ній була зображена тільки широка блідо-зелена смуга на тлі сіро-коричневого кольору по краях, з однією блискучою синьо-срібною лінією, яка бігла через середину з кривими вузенькими відгалуженнями, лінія простяглася від одного краю полотна до іншого. Я подивилася на неї і подумала, що тут теж була магія — я ніколи не бачила нічого подібного.

Але плями, пофарбовані інакше уздовж срібної лінії, здалися мені знайомими, і через деякий час я зрозуміла, що картина зображала долину, тільки сплющену, якою її міг бачити птах, коли дивився на неї високо згори. Срібна лінія була Шилкою, яка збігала з гір у ліс, і довкола неї були села. Кольори були блискучими, а глянцева фарба позначала крихітні дахи. Я майже бачила хвилі на річці, і блиск сонячного світла на воді. Блиск притягував очі, і мені хотілося дивитися і дивитися на нього. Але в той же час мені щось не подобалося. Картина була коробкою, змальованою з живої долини, обмежувала її, і споглядання змусило мене відчути себе теж закритою.

Я відвернулася. Мені здалося, що я не змогла би жити в такій кімнаті. Я не снідала сьогодні і не вечеряла минулого дня через відчуття золи у роті. Я повинна була мати ще менший апетит зараз, коли зі мною трапилося щось далеко гірше за те, що я собі уявляла, але замість цього я була страшенно голодна, а у Вежі не було ніяких слуг, так що ніхто не збирався подбати про мій шлунок. Тоді мені в голову прийшла жахлива думка: а що, коли Дракон зібрався пообідати мною?

А потім ще гірша думка: а що буде після обіду? Кася завжди говорила, що вона вірила жінкам, які повернулися, що Дракон не піднімав на них руку.

— Він тримав дівчат більше ста років, — завжди твердо казала вона. — Одна з них обов'язково зізналася би, і тоді поширилися би чутки.

Але кілька тижнів по тому вона попросила свою матір, в приватному порядку, щоб та розказала їй, як це відбувається, коли дівчина виходить заміж, і чи її мати мала таку ніч, перш ніж вийшла заміж. Я підслухала їх через вікно, коли ми повернулися з лісу, я стояла поруч за вікном і слухала. Гарячі сльози текли по моєму обличчю, я сердилася, тому що зробила це заради Касі.

Тепер це відбудеться зі мною. І я не була настільки хороброю, я не думаю, що змогла би зробити кілька глибоких вдихів, і стиснути свою волю в кулак, як казала моя мати Касі, а зробити це не завадило б. Я уявила той жахливий момент, коли обличчя Дракона опиниться близько до мого — навіть ближче, ніж коли він оглядав мене на обранні — чорні очі, холодні і блискучі, як камінь, залізні тверді пальці, дивно теплі, які здирають плаття з мого тіла, в той час як він посміхається гладкою задоволеною посмішкою зверху вниз. Що робити, якщо від нього буде жарко лихоманити, як тоді, і коли я відчуватиму, що горю, як вуглинка, усім тілом, в той час як він лежатиме на мені…

Я здригнулася від таких думок і встала. Подивилася на ліжко, а потім навколо — у маленькій тісній кімнаті нікуди було сховатися — а потім вибігла і пішла далі. За аркою були сходи, які вели вниз у тісній спіралі, так що я не могла бачити, що було за наступним поворотом. Це звучить безглуздо — боятися йти вниз по сходах — але я була в жаху. Я ледь не повернулася в свою кімнату, в кінці кінців. Нарешті я відвела одну руку до гладкої кам'яної стіни і повільно пішла вниз, ставлячи обидві ноги на одну сходинку і зупиняючись, щоб послухати, перш ніж стати на слідуючу.

Після того, як я прокралася на цілий оборот вниз, і ніхто не вискочив на мене, я відчула себе ідіоткою і пішла швидше. Але коли я зробила ще один оборот і сходи не закінчилися, я почала боятися, що сходи магічні і я просто буду йти по них вічно, як свердловиною. Я почала йти швидше і швидше, а потім мене пронесло через три сходинки вниз на наступний майданчик і я стрімголов врізалася в Дракона.

Я була худою, але мій батько був найвищим чоловіком у селі, я діставала до його плеча, а Дракон не був високим. Ми мало не впали разом вниз по сходах. Він швидко схопився за перила з одного боку, моя рука вхопилася за нього, і якимось чином нам вдалося утриматися від падіння. Я відчула, що важко спираюсь на нього, вхопившись за накидку і дивлячись прямо на нього переляканим обличчям. Якийсь момент він був занадто здивований, щоб думати, і виглядав як звичайна людина, вражена тим, що хтось стрибнув на нього, трохи нерозумно і м'яко, його рот розкрився і широко розплющилися очі.

Я була така здивована, що не рухалася, а просто безпорадно висіла на ньому, і він швидко змінився; по його обличчю прокотилася хвиля обурення, і він опустив мене на ноги. Тоді я зрозуміла, що тільки що наробила, і випалила в паніці перше, що прийшло мені на думку, перш ніж він встиг заговорити,

— Я шукаю кухню!

— Ви, — сказав він вкрадливо. Його обличчя більше не було м'яким, а стало жорстким і майже лютим, і він не відпускав мою руку. Стискання було міцне, болюче; Я відчувала тепло навіть через рукав мого плаття. Він смикнув мою руку і нахилився до мене — я думаю, що йому хотілося нависнути наді мною — а через те що він не міг цього зробити, він ще більше розізлився. Якби у мене був момент, щоб думати про це, я б осіла і зробила себе нижчою, але я дуже втомилася і налякалася. Так що його обличчя опинилося якраз перед моїм, так близько, що його дихання було на моїх губах, і я відчула себе так, як недавно уявляла… і почула його вбивчий шепіт:

— Може, буде краще, якщо я покажу вам.

— Я можу… я можу знайти сама… — Я намагалася щось сказати, тремтячи і намагаючись відсунутися від нього. Він повернувся і потягнув мене за руку вниз по сходах, по колу знову і знову, цього разу було п'ять обертів, перш ніж ми прийшли до наступного майданчика, потім ще три кола вниз, світло стало ще яскравішим, і, нарешті, він привів мене на нижній поверх вежі, до великої голої палати, висіченої у камені, з величезним каміном, який формою нагадував рот, повний пекельно стрибаючого полум'я…

Він потягнув мене до нього, і в момент сліпого жаху я зрозуміла, що він зараз кине мене туди. Він був дуже сильним, набагато сильнішим, ніж повинен був бути чоловік його розміру, і легко тягнув мене вниз по сходах. Але я не збиралася так легко дозволити йому кинути мене у вогонь. Я не леді, і не тиха дівчинка; все своє життя я провела, працюючи в лісі, лазила по деревах і через ожину, і паніка дала мені реальну силу. Я скрикнула, коли він потягнув мене ближче до вогню, а потім почала щосили дряпати і звиватися, так що на цей раз я дійсно поклала його на підлогу.

І полетіла за ним. Ми вдарилася головами об плити разом, і він приголомшено лежав нерухомо якусь мить, з нашими переплетеними кінцівками. Вогонь стрибав і потріскував поруч, і коли моя паніка зникла, я раптово помітила, що в стіні поруч з каміном були невеликі залізні двері печі, і перед ними діжа для замішування тіста, а над нею величезна широка полиця з кухонними горщиками і приправами. Це справді була кухня.

Через деякий час він сказав, майже здивованим тоном,

— Ти ненормальна?

— Я думала, що ви збираєтеся кинути мене в піч, — сказала я, трохи приголомшена, а потім почала сміятися.

Це був не справжній сміх — я була наполовину в істериці на той час, вичавлена шістьма способами і голодна, мої гомілки і коліна були у синцях, отриманих, коли він тягнув мене вниз по сходах, моя голова боліла, наче тріснув череп, і ще я просто не могла зупинитися.

Але він не знав цього. Все, що він знав — це що дурна сільська дівчина, яку він вибрав, сміється над ним, Драконом, видатним чарівником королівства, її паном і господарем. Я не думаю, що хтось так сміявся з нього за тих сто років, що минули. Він підвівся, зіштовхнувши з себе мої ноги, вільні від плаття, і, вставши на ноги, подивився на мене зверху вниз, обурено, як кішка. Я тільки засміялася сильніше, а він різко повернувся і залишив мене саму сміятися на підлозі, наче не міг придумати, що зі мною зробити.

Після того, як він пішов, моє хихикання затихло, і я відчула себе якось трохи менш порожньо і боязливо. Він не кинув мене в піч, зрештою, і навіть не вдарив мене. Я підвелася і оглянула камін: було важко зрозуміти, чому камін був настільки жарким, у ньому не було нічого, що могло би горіти, тоді я повернулася спиною до вогню і почала вивчати величезну кімнату з нішами в стінах, зі стійками, повними поблискуючих скляних пляшок — з вином, як я здогадалася. Мій дядько одного разу приніс таку пляшку в будинок моєї бабусі щоб відсвяткувати Середину зими.

Тут було все: бочки яблук, упакованих в соломі, картопля, морква і пастернак в мішках, довгі мотузки заплетеної цибулі. На столі в центрі кімнати я знайшла книгу, поряд стояли незапалена свічка, чорнильниця і перо, і коли я відкрила її, то зрозуміла що це була бухгалтерська книга із записами всіх запасів, написаних впевненою рукою. У нижній частині першої сторінки була приписка, написана дуже дрібно; коли я запалила свічку і нагнулася, то змогла прочитати:

«Сніданок о восьмій, обід о першій, вечеря о сьомій. Залишай їжу в бібліотеці за п'ять хвилин до потрібного часу, ти не мусиш бачити його, коли немає ніякої необхідності говорити — хоч весь день. Мужності!»

Безцінні поради, і щодо мужності теж! Це було як дотик руки друга. Я обняла книгу, притиснувши до себе, відчуваючи себе менш самотньою, ніж за весь день. Було ближче до полудня, і Дракон не залишився в нашому селі, тому я подумала про обід. Я не була відмінним кухарем, але моя мати трохи вчила мене куховарити, і я робила деколи закупки для моєї сім'ї, так що знала, як відрізнити свіжу зелень від несвіжої, і яка частина плоду найкраща. Але я ніколи не мала так багато приправ для використання: тут були навіть спеції, які пахли як торт для свята Середини зими, і ящик, повний свіжої м'якої сірої солі.

В кінці кухні було дивно холодне місце, де я знайшла підвішене м'ясо: цілу оленячу ногу і двох великих зайців; також там був кошик, повний яєць. Був свіжий хліб, вже спечений, загорнутий в тканину, а поруч я виявила цілий горщик з тушкованим кроликом і менший горошок з кашею. Я спробувала: як для свята, помірно солоне, трохи солодке і ніжне; ще один подарунок від анонімної руки в книзі.

Я не знала, як подавати їжу, як це тут робилося взагалі, і боялася думати, що Дракон буде очікувати чогось більшого. Але я була вкрай вдячна за приготовлений обід. Я поклала горщики на високу полицю над вогнем, щоб нагріти їжу, і трохи хлюпнула при цьому на плаття, поклала два яйця на тарілку і в духовку, щоб спекти, знайшла тацю, помила тарілки і ложки. Коли кролик підігрівся, я поставила його на тацю, нарізала хліб, я повинна була нарізати трохи менші шматки, тому що відірвала окраєць і з'їла його сама, поки чекала на кролика, і поклала вершкове масло. Я навіть приготувала запечене яблуко, зі спеціями: моя мати навчила мене робити його для нашої недільної вечері зимою, — тут було кілька духовок, і я могла робити це все водночас — готувати все разом. Я навіть почала трохи пишатися собою, коли зібрала все на таці разом: це було схоже на свято, хоча і дивне, тут було достатньо їжі лише для однієї людини.

Я понесла тацю вгору по сходах, обережно, і аж тоді спохопилася, що не знаю, де знаходиться бібліотека. Якби я подумала ще трохи, я б вирішила, що її не могло бути на нижньому поверсі, і її справді тут не було, але я не подумала про це, поки не поблукала з тацею по величезному круговому залі, вікна якого були задраповані шторами, з важким троноподібним стільцем на помості у кінці. Були ще одні двері в дальньому кінці, але коли я відкрила їх, то побачила тільки прохід і величезні вхідні двері вежі, у три рази вищі мого зросту, засунуті товстою дерев'яною колодою в залізних скобах.

Зрештою я повернулася і пішла назад до сходів, а потім наверх і по мармуровій підлозі, вкритій м'якою пухнастою тканиною. Раніше я ніколи не бачила таких килимів. Ось чому я не чула кроків Дракона. Я обережно прокралася по коридору і заглянула у перші двері. І поспішно позадкувала: кімната була заповнена довгими столами з пляшками дивної форми, всередині деяких кипіло зілля, і неприродними різноколірними іскрами, які вилітали не з каміна; Я не хотіла бути всередині жодного лишнього моменту. Але навіть тоді мені вдалося зачепити за двері платтям, і розірвати його.

Наступні двері по коридору нарешті відкрилися у кімнату, повну книг: ними були закладені дерев'яні полиці від підлоги аж до стелі. Пахло пилом, і всього кілька вузьких вікон кидали світло всередину… Я була така рада, що знайшла бібліотеку, що спочатку не помітила Дракона, який теж був тут. Він сидів у важкому кріслі з великою книжкою, покладеною на маленьку підставку на його стегнах, кожна сторінка була довжиною з моє передпліччя, і збоку обкладинки звисала велика золота застібка.

Я завмерла, дивлячись на нього, відчуваючи себе обдуреною порадою в книзі. Я чомусь припустила, що Дракон захоче триматися в стороні до тих пір, поки я не принесу обід. Він не підвів голову, щоб подивитися на мене, але замість того, щоб просто пройти тихо з підносом до столу в центрі кімнати, покласти тацю і втекти геть, я стала у дверях і сказала:

— Я принесла обід, — не бажаючи заходити всередину, якщо він не дозволить.

— Справді? — уїдливо сказав він. — Без падіння в яму по шляху? Я вражений. — Він однак подивився на мене і насупився. — Чи ви все-таки потрапили в яму?

Я оглянула себе. Моя спідниця була одною величезною суцільною плямою, від блювотних мас я її позбавила найретельніше, як тільки могла, одразу ж на кухні, але вона насправді ще не висохла, як і інша сторона, у який я сякала свій ніс. Були ще три або чотири краплі плями від рагу, і кілька бризок води, коли я витирала горщики. Поділ був мутним ще зранку, і я вже встигла зробити у ньому кілька дірок, навіть не помітивши. Моя матір заплела і причесала решту мого волосся вранці, але стрічка зісковзнула вниз і тепер моя зачіска була великим безладним вузлом волосся, яке висіло на половині висоти моєї шиї.

Я не помічала цього; це був звичний для мене вигляд, за винятком того, що я була одягнена в гарну сукню під місивом на голові.

— Я була зайнята приготуванням, і ще чистила сукню — я намагалася пояснити.

— Найбрудніша річ у цій вежі ви, — сказав він, — це була правда, але сказана недобрим тоном, в будь-якому випадку. Я почервоніла і з низько опущеною головою пішла до столу. Я поклала тацю і оглянула її, і аж тоді зрозуміла, що за той час, поки я блукала, все охололо, за винятком масла, яке було розм'якшене текучою хитаниною. Навіть моє улюблене запечене яблуко вже застигло.

Я подивилася на тацю з тривогою, намагаючись вирішити, що робити; я повинна забрати все це назад? Або, можливо, він не буде заперечувати? Я повернулася, щоб подивитися і ледь не скрикнула: він стояв прямо позаду мене і заглядав мені через плече на тацю.

— Я розумію, чому ви боялися, що я міг вас підсмажити, — сказав він, нахиляючись, щоб підняти ложку з рагу, на яку налип шар охолодженого жиру у верхній частині і тепер стікав назад. — Ви були б кращою їжею, ніж оце.

— Я не зразкова кухарка, але… — почала я, маючи на меті пояснити, що я не безрука, я тільки не знала, де бібліотека, але він пирхнув, перебиваючи мене.

— Є хоч щось, що ви вмієте робити? — запитав він глузливо.

Якби я тільки була краще навчена службі, і якби я коли-небудь дійсно думала, що можу бути обрана, я була би більш готовою до цього; якби тільки я була хоч трохи менш нещасною і втомленою, і якби я не запишалася трохи собою на кухні; якби він лише просто зауважив мені, як робили усі, хто мене любив, і не зі злобою замість любові, якби не було хоч якої-небудь з цих речей, і якби я не зіткнулася з ним на сходах, і виявила, що він не збирається кидати мене в вогонь, я б, напевно, просто почервоніла і втекла.

Замість цього я стукнула тацею на стіл з люттю і заплакала,

— Навіщо тоді ви мене взяли? Чому ви не взяли Касю?

Я закрила рота, як тільки сказала це, мені стало соромно за свою нестриманість і ще я жахнулася. Я в поспіху захотіла сказати йому, що я шкодую, що я не мала цього на увазі, що це не означає, що він повинен піти і взяти Касю замість мене; що я хочу піти приготувати все ще раз…

Він нетерпляче перебив,

— Кого?

Я тупо подивилася на нього.

— Касю! — Сказала я. Він тільки дивився на мене, ніби я додала йому ще кілька доказів мого ідіотизму, і я забула про свої благородні наміри в замішанні. — Ви збиралися взяти її! Вона… вона розумна, і смілива, і чудовий кухар, і…

Він дивився, дедалі більше дратуючись.

— Так, — майже виплюнув він, перервавши мене, — я згадав цю дівчину: ніякого кінського обличчя, ніякого неохайного безладу, і я думаю, ніякої балаканини до мене в цю саму хвилину: досить. Ви, сільські дівчата, усі незграбні на початку, більш-менш, але ви воістину чудовий парагон некомпетентності.

— Тоді вам не обов'язково тримати мене тут! — Я спалахнула, розсердившись, порівняння з кінською головою мене зачепило.

— На мій превеликий жаль, — сказав він, — тут ви помиляєтеся.

Він схопив мене за зап'ястя і повернув до столу: стоячи позаду мене, простягнув мою руку над їжею на столі.

— Lirintalem, — сказав він дивне слово, яке злетіло з його язика і різко задзвонило у мене в вухах. — Скажіть це разом зі мною.

— Що? — Спитала я; я ніколи не чула такого слова. Але він притулився до моєї спини, приклав рота до мого вуха і прошепотів, жаско, — Скажіть це!

Я затремтіла, і, бажаючи тільки одного — щоб він відпустив мене, сказала разом з ним,

— Lirintalem, — в той час як він тримав мою руку над тацею.

Повітря над їжею завихрилося, було жахливо бачити, як весь обід став маленьким ставком, у який кинули камінчик. Коли все розгладилося, їжа геть змінилася. Замість запечених яєць лежала смажена курка; замість тушкованого кролика у чаші лежала купа крихітних нових весняних бобів, хоча ще було сім місяців до їх сезону; замість печеного яблука з'явилися вазочки, повні тонко нарізаних яблук і печива, нашпигованого родзинками і тьмяних від меду.

Він відпустив мене. Я похитнулася через втрату його підтримки, і вчепилась за край столу, мої легені спорожніли, ніби хтось сидів на моїх грудях; Я відчувала, що була вичавлена, як лимон. Зірочки з'явилися на краях мого зору, і я наполовину знепритомніла. Я лише віддалено бачила, як він дивиться вниз на тацю, непевно нахмуривши брови, як ніби він був відразу здивований і роздратований.

— Що ви зробили зі мною? — прошепотіла я, коли знову змогла дихати.

— Годі скиглити, — сказав він зневажливо. — Нічого більшого за звичайне чаклунство. — Що б це не було, воно зникло; він махнув рукою в бік дверей, а сам сів за стіл перед обідом. — Добре, йдіть. Я бачу, що витратив безладно деяку кількість мого часу, на сьогодні з мене достатньо.

У будь-якому випадку я була рада підкоритися. Я не намагалася забрати тацю, і тільки повільно рушила з бібліотеки, притискаючи руки до тіла. Я до сих пір почувалася дивно. У мене зайняло майже півгодини вибратися по сходах на верхній поверх — зрештою я увійшла в свою маленьку спальню і закрила за собою двері, підклала стілець під них, і впала на ліжко. Якщо Дракон і підходив до дверей, поки я спала, я не чула нічого.

Розділ 2

Я не бачила Дракона чотири наступні дні. І провела їх на кухні — з ранку до ночі: я знайшла кілька кулінарних книг і опрацьовувала кожен рецепт — один за іншим, відчайдушно намагаючись зрівнятися з найкращими кухарками, які були тут до мене. У коморах було досить запасів, так що я не боялася, що я їх знищу; якщо щось виходило не досить добре, я з'їдала це сама. Я послухалася поради і приносила їжу в бібліотеку рівно за п'ять хвилин до призначеної години, ставила посуд і квапилася втекти. Його більше не було у той час коли я приходила, так що я була задоволена ще й тому, що не чула жодних скарг на їжу. У шафі моєї кімнати з'явилися домоткані плаття, які більш-менш мені підходили, правда мої ноги були оголені від колін вниз, а руки від ліктів, і я повинна була зав'язувати шнурок навколо талії, але у ньому я була настільки охайною, наскільки могла.

Я не хотіла догоджати йому, але хотіла, щоб він ніколи більше не робив зі мною те заклинання. Я прокидалася від кошмару чотири рази за ніч, відчуваючи слово lirintalem на губах і дегустуючи його в роті, як ніби воно лежало там, а його рука тримала і пекла мою руку.

Страх і робота були не такими вже й поганими товаришами. Вони обидва були кращими, ніж самотність, і глибший страх, майже відчай, який тільки зростав в міру усвідомлення, що я не побачу мою матір і батька протягом десяти років, що я ніколи не буду жити знову в моєму власному домі, ніколи більше не бігатиму безжурною дикункою по лісі, що дивна алхімія, яка діяли на дівчат Дракона незабаром почне опановувати і мене, і зробить з мене таку пані, що я не впізнаю себе в кінці. По крайній мірі, поки я різала цибулю і дихала задушливим повітрям біля пічок, я не мала часу думати про що-небудь інше.

Але через кілька днів, коли я зрозуміла, що він не приходитиме, і не збирається використовувати це заклинання на мені при кожному прийомі їжі, я трохи пригальмувала свій безум у приготуванні їжі. А потім виявила, що не було чого робити, навіть коли я спробувала шукати роботу. Вежа не потребувала чищення: пил не збирався по кутках або на підвіконнях, навіть на маленьких вирізьблених лозах на позолоченій рамі картини.

Мені так і не сподобалася карта-картина в моїй кімнаті. Кожної ночі я відчувала, що чую слабе булькання, яке відходило від неї, ніби вода падала вниз з виступу, і кожного дня вона висіла на стіні у всій своїй надмірній пихатості, намагаючись змусити мене дивитися на неї. Після похмурого погляду на неї одного ранку я спустилася вниз, вивернула мішок ріпи у підвалі, розрізала по шву, і використала матерію, щоби закрити її. Моя кімната відразу відчула себе краще, коли золото і блиск зникли геть.

Я витратила решту цього ранку, дивлячись у вікно на долину — самотня і хвора тугою. Був звичайний робочий день, на полях працювали люди, закінчуючи жнива і жінки на річці прали білизну чи промивали. Навіть Вуд виглядав майже рідним для мене — великою смугою непроникної чорноти: незмінної і стабільної. Велике стадо овець, яке належало Радомську, паслося на нижніх схилах гір в північній частині долини; вони виглядали як блукаюча біла хмарка. Я якийсь час поспостерігала, як вони бродять, і навіть трохи поплакала, але зрештою навіть сум має свої межі. До обіду я страшенно нудилася.

Моя родина не була ні бідною ні багатою; у нашому домі було сім книг. Я прочитала лише чотири з них; майже весь свій час я проводила поза дверима дому, навіть взимку і в дощ. Але у вежі в мене не було багато варіантів, так що, коли я принесла тацю з обідом у бібліотеку в той день, я подивилася на полиці. Звичайно, не могло бути ніякої шкоди, якщо я візьму щось почитати. Решта дівчат теж повинні були брати книги, так як всі завжди говорили, що вони були дуже начитані, коли виходили на волю.

Тому я сміливо підійшла до полиці і взяла книгу, яка сама просилася у руки: це був прекрасний том в полірованій шкірі кольору стиглої пшениці, який поблискував в світлі свічки, багато і запрошуюче. Але коли я його взяла, то завагалася: том був більший і важчий, ніж будь-яка з книг, які були у нас вдома, і, крім того, його обкладинка була тиснена з красивим розписом золотом. Але на книзі не було ніякого замка, так що я понесла її в свою кімнату, відчуваючи себе трішки винуватою і намагаючись переконати себе, що я буду дурною, якщо буду і далі відчувати себе таким чином.

Там я відкрила її і відчула себе ще більш нерозумною, тому що не могла зрозуміти її взагалі. Не так, як зазвичай, коли ви не знаєте слів, або не знаєте, що деякі з них означають — я розуміла усі слова і все, що читала, протягом перших трьох сторінок, але потім я зупинилася і подумала, про що ця книга? І не змогла сказати; я поняття не мала, що я тільки що прочитала.

Я повернулася на початок і спробувала знову, і тепер впевнилася, що я зрозуміла трохи більше, і що все прочитане мало сенс — кращий навіть за досконалість — це було відчуття істини, щось таке, що я завжди знала і просто не думала коли-небудь покласти це у слова, або пояснити чітко і ясно те, що я не зовсім розуміла. Я кивнула із задоволенням, пішовши далі, і на цей раз добралася до п'ятої сторінки, перш ніж знову зрозуміла, що я не могла би розказати, що було на першій сторінці або якщо на те пішло сторінкою раніше.

Я ображено подивилася на книгу а потім знову відкрила її на першій сторінці і почала читати вголос, слово за словом, ретельно і ритмічно. Слова співали і вилітали як птахи з мого рота, красиві і легкі, як підсолоджені фрукти. Я до цих пір не могла втримати їх смисл у моїй голові, але я продовжувала читати, замріявшись, аж поки двері ледь не розлетілися від потужного удару.

Я уже перестала блокувати двері меблями. Я сиділа на ліжку, яке підсунула під вікно для кращого освітлення, а через кімнату напроти у дверному отворі з'явився Дракон. Я застигла в здивуванні і перестала читати. Він був несамовито злий: його очі були блискучими і страшними, він простяг руку і сказав:

— Tualidetal.

Книга спробувала вискочити з моїх рук, щоб перелетіти до нього через кімнату. Я сліпо схопилася за неї з якимось повністю сліпим інстинктом. Вона звивалася у моїх руках, намагаючись полетіти, але я тупо і вперто стримувала її і мені вдалося її не випустити. Він подивився на мене і став ще злішим; він пройшов через крихітну спальню, в той час як я запізніло спробувала видряпатися у ліжці вгору і назад, але там не було для мене достатньо місця. Він опинився на мені в одну мить, поклавши мене плоско вниз між подушками.

— Так, — сказав він вкрадливо, його рука стискала мою ключицю і злегка притискала шию до ліжка. Я відчувала, як моє серце калатало взад і вперед між моєю грудьми і спиною, кожен удар мене стрясав. Він вирвав книгу однією рукою — по крайній мірі, я не була настільки дурною, щоб намагатися утримувати її далі, і відкинув її з легким стуком, так що вона приземлилася на маленький столик.

— Агнешка? Ви Агнешка з Дверніка? — Здавалося, йому потрібно було почути мою відповідь.

— Так, — прошепотіла я.

— Агнешка, — пробурмотів він, пригнувшись до мене, і я зрозуміла це так, що він хоче мене поцілувати. Я була шокована, і все ж наполовину бажала, щоб він це зробив, тому що це не повинно було бути так страшно — і тоді він не зробив нічого взагалі. Але, схилившись так близько, що я могла бачити, як мої очі відбивалися у його, запитав

— Скажи мені, дорога Агнешка, це дійсно ти? Чи тебе підіслав Сокіл? Або, може, сам король?

Я завмерла, дивлячись в жаху на його губи і поглянула на нього.

— Я… Що? — Спитала я.

— Я дізнаюся, — сказав він. — Яке б не було вправне заклинання у вашого господаря, воно має слабке місце. Ваша «сім'я»? — він пирхнув на цьому слові — думаю, що вони ще пам'ятають вас, і не повикидали всі дитячі речі. Рукавичку або щось зношене, зламану іграшку, хіба я не знайду цих речей у вашому домі?

— Всі мої іграшки викинуть? — спитала я розгублено, вихоплюючи єдине, що мене вразило, навіть якщо розуміла все інше. — І одежу теж? — Мої речі були завжди зношені, навіть полотняна сумка була зі старої матерії.

Він притис мене міцніше до ліжка і нахилився.

— Не смій мені брехати! — прошипів він. — Я вирву правду з твого горла.

Його пальці лежали на моїй шиї; його нога була на ліжку, між моїми. У великому страху я поклала руки на його груди і штовхнула з усієї сили. Він потягнув мене за собою і ми з шумом впали на підлогу разом, я опинилася зверху, і як кролик лапами відбилася від нього і отямилася уже за дверима. Я побігла по сходах. Я не знала, що робити: я не могла відкрити вхідні двері, а більше нікуди було утікати. Але я бігла все одно: спустилася на два прольоти, і коли його кроки переслідування досягли моїх вух, я кинулася в тьм'яну лабораторію, з усіма її шипіннями, випарами і димом. Я відчайдушно відповзла під столами в темний куток за велику шафу і підтягла до себе ноги.

Я закрила за собою двері, але не схоже, щоб це його затримало — він якось знав, куди я пішла. Він відкрив їх і зайшов у кімнату, і я побачила його холодні і злі очі між двома склянками скла, і його обличчя, забарвлене в відтінках зеленого полум'я. Він пішов стійким неспішним кроком навколо столу, і коли обігнув кінець стола я рвонула навкарачки в іншу сторону, намагаючись дістатися до дверей швидше, у мене були деякі думки закрити його тут. Але я зачепила вузьку полицю біля стіни. Один з закупорених флаконів вдарив мене по спині, скотився, і розбився на підлозі біля моїх ніг.

Навколо мене заклубочився сірий дим, проліз у ніздрі і рот, душачи мене і зупиняючи. Він вжалив по моїх очах, і я не встигла навіть зморгнути, я не могла їх потерти, мої руки відмовлялися коритися. Кашель був спійманий у горлі і зупинився; все моє тіло повільно завмерло на місці, все ще на карачках на підлозі. Але я не відчувала більше страху, і через деякий час мені навіть стало зручніше. Я була відразу нескінченно важкою і невагомою, десь у нескінченності. Я почула кроки Дракона — дуже слабі і далекі від мене, коли він підійшов і став за мною, і я зовсім не хвилювалася, що він буде тепер робити.

Він стояв, дивлячись на мене з холодним нетерпінням. Я не могла ні думати, ні дивитися. Світ став дуже сірим і одноколірним.

— Ні, — сказав він через хвильку, — ні, ти не можеш бути шпигуном.

Він повернувся і залишив мене одну протягом деякого часу, я не могла би сказати вам, як довго, це могла бути година або тиждень або рік, хоча пізніше я зрозуміла, що пройшло лише півдня. Нарешті він повернувся, незадоволено кривлячи губи. Він підняв невелику ганчір'яну ляльку, яка колись була поросям, зшитим з вовни і нафаршированим соломою, я тягала її з собою до лісу перші сім років мого життя.

— Так, — сказав він, — ти не шпигунка. Тільки фантазерка.

Потім він поклав руку мені на голову і сказав:

— Tezavon tahozh, tezavon tahozh Ківі, kanzon lihush.

Він не стільки читав слова, як ритмував їх, майже як пісню, і, поки він їх говорив, колір, час і дихання повернулися у мій світ; моя голова звільнилася і я відхилила її з-під його руки. Закам'яніння повільно зникало з моєї плоті. Мої руки зарухалися, шукаючи, за що б ухопитися, але мої ще скам'янілі ноги тримали мене на місці. Він спіймав мене за зап'ястя, так що коли я нарешті звільнилася від кам'яного заклинання, то не могла нікуди втекти.

Хоча я і не намагалася. Мої раптово звільнені думки забігали в дюжині напрямків, як ніби вони кинулися наздоганяти згаяний час, але мені було зрозуміло, що він міг би просто залишити мене каменем, якби хотів зробити зі мною щось жахливе, і, принаймні, він перестав думати про мене як про якусь шпигунку. Я не розуміла, чому він думав, що хтось хотів шпигувати за ним, і набагато менше, чому це міг бути король; адже він був Майстром короля, чи не так?

— А тепер ви розкажете мені, що ви робили? — наказав він. Його очі були все ще підозріло холодними і блискучими.

— Я тільки хотіла почитати книгу, — сказала я. — Я не хотіла ніякої… я не думала, що буде якась шкода.

— І випадково взяли Lutheх з полиці, щоб почитати, — сказав він, уїдливо-саркастично, — і тільки по випадковості… — до того часу, можливо, мій стривожений і переляканий погляд переконав його, і він зупинився і подивився на мене з неприхованим роздратуванням, — У вас незрівняний дар для створення різних неприємностей.

Потім він глянув вниз, і я послідувала за його поглядом — осколки скляної пляшечки лежали навколо наших ніг: він прошипів повітрям крізь зуби і різко сказав,

— Приберіть тут, а потім приходьте в бібліотеку. І більше нічого в цій кімнаті не чіпайте.

І пішов геть, залишивши мене піти пошукати якусь ганчірку на кухні, щоб підібрати скло, і відро: Я також вимила підлогу, хоча не було жодного сліду, що щось було пролито, магія випарувалася, як лікер з пудингу. Я час від часу зупинялася і піднімала руку вгору від ганчірки на підлозі, перевертаючи її туди-сюди, щоб переконатись, що скам'яніння не наповзає на мої пальці. Я не могла не задуматися, чому він ніколи не використовував цей флакон на комусь іншому, хто стояв би статуєю десь, з нерухомими очима, і час вихрився би повз нього… Я здригнулася.

Я була дуже-дуже обережною, щоб не зачепити що-небудь ще у кімнаті.

Книга, яку я брала, вже стояла на полиці, коли я нарешті, приготувавшись, зайшла в бібліотеку. Він крокував по залі, книга, яку він читав, лежала знехтуваною на невеликому столі, і коли я увійшла, він лише похмуро глянув на мене. Я подивилася вниз: моя спідниця була відзначена мокрими доріжками від швабри, і, ніби цього було надто мало, бруд покривав також коліна. Рукави мого плаття були у ще гіршому стані, отримавши деякі сліди від яйця на кінцях, коли я вранці готувала сніданок, і я вимазала лікоть у сажі, витягуючи тост, від перш ніж він встиг згоріти.

— Почнемо з того, — сказав Дракон. — що мені потрібно не ображатися кожен раз, коли я повинен дивитися на вас.

Я не попросила вибачення: якби я почала вибачатися за те, що неохайна, то вибачалася би решту свого життя. Я могла сказати, провівши у вежі лише кілька днів, що він любив гарні речі. Навіть серед легіонів його книг не було двох абсолютно однакових: їх шкіряні оправи були в різних кольорах, їх застібки і петлі були з золота, а іноді навіть усіяні невеликими дорогоцінними камінцями. На всьому, що було у вежі, можна було відпочивати очима, будь то невелика скляна ваза на підвіконні у бібліотеці, чи картина в моїй кімнаті, все було красиве і покладене на таке місце, де могло створовати найкраще враження. Я була лютою плямою на цій досконалості. Але мене це не хвилювало: я не відчувала, що повинна перед ним красуватися.

Він поманив мене до себе, нетерпляче, і я зробила обережний крок до нього; він взяв мої руки і схрестив їх на грудях, кінчики пальців лежали на кожному протилежному плечі і сказав:

— А зараз: vanastalem.

Я дивилася на нього в німому повстанні. Слово, коли він сказав його, задзвеніло в моїх вухах так само, як попередні, з заклинання, які він використовував для мене. Я відчувала, як воно хоче вийти з мого рота, щоб осушити мою силу.

Він схопив мене за плече, його пальці стисли його болісно важко; я відчула тепло кожного пальця, яке проникало через мою сорочку.

— Я, можливо, зможу змиритися з некомпетентністю; але не потерплю безхарактерності, — сказав він. — Скажіть це.

Я згадала, як закам'яніла; що гіршого він міг зробити зі мною? Я затремтіла і сказала, дуже тихо, наче шепіт міг утримати магію подалі від мене,

— Vanastalem.

Моя енергія пройшла через моє тіло і фонтаном вилетіла з рота, і коли вона залишила мене, то повітря пішло вихором навколо мого тіла вниз по спіралевидній траєкторії. Я присіла, борячись з дивною величезною спідницею, яка шелестіла шовком зеленого і жовтувато-коричневого кольору. Вона огорнулася навколо моєї талії і забруднених ніг, сховавши їх. Моя голова подалася вперед під вагою важкого головного убору, вуаль пролилася вниз мою спину, мереживо було розшите квітами в золоту нитку. Тепер я тупо дивилася на чоботи Дракона з тисненої шкіри з витисненими завитками лози.

— Дивлячись на вас, хочеться повторити заклинання знову, — сказав він до мене, явно роздратований своєю роботою. — Принаймні ваш зовнішній вигляд поліпшився. Подивимося, чи зможете ви утримувати себе в пристойному вигляді з цього моменту. Завтра спробуємо щось інше.

Чоботи повернулися і зникли геть з мого поля зору. Очевидно він сів у крісло і повернувся до читання; Я не знала напевно. Через деякий час я виповзла з бібліотеки майже на руках і колінах, в красивому платті, не маючи змоги підвести голову.

Наступні кілька тижнів були розмиті і схожі один на одного. Щоранку я прокидалася незадовго до світанку і лежала у ліжку, моє вікно поволі посвітлішало, а я намагалась придумати якийсь спосіб уникнути покарання. Щоранку, не зумівши нічого придумати, я несла тацю зі сніданком в бібліотеку, і він повторював заклинання. Коли я не була в змозі утримати себе в достатньо чистому вигляді, а як правило, цього не відбувалося, він використовував vanastalem на мене перший раз, а потім і інші заклинання, теж. Всі мої домоткані плаття зникали одне за іншим, і громіздкі складені сукні оточили мою спальню пунктиром, як маленькі гори, такі важкі зі своєю парчею і вишивкою, що могли стояти, навіть якщо мене не було всередині них. Я ледве могла, скорчившись, звільнятися від них для сну, і жахливе тиснення залишало сліди на тілі і здавлювало моє дихання.

Ниючий туман болю тепер ніколи не покидав мене. Після кожного такого ранку я зруйнованою відповзала у свою кімнату. Я вважаю, що Дракон сам готував собі обід, бо я, звичайно, не могла цього робити. Я лежала на моєму ліжку до вечора — до часу, коли я зазвичай вже була у стані сповзти вниз і приготувати просту їжу, змушувана здебільшого власним голодом, і не дуже турбуючись про його потреби.

Гірше за все дошкуляло нерозуміння: чому він використовував мене таким чином? Перед тим як потонути уві сні, я уявляла собі все найгірше з казок і чарівних історій про вампірів і інкубів, які випивають життя з дів, і присягалася в страху, що вранці знайду вихід. Звичайно, я ніколи його не знаходила. Моєю єдиною розрадою було те, що я не була першою: я сказала собі, що він зробив це з кожною з інших дівчат до мене, і вони пройшли через це. Це була невелика втіха: десять років здавалися мені вічністю. Але я хапалася за будь-яку думку, яка могла хоч трішки полегшити моє горе.

Йому теж було не до комфорту. Він ставав роздратований кожного разу, коли я входила бібліотеку, навіть у ті кілька днів, коли мені вдалося виглядати відносно пристойно: ніби я приходила, щоб дратувати його і заважати йому, а не він мучив і використовував мене. І навіть коли він закінчував протікання магії через мене і залишав мене зім'ятою на підлозі, то похмуро дивився на мене і говорив що це марна трата часу.

Одного разу я спробувала схитрувати. Я подумала, що якщо я залишу свою їжу раніше, він може забути про мене хоч на один день. Я поклала йому сніданок, ледь розвиднілося, поспішила геть і сховалася у задній частині кухні. Але рівно о сьомій одна з його блукаючих сфер (я іноді бачила, яв вони пливуть над Шилкою до лісу), ковзнула вниз по сходах. Зблизька вона була схожою на деформовану мильну бульбашку, яка огинала перешкоди, майже невидиму, якщо світло не торкалося райдужної плівки. Кулька пішла підстрибом по кутах, поки нарешті не знайшла мене і наполегливо застигла над колінами. Я подивилася на неї з моєї схованки і побачила своє обличчя як у викривленому дзеркалі. Я повільно встала, підвела голову і пішла за кулькою до бібліотеки, де він відклав книгу і подивився на мене.

— Я був би щасливий, якби міг відмовитися від дуже сумнівного задоволення перегляду вашого спротиву до найменшої акуратності і чаклунства, — виплюнув він, — ми вже бачили наслідки, що стається, якщо залишити вас одну. Скільки плям ви поставили на собі сьогодні?

Я робила відчайдушні зусилля, щоб виглядати акуратною, і уникнути принаймні першого заклинання. Сьогодні я отримала лише кілька невеликих плям, готуючи сніданок і одну невелику чорну смужку. Я сховала їх у складках сукні. Але він дивився на мене з неприязню далі, і, коли я попрямувала по лінії його погляду, то побачила, до свого жаху, що коли я сховалася в задній частині кухні, я, мабуть, зачепила павутинку — одну павутинку у всій вежі, я вважаю — яка тепер звисала з задньої частини моєї спідниці, як тонка порвана вуаль.

— Vanastalem, — повторила я з ним, глухо підкоряючись, і спостерегла, як неймовірно красива хвиля помаранчевого і жовтого шовку піднімається з підлоги, як листя, закручене вітром восени, щоб оточити мене. Я похитнулася, важко дихаючи, а він пішов і сів у крісло.

— Продовжимо, — сказав він. Поставлений на столі стос книг він повалив рукою, перетворивши його у розсіяну купу. — Для того, щоб скласти їх знову: darendetal.

Він махнув рукою в бік столу.

— Darendetal, — пробурмотіла я разом з ним, і заклинання задушливо вилетіло з мого горла. Книги на столі здригнулися, і одна за іншою піднялися, розвернулися на місці, як неприродні коштовні птахи і поскладалися на місце — червоний, жовтий, синій і коричневий.

Цього разу я не осіла на підлогу: і лише вхопилася за край столу обома руками і притулилася до краю стола. Він нахмурився на стос.

— Що за ідіотизм? — зажадав він. — немає ніякого порядку, гляньте самі.

Я подивилася на книги. Вони були складені в один стос досить акуратно, одні кольори поруч з іншими…

— Колір? — сказав він, підвищивши голос. — По кольору? Ви поскладали їх… — Він був злий на мене, ніби це була моя вина. Можливо, щось було не так з його магією, коли він витягував сили від мене, щоб живити її? — О, забирайтеся! — прогарчав він, і я поспішила геть, повна ображеного таємного захоплення: я була рада, що якось зуміла змінити його магію.

Я повинна була зупинитися на півдорозі вгору по сходах, щоб віддихатися, але коли я це зробила, то раптом згадала, що більше не плазувала, виходячи з бібліотеки. Я все ще втомлювалася, але туман у свідомості порідшав. Мені навіть вдалося решту частину шляху наверх пройти без паузи, і хоча я одразу впала на ліжко і проспала півдня, по крайній мірі я не відчувала себе якимось безглуздим лушпинням.

Туман розсіювавсяся все більше і більше у найближчі кілька тижнів, практика ніби робила мене сильнішою, і тепер було легше переносити все, що він робив зі мною. Сеанси стали потроху звичними — не подобалися, але і не страшні; лише як втомлююча випадкова робота, на зразок миття горщиків у холодній воді. Я могла тепер спокійно спати по ночах, і мій стан теж почав відновлюватися. З кожним днем я відчувала себе краще, і кожен день все більше сердилася.

Я не могла вилізти з безглуздих суконь будь-яким розумним шляхом, я пробувала, але не могла навіть дістати до застібок і шнурівок на спині, і зазвичай рвала сукню по шву, і лише тоді вилазила з неї. Тому щоночі я скидала їх у звалювала на купу, і щоранку одівала домоткане плаття і пробувала зберегти його так акуратно, як тільки могла, і кожні кілька днів він втрачав терпіння через мою неохайність і змінював його. І тепер у мене залишилося останнє домоткане плаття.

Я потримала останнє плаття зі звичайної непокрашеної вовни в руках, відчуваючи, яке воно тепле, а потім в пориві непокори залишила його на ліжку, і вбралася в зелено-руду подерту сукню.

Я не змогла застібнути кнопки на спині, так що я взяла довгу вуаль з головного убору, обвила його два рази навколо талії і зробила вузол, ледь помітний, щоб він тримав сукню на мені, і пішла на кухню. Я навіть не намагалася тримати себе акуратно цього разу: і несла тацю в бібліотеку зухвало забризкана яйцем, беконом, салом і плямами чаю, моє волосся сплуталося, як якоїсь шаленої дворянки, яка збігала у ліс за м'ячем.

Звичайно, це не тривало довго. Як тільки я ображено сказала vanastalem разом з ним, його магія схопила мене і струсила мої плями, розчавила мене спідницями, склала волосся на моїй голові, і залишила мене в черговий раз виглядати лялькою деякої принцеси, щоб побавитися нею.

Але я відчувала себе щасливішою сьогодні вранці, ніж протягом кількох попередніх тижнів, і з тих пір цей ритуал став моєю приватною непокорою. Я бажала щоб він був гірко роздратований кожен раз, коли дивився на мене, і він нагороджував мене недовірливим насупленням.

— Як вам це вдається? — запитав він мене, майже дивуючись, одного прекрасного дня, коли я прибула з брилою рисового пудингу на моїй голові — я випадково вдарила по ложці ліктем і підкинула в повітря деяку масу і отримала величезну червону смугу варення, яке проповзло весь шлях вниз по красивому кремовому шовку.

Останнє домоткане плаття я тепер тримала в моєму комоді. Кожен день після того, як він чаклував наді мною, я йшла нагору, де боролася з бальною сукнею, перетягуючу мої груди, вилізала з мереж і головних уборів, розсіюючи ювелірні шпильки по підлозі, а потім одівала м'який вживаний літник і домоткану сорочку, яку я тримала випраною і чистою. А потім йшла на кухню, щоб спекти хліб, і відпочивала біля теплого каміна, і поки він готувався, очищала плями попелу і муки з моїх спідниць.

У мене знову з'явилося достатньо часу і енергії для нудьги. І я навіть не пробувала взяти ще одну книгу з бібліотеки. Замість цього я сіла за шиття, хоч і ненавиділа його. Шила я до тих пір, поки не осушувала своє тіло від енергії щоранку, створюючи нові сукні, і думала, що я могла би порвати кілька суконь і зробити з них щось менш непотрібне: вишити скатертину, можливо, або носові хустки.

Кошик для білизни стояв пустий всередині шафи у моїй кімнаті: у вежі не було нічого, що потребувало би шиття, крім моїх власних суконь, які я до сих пір була похмуро рада залишати порваними. Але коли я відкрила його, то побачила на дні клаптик паперу, на якому було щось написане сажею з деревного вугілля і рукою мого друга з кухні.

Ви боїтеся: не бійтеся! Він вас не зачепить. Він тільки хоче, щоб ви красиво виглядали. Він не подумає про те, щоб подарувати вам що-небудь, але ви можете взяти прекрасне плаття в одній з його кімнат для гостей і перешити його під себе. Коли він покличе вас, заспівайте йому щось, або розкажіть якусь історію. Він хоче компанії, але ненадовго: приносьте йому їжу і уникайте його, якщо можете, і він не буде бажати від вас більшого.

Ці слова були би безцінні раніше, якби я відкрила кошик і знайшла їх у першу ніч свого перебування тут. Тепер я стояла, тримаючи записку, згадуючи, як його голос накладається на мій, підхоплює заклинання і тягне з мене силу, яка драпірує мене в шовки і оксамит. Я була неправою. Він взагалі не робив нічого подібного з іншими дівчатами.

Розділ 3

Я провела майже всю ніч у ліжку без сну, відчай огортав мене знову і знову. Але вихід з вежі не став легшим тільки тому, що я хотіла його ще більше. Я зробила похід до великих дверей наступного ранку, і спробувала підняти величезний брус, який замикав їх, незалежно від того, наскільки смішною була ця спроба. Але, звичайно, я не змогла зрушити його з місця навіть на чверть дюйма.

Внизу, в коморі, за допомогою довгої ручки сковорідки, яку я використала як важіль, я підняла велику залізну кришку, яка закривала яму для сміття і подивилася вниз. Глибоко внизу червонів вогонь; там не було ніякого проходу. Я поклала залізну кришку на місце з певним зусиллям, а потім почала шукати прохід, постукуючи по стінах обома долонями, у кожному темному кутку, шукаючи деякі шпарини, чи написи. Але як не намагалася, не знайшла нічого; а потім ранок кинувся вниз по сходах до мене небажаним золотим світлом. Я повинна була готувати сніданок і віднести тацю до моєї загибелі.

Коли я поклала тарілки з їжею, яйця, тости, я озирнулася і знову подивилася на ніж, поблискуючий сталевим лезом, з ручкою, направленою до мене. Я користувалася ним для нарізання м'яса; і знала, як швидко це відбувалося. Мої батьки щороку вигодовували свиню. Я допомагала робити ковбаси, тримала відро для крові, але думка вкласти ніж в людину була неймовірною. Так що я не уявляла собі цього. Тільки поклала ніж на тацю, прикрила салфеткою і пішла нагору.

Коли я увійшла до бібліотеки, він стояв біля підвіконня спиною до мене, і його плечі були жорсткі і напружені від роздратування. Я механічно розставила посуд, одну тарілку за іншою, поки на таці не залишилося нічого, крім ножа, прикритого салфеткою. Моє плаття було заляпане вівсянкою і яйцем; наступав момент, коли потрібно буде сказати…

— Закінчуйте з цим, — сказав він, — і підніміться наверх.

— Що? — сказала я, байдуже. Ніж був під серветкою, заглушаючи решту моїх думок, і пройшла хвилька часу, перш ніж я зрозуміла, що була помилувана.

— Ви виросли і раптово оглухли? — зірвався він. — Перестаньте метушитися з тарілками і забирайтеся геть. І не висовуйте носа з покоїв, поки я не покличу вас.

Моє плаття залишилося забрудненим і зім'ятим, а загибель переплутаних стрічок відкладалася — він навіть не обернувся, щоб подивитися на мене. Я схопила тацю і вибігла з кімнати, не потребуючи більше ніяких слів. І побігла вгору по сходах, відчуваючи себе майже пташкою, яка літає — без цієї страшної втоми, яка тягла мене за п'яти. Я вбігла до кімнати, зачинила за собою двері, і, зірвавши з себе шовковий наряд, переоділася у моє домоткане плаття, і опустилася на ліжко, обійнявши себе з таким полегшенням, як дитина, яка уникла прочуханки.

А потім я побачила на підлозі тацю, на якій лежав ніж, голий і блискучий. Ох, якою дурною я була, коли навіть подумала про це. Він був моїм паном, і якби з жахливої випадковості я його вбила, мене, безсумнівно, засудили би до страти, і можливо моїх батьків теж. Вбивство не було порятунком; краще було просто кинутися у вікно.

Я навіть повернулася і подивилася на вікно, щоб уявити це, і аж тоді побачила, за чим Дракон спостерігав з такою огидою. З хмарою пилу позаду до башти наближався загін озброєних людей. Посередині була велика крита карета — майже як будинок на колесах: запряжена четвіркою паруючих коней, з двома вершниками попереду, у мундирах сірого і зеленого кольорів. Ще чотири вершники мчали позаду, в таких же мундирах.

Карета під'їхала до вхідних дверей і зупинилася: на її фронтоні був зелений гребінь — чудовисько з багатьма головами. Вершники спішилися, один з охоронців підхопив вуздечки коней, а решта звично і швидко взялися за роботу. Вони усі трохи відсахнулися, коли двері вежі злегка хитнулися і відкрилися — величезні двері, які я не могла навіть зрушити. Я висунула голову у вікно, щоб поглянути вниз і побачила, що Дракон вийшов з дверей власною персоною і тепер стояв перед порогом.

З карети випірнув чоловік: високий, з золотим волоссям, плечистий, з довгим плащем того ж зеленого відтінку; він зійшов вниз по східцях, які були поставлені на нього, узяв однією рукою меч, який подав йому слуга, провів по ньому долонею іншої і швидко попрямував між своїми людьми до Дракона, навіть не причепивши його до пояса.

— Я ненавиджу таке тренування більше, ніж химер, — сказав він Драконові, досить голосно, так що я чула його голос, піднесений вітром до вікна, навіть крізь пиргання зупинених коней. — Тиждень у кареті: чому ви не можете приїхати в суд?

— Ваша високість повинні пробачити мені, — холодно сказав Дракон. — Мої обов'язки утримують мене тут.

Я висунулася досить далеко, і легко могла вивалитися з вікна просто випадково — але можливо моїм страхам і стражданням прийшов кінець. Король Пільни мав двох синів, але кронпринц Зигмунд не був нічим іншим, як розумним чоловіком. Він був освічений і одружився на дочці якогось впливового графа на півночі — шлюб приніс нам союзника і порт. Подружжя вже мало спадкоємців — хлопчика і дівчинку; він нібито був відмінним адміністратором, і обіцяв бути відмінним королем, ніхто не говорив про нього нічого поганого.

Принц Марек був набагато колоритнішим. Я чула принаймні з десяток оповідань і пісень про те, як він убив Vandalus Hydra, жодна з них не повторювала іншу, але у всіх, я була впевнена, була правда в якомусь конкретному моменті; і, крім того, він убив по крайній мірі, трьох або чотирьох чи навіть дев'ять лицарів в останній війні проти Росі. Він навіть їздив одного разу щоб убити реального дракона, але виявив там лише селян, які вдавали, що зазнали нападу дракона, як вони стверджували, (і приховували, що з'їли овець самі), щоб не платити податку. І він навіть не покарав їх, а покарав їхнього пана за стягування занадто високого податку.

Він увійшов за Драконом у вежу, і двері за ними зачинилися; охоронці принца почали влаштовуватися на рівному полі перед дверима вежі. Я зсунулася з вікна в мою маленьку кімнатку і заходила по підлозі по колу; я нарешті не витерпіла і подалася вниз по сходах, щоб спробувати щось підслухати, нижче і нижче, поки не почула їхніх голосів з бібліотеки. Я не могла вловити більше, ніж одне слово з п'яти, але вони говорили про війну з Россю, і про Вуд.

Я не прислуховувалася ретельно; мене не дуже хвилювало, про що вони говорять. Набагато важливішою для мене була слаба надія на порятунок: все, що Дракон робив зі мною — жахливе осушення мого життя — було, звичайно, проти закону короля. Він наказав мені триматися подалі, поза увагою принца; що, якщо це було не тільки тому, що я була у ганебному безладі, який він міг змінити одним словом, а тому що він не хотів, щоб принц знав, що він робить? Що буде, коли я кинуся принцу у ноги, і він забере мене звідси…

— Досить, — сказав принц Марек, і його голос сполохав мої думки: слова стало чути краще, як ніби він підійшов ближче до дверей. Голос здавався сердитим. — Ви і мій батько, і Зигмунд, всі ви бекаєте, як вівці — ні, з мене досить. Я не маю наміру відпочивати далі.

Я поспішно полетіла назад вгору по сходах босими ногами, так безшумно, як тільки могла: гостьові апартаменти були на третьому поверсі, між моїм рівнем і бібліотекою. Я сиділа на вершечку сходів, слухаючи, як їх чоботи гупають на сходинках нижче, поки звуки не зникли. Я не була упевнена, що у мене була можливість порушити пряму вказівку Дракона: якщо він застане мене, коли я намагатимусь постукати у двері принца, він, безумовно, зробить зі мною щось жахливе. Але він все одно робив дещо жахливе зі мною. Кася неодмінно вхопилася би за цей шанс, — я була впевнена, що якби вона була тут, то постукала би у його двері, опустилася перед принцем на коліна і просила його про спасіння, — і не як перелякана схлипуюча дитина, а як дівчина з достойного роду.

Я повернулася у свою кімнату і почала практикувати сцену, бурмочучи якісь слова разом з диханням, в той час як сонце котилося вниз. І коли, нарешті, стало темно і пізно, я подалася вниз по сходах з моїм стукаючим від хвилювання серцем. Але я до сих пір боялася. Спочатку я пішла і подивилася, щоб переконатися, що у бібліотеці і в лабораторії горів вогонь: Дракон ще не спав. На третьому поверсі тьмяне світіння помаранчевого кольору пробивалося під дверима до першої кімнати, і я не бачила такого світіння під іншими дверима, включаючи спальню Дракона; вона була в тіні в кінці залу. Але я все-таки завагалася, ще на сходовому майданчику, а потім пішла натомість на кухню.

Я переконала себе, що була голодна. І з'їла кілька шматків хліба з сиром, щоб зміцнити себе, і постояла, тремтячи, перед вогнем, а потім повернулася наверх. Весь шлях по сходах — до кінця, у свою кімнату.

Я не могла змусити себе уявити, що я стукаю у двері принца, стаю на коліна і виголошую благальну промову. Я не була Касею, і у мене не було нічого особливого. Я тільки залилася би слізьми і виглядала би як сновида, і він, ймовірно, вигнав би мене або, що ще гірше, викликав Дракона, щоб той мене зразково покарав. Навіщо йому мені вірити? Селянці в домотканій сорочці, дрібній служанці в будинку Дракона, яка розбудила його серед ночі з дикою історією про катування її великим Майстром?

Я зайшла невтішно назад в свою кімнату і зупинилася. Принц Марек стояв посередині кімнати, вивчаючи картину: він стягнув вниз тканину, яку я накинула на неї. Принц повернувся і глянув на мене з сумнівним виразом на обличчі.

— Мій пане, ваша високість, — сказала я перелякано. Слова перейшли в такий шепіт, що він не міг почути нічого, крім невиразного шуму.

Його, схоже, не дуже цікавило, що я сказала.

— Ну, — сказав він, — ти не одна з його красунь. — Він перетнув кімнату ледь не у два кроки, необхідних для цього: кімнатка, здавалося, стала ще меншою, коли він знаходився у ній. Тоді він взяв рукою моє підборіддя і повернув лице з боку в бік, перевіряючи його. Я дивилася на нього мовчки. Він підійшов занадто близько до мене: і він був вищий, ніж я, сильний, з вагою людини, який майже весь час проводила в броні, красивий, як портрет, поголений, і недавно купався; його золоте волосся було темним і волого згорнулось біля основи шиї. — Але, можливо, у тебе є якийсь конкретний навик, що діє на нього? Це його звичайна поведінка, чи не так?

Він не здавався жорстоким, тільки дражнив, і його посмішка до мене була конспіративною. Я не відчувала себе пораненою його словами, тільки була приголомшена від такої уваги, ніби я вже була врятована, не вимовивши жодного слова. А потім він розсміявся, поцілував мене, і швидко потягнувся до моєї спідниці. Я була вражена, і як риба, що намагається вискочити з мережі, боролася проти нього. Це було схоже на боротьбу проти дверей вежі, і так само безнадійно; він майже не помічав моїх спроб. Він знову засміявся і поцілував мене в шию.

— Не хвилюйся, він не буде заперечувати, — сказав він, наче це була моя єдина причина для протесту. — Він все ще васал мого батька, навіть якщо він любить усамітнення тут, у глибинці, де може панувати над вами всіма сам.

Не те, щоб він отримував задоволення в подоланні мене. Я все ще німувала і мій опір був більше хаотичним ухиленням від нього, наполовину змішаним з цікавістю: він, звичайно, не повинен… Принц Марек не міг так себе вести, він був моїм героєм, і, звичайно, він не міг насправді бажати мене… Я не кричала, я просто не визнавала цього факту, і я думаю, що він навряд чи припускав, що я буду чинити опір. Я думаю що в звичайному благородному будинку більш досвідчена і родовитіша буфетна прислуга уже б закралася в його опочивальню і врятувала би його він необхідності йти її шукати. В цьому відношенні, я, напевно, була би готовою також, якби він прямо запитав мене і дав мені достатньо часу, щоб подолати своє здивування і відповісти на його бажання: Але зараз я впиралася, більше рефлекторно, тому що вже почала опиратися.

Але він подолав мій опір. Тоді я почала боятися, ще дужче, бажаючи тільки, щоб він пішов геть; Я відштовхнула його руки і сказала,

— Принц, я не… будь ласка, почекайте, — в незв'язаних виразах. І хоча він не хотів отримати бажане через опір, з яким зустрівся, він не зупинився: його нетерплячка тільки зросла.

— Добре. Добре. Все в порядку, — сказав він, наче я була конем, якого він осадив і змушував стояти спокійно — він відвів мої руки і поклав по моїх боках. Моє домоткане плаття було перев'язане простим поясом; він його звільнив, а потім потягнув плаття догори.

Я намагалася зсунути мою спідницю вниз, відштовхнути його, вирватися: марно. Він тримав мене з нездоланною силою. А потім потягнувся до своїх штанів, і я сказала вголос, відчайдушно, не замислюючись,

— Vanastalem.

Енергія просто вирвалася з мене. Низка перлів і китового вуса з'явилися під його руками, як броня, і він відсмикнув від мене руки і відступив назад, і стіна оксамитових спідниць з шурхотом упала між нами. Я отямилася біля стіни, тремтячи і щосили намагаючись відновити своє дихання, в той час як він дивився на мене.

А потім сказав, зовсім іншим голосом, тоном, якого я не могла зрозуміти,

— Ти відьма.

Я трималася подалі від нього, загнана у куток, у мене крутилася голова: Я не могла відновити дихання належним чином. Сукня врятувала мене, але розпірки душили, а спідниці перетискали і були такі важкі, ніби свідомо намагалися зійтися так, щоби їх неможливо було видалити. Він підійшов до мене більш повільно, з простягнутою рукою, кажучи:

— Послухайте мене… — але я не мала ні найменшого наміру слухати. Я схопила піднос, який тепер був на моєму столику, і дико обрушила на його голову. Край голосно дзенькнув по його черепу і збив з ніг. Я вчепилася у піднос обома руками, підняла його вгору і знову обрушила йому на голову, з закритими очима, у розпачі.

Я ще продовжувала, коли двері відчинилися і на порозі з'явився Дракон, в довгому чудовому халаті, накинутому на нічну сорочку, зі стривоженими очима. Він зробив крок в кімнату і зупинився, дивлячись. Я зупинилася теж, важко дихаючи, піднос ще був піднятий і знаходився десь посередині руху. Принц опустився на коліна перед мною. Лабіринт крові стікав по його обличчю, витікаючи з кривавих синців на лобі. Його очі були закриті. Нарешті він упав на підлогу перед мною, без свідомості, з гуркотом.

Дракон, ніби на сцені, подивився на мене і сказав:

— Ідіотка, що ти наробила?

* * *

Ми поклали принца на моє вузьке ліжко разом. Синці на його обличчя вже чорніли: піднос лежав на підлозі пом'ятий по кривизні його черепа.

— Дуже добре, — сказав Дракон крізь зуби, оглядаючи очі принца, вони не дивилися і були дивно матові, коли він підняв йому повіки, а рука принца, коли він її підняв, безвольно упала назад у ліжко і зсунулася в сторону.

Я стояла і дивився, задихаючись під ліфом, моя відчайдушна лють пройшла, і залишився тільки жах. Як би дивно це не звучало, я не стільки боялася того, що станеться зі мною; я не хотіла, щоб принц помер. Він ще наполовину уявлявся мені блискучим героєм легенд, який воював зі звірами, хоч тільки що хапав мене. Він не… не заслуговував такого кінця.

— Якщо ви не хочете, щоби людина померла, не дубасьте її по голові багато разів, — Дракон клацнув зубами. — Спустіться в лабораторію і принесіть мені жовтий еліксир в флаконі з полиці на стіні. Не червоний, і не фіолетовий — і спробуйте, якщо це можливо, не розбити його, коли будете нести вгору по сходах, якщо ви не хочете попробувати переконати короля, що ваша чеснота вартує більше за життя його сина.

А сам поклав руки на голову принца і почав тихо співати слова, які змусили мене здригнутися і пройшлися дрожем уздовж хребта. Я побігла по сходах, підхопивши мої спідниці попереду себе. Я принесла еліксир назад за одну хвильку, важко дихаючи, з поспішністю, ніде не затримуючись більше, ніж це було необхідно, і застала Дракона все ще у роботі: він не перервав співу, тільки відвів руку до мене, нетерпляче, різко підзиваючи; Я вклала флакон йому у руку. Пальцями однієї руки він збив кришечку і перекинув отвір у рот принца.

Запах від еліксиру був жахливий, як від гниючої риби; Я мало не задихнулася від нудоти, коли стояла поруч. Дракон віддав флакон мені навіть не дивлячись, і я повинна була стримати своє дихання, поки закривала його. Він затис щелепу принца обома руками. Навіть в несвідомому стані і поранений, принц сіпнувся і спробував виплюнути рідину. Еліксир світився якимось чином всередині його рота, так яскраво, що я могла бачити його щелепу і зуби, які сиділи в черепі.

Мені вдалося закрити колбу без блювотних позивів, а потім я схопилася, щоб допомогти: Я затисла принцові носа, і через мить він нарешті сковтнув. Блискуче світіння пішло в горлянку і до живота. Я могла побачити, як світіння подорожує по всьому тілу, навіть під його одягом, розріджуючись, розгалужуючись у руки і ноги, поки нарешті не стало дуже тьмяним, щоб його бачити.

Дракон відпустив голову принца і зупинив спів заклинання. Він відкинувся на спинку ліжка з закритими очима: і виглядав таким блідим, яким я ніколи не бачила його раніше. Я стояла, ширяючи тривожним поглядом над ліжком, над ними обома, і, нарешті випалила,

— Він помер?

— Ні, дякуючи вам, — сказав Дракон, але це було величезне полегшення: я дозволила собі опуститися на купу складеного оксамиту, і опустити голову на ліжко на свої руки, обтягнуті мереживами, вишитими золотом.

— А тепер ви збираєтеся поплакати, я вважаю, — сказав Дракон над моєю головою. — Про що ви думали? Чому ви оділи це сміховинне плаття, якщо не хотіли його спокусити?

— Це було краще, ніж залишатися в чому мати родила, коли він зірвав з мене інше! — закричала я, піднімаючи голову — без сліз; я витратила усі свої сльози раніше, і все, що у мене залишилося, був гнів. — Я не хотіла бути у ньому.

Я зупинилася, з важкою складкою шовку, що опинилася в моїх руках, і подивилась на неї. Дракон тоді був далеко; і він не творив ніякої магії, ніякого заклинання.

— Що ви зі мною зробили? — прошепотіла я. — Він сказав, що я… він назвав мене відьмою. Ви зробили мене відьмою.

Дракон пирхнув.

— Якби я міг робити відьом, я б звичайно, не вибрав недоумкувату селянку у якості матеріалу. Я нічого не зробив з вами, лише спробував вбарабанити кілька жалюгідних заклинань у ваш майже непроникний череп. — Він підвівся з ліжка з шипінням втоми, насилу, на відміну від мене — я боролася з втомою у ті страшні тижні, коли він вчив мене магії. Проте, сидячи, я дивилася на нього знизу вгору, збита з пантелику, і все ж неохоче починала вірити. — Але навіщо вам було мене вчити?

— Я був би радий залишити вас гнити у вашому селі розміром з монету, але мої варіанти були болісно обмежені. — На мій нерозуміючий погляд він насупився. — Ті, хто володіють Даром, повинні бути навчені: такий закон короля. У будь-якому випадку, було б ідіотським рішенням для мене залишити вас там як стиглу сливу, поки хтось не прийде з Вуду і не з'їсть вас, перетворившись у воістину чудовий жах.

У той час як я кинулася в жах від цієї ідеї, він повернув лице до принца, який тільки стогнав і трохи рухався уві сні: він починав прокидатися, пробуючи неміцною рукою потерти своє обличчя. Я підстрибнула на ноги і відсунулася від ліжка в тривозі, ближче до Дракона.

— Ось це, — сказав Дракон. — Kalikual. Це краще, ніж бити коханців до втрати пам'яті.

Він очікувально подивився на мене. Я подивилася на нього, потім на повільно приходячого до тями принца, і знову перевела погляд на нього.

— Якби я не була відьмою, — сказала я, — якби була звичайною, ви дозволили б мені… піти додому? Могли б ви вигнати мене через це?

Він помовчав. Я звикла до протиріч його обличчя, молодого і старого водночас. За всі прожиті роки у нього з'явилися лише складки в куточках його очей, одна складка між бровами і різкі лінії похмурого погляду навколо рота. Він рухався, як молода людина, і якщо люди стають слабшими або добрішими з віком, це, звичайно, до нього не відносилося. Але на даний момент, у цю мить, його очі були чисто старі, і дуже дивні.

— Ні, — сказав він, і я йому повірила.

Потім він струснувся і сказав:

— Поверніться — я повернулася і побачила що принц підвівся на лікті, і дивиться нас обох: все ще приголомшений і в невіданні, але коли я подивилася на нього, іскра впізнавання повернулася в його обличчя, він згадував мене. Я прошепотіла,

— Kalikual.

Енергія магії вилетіла з мене. Принц Марек опустився вниз на подушку, закрив очі і поринув у сон. Я похитнулася до стіни і сповзла на підлогу. Ніж все ще лежав на підлозі, там, де упав. Я підняла його і нарешті використала за призначенням: порізала плаття і мережива, у яких перебувала. Моє плаття тепер зяяло відкритою дірою з одного боку, але, по крайній мірі, я могла нормально дихати.

Я посиділа якусь мить ззакритими очима, опершись спиною на стіну. А потім подивилася на Дракона, який відвернувся в нетерпінні від моєї втоми: він дивився на принца з роздратуванням.

— Його люди побачать його вранці? — Спитала я.

— Ви думаєте, що можна тримати принца замкнутим і сплячим у вежі невизначений час? — сказав Дракон через плече.

— Але коли він прокинеться… — сказала я, потім зупинився і запитав, — Чи не могли б ви… змусити його забути про те, що трапилося?

— О, звичайно, — сказав Дракон. — Він не буде пам'ятати взагалі нічого, і прокинеться з головним болем і величезним розривом у пам'яті, щоб щось зрозуміти.

— Що коли… — я звелася на ноги, все ще стискаючи в руці ніж, — …що якщо він згадуватиме щось інше? Що просто ліг спати в своїй кімнаті…

— Постарайтеся не бути дурною, — сказав Дракон. — Ви сказали, що ви не мали наміру спокусити його, отже він прийшов сюди з власного наміру. Коли було сформовано цей намір? Сьогодні ввечері, коли він вже лежав у своєму ліжку? Або він думав про це ще в дорозі — про тепле ліжко, ніжні руки… — я знаю, що цього не було; ви надали достатньо доказів зворотного, — відрізав він, коли я захотіла протестувати. — Всі ми знаємо, що він мав на увазі, і він мав намір зробити це ще до того, як отримав деякий інсульт.

Я згадала слова, якими принц характеризував Дракона — «це його звичайна поведінка» — ах, отже він думав про це заздалегідь, або планував.

— Для того, щоб принизити вас? — Запитала я.

— Він вважає, що я беру жінок, щоб зробити їх повіями, — сказав Дракон. — Більшість придворних служанок роблять це охоче, як тільки у них з'явиться шанс. Тому я вважаю, що він думав про те, як образити мене. Він був би радий, щоб такі чутки гуляли по всьому королівству, я впевнений. Для нього це свого роду захоплююча інтрига, на яку варто витратити свій час.

Він говорив зневажливо, але, звичайно, був достатньо злий, коли йшов брати штурмом мою кімнату.

— Чому він надумав вас образити? — Несміливо запитала я. — Хіба він не приїхав просити у вас якоїсь магії?

— Ні, він приїхав, щоб насолодитися видом на Вуд, — відрізав Дракон. — Звичайно, він приїхав по магічну допомогу, і я вказав йому, що його справа займатися ворогами королівства і лицарством, а не втручатися в те, що він ледь розуміє. — Він пирхнув. — Він почав вірити своїм трубадурам: і хоче, щоб я спробував повернути королеву.

— Але королева мертва, — сказала я, збентежена. Це був початок війни. Кронпринц Василь з Росі приїхав побачити Пільну з посольством, майже двадцять років тому. Він закохався в Королеву Ганну, і вони втекли разом, а коли солдати короля майже догнали їх, вони втекли у Вуд.

Це був кінець історії: хто заходив у Вуд, маже завжди зникав. Ті, хто повертався, виходили з лісу сліпі і кричали, іноді вони виходили так покручені і деформовані, що їх не можна було впізнати; і найгірше, іноді вони виходили зовні непошкоджені, але починали вбивати інших, щось жахливо неправильне було у них всередині.

Королева і принц Василь не вийшли взагалі. Король Пільни звинуватив спадкоємця Росі у викраденні, король Росі звинуватив Пільну у смерті свого спадкоємця, і з тих пір ми мали одну війну за іншою, яка порушувалася кількома рідкісними перемир'ями і короткоживучими договорами.

Тут, в долині, ми сушили один одному голови над цією історією; всі погоджувалися, що це була робота Вуду з самого початку. Королева, з двома маленькими дітьми, і щоб втекти? Для того, щоб почати війну з власним чоловіком? Їх власне залицяння було знаменитим — була складена дюжина пісень ще до їхнього весілля. Моя матір якось заспівала мені одну з них, те, що вона пам'ятала; жоден з мандрівних співаків не виконував їх більше, звичайно.

За цим усім повинен був хтось стояти. Можливо, хтось отруїв їх водою, взятою з річки там, де вона впадала у Вуд; можливо, хтось з придворних під час подорожі вздовж гірського перевалу з Росі випадково провів ніч під темними деревами біля його краю, і вночі зайшов всередину по нужді… Ми знали, що це Вуд, але це вже не мало ніякого значення. Королеви Ганни не стало, вона зникла з князем Росі, ми були в стані війни, і з тих пір кожен рік Вуд поширювався трохи далі в обидві держави, харчуючись смертями і жертвами від смертних випадків.

— Ні, — сказав Дракон, — королева не померла. Вона все ще у Вуді.

Я дивилася на нього у всі очі. Він здавався звичайним, певним цього, хоча я ніколи не чула нічого подібного. Але це було занадто жахливо, щоб я могла повірити: в пастці у лісі, протягом двадцяти років, у природній в'язниці в деякому роді, це була річ, яку Вуд міг зробити.

Дракон знизав плечима і махнув рукою на принца.

— Немає ніякої можливості витягнути її звідти, і він зробить тільки гірше усім, пішовши туди, але він не слухає нас. — Він пирхнув. — Він вважає, що вбивство старої гідри одного дня зробило його героєм.

Жодна з пісень не згадувала що Vandalus Hydra була старою: він зменшив героїчність цієї історії у моїх очах більше ніж трохи.

— У будь-якому випадку, — сказав Дракон, — я вважаю, що він дійсно відчуває себе скривдженим; лорди і князі ненавидять магію, і тим більше, чим більше потребують її.

Так, деяка дрібна помста такого роду була найбільш вірогідним припущенням.

Я могла легко цьому повірити, і я розуміла точку зору Дракона. Якщо принц мав на увазі насолодитися компаньйонкою Дракона, хто б ця дівчина не була… Я відчула приплив гніву, думаючи про Касю на моєму місці, яка не мала навіть небажаної магії, щоб врятувати себе — він прийшов не просто переспати. Така пам'ять не впишеться в його голову, і буде як неправильний шматок головоломки.

— Однак, — додав Дракон тоном м'якої поблажливості, як ніби я була щеням, яке ще не може жувати взуття, — це не зовсім марна ідея: я в змозі змінити його пам'ять в іншому напрямку.

Він підняв руку, і я, спантеличена, спитала,

— В іншому напрямку?

— Я дам йому пам'ять насолоди від ваших обіймів, — сказав Дракон. — Повну відповідного ентузіазму з вашого боку і задоволення від того, що він пошив мене у дурні. Я впевнений, що він не буде мати будь-яких труднощів з ковтанням такої пам'яті.

— Що? — Сказала я. — Ви дасте йому такі спогади! Він буде… Він буде думати…

— Ви хочете сказати, що вам не все одно, що він думає про вас? — зажадав відповіді Дракон, підвівши брову.

— Якщо він буде думати, що я переспала з ним, що зупинить його від бажання зробити це знову! — Випалила я.

Дракон махнув рукою.

— Я зроблю цю пам'ять неприємною — якісь лікті і пронизливе дівоче хихотіння. Чи у вас є якась краща ідея? — додав він дратівливим тоном. — Може ви хочете щоби він, прокинувшись, згадав, як ви робите все можливе, щоб убити його?

Наступного ранку я отримала глибоко нещасний досвід бачити, як принц Марек зупинився поза дверима вежі, щоб подивитися на моє вікно і дмухнути мені веселий і нескромний поцілунок. Я ж дивилася тільки для того, щоб переконатися, що він справді поїхав; Знадобилися майже всі застереження, які ще залишилися в мені, щоб не кинути щось на його голову, я маю на увазі не в знак нашого уявного зв'язку.

Але Дракон не помилився, будучи обережним: навіть з такою зручною пам'яттю, записаною в його голову, принц завагався на сходинках до карети і подивився на мене, злегка насупившись, ніби його щось турбувало, але нарешті пірнув всередину і дозволив собі поїхати геть. Я стояла біля вікна, спостерігаючи, як пил від карети відступає по дорозі, поки та неспішно і по-справжньому не зникла за пагорбами, і тільки тоді відійшла від вікна, відчуваючи себе у безпеці — абсурдне почуття, щоб мати його в зачарованій вежі з темним чарівником і магією, яка ховалася під моєю шкірою.

Я натягнула плаття у червоно-зелених тонах, і повільно пішла вниз по сходах у бібліотеку. Дракон повернувся в своє крісло, на його колінах лежала відкрита книга, і він підвів голову, щоб подивитися на мене.

— Дуже добре, — сказав він, кисло, як завжди. — Сьогодні ми будемо старатися.

— Зачекайте — перебила я його, і він зупинився. — Чи можете ви показати мені, як зробити собі те, що я можу носити?

— Якщо ви не опанували vanastalem до цього часу, немає нічого, що я можу зробити, щоб допомогти вам, — відрізав він. — Насправді я схильний думати, що ви психічно неповноцінні.

— Ні! Я не хочу іншого заклинання, — поспішно сказала я. — Я не можу нормально рухатися в жодній з цих суконь, треба або ослабити шнурування, або що-небудь змінити.

— Чому б вам просто не використовувати очищувальні чаклунства? — зажадав він. — Я навчав вас, принаймні, п'ятох.

Я зробила все можливе, щоб їх усіх забути.

— Це втомлює мене, легше почистити плаття самій! — Сказала я.

— Так, я знаю, що ви в змозі поставити пляму навіть на небосхилі, — сказав він невдоволено; але це не вразило мене: будь-яка магія була досить виснажливою, і я не відчувала ані найменшого бажання бути великою і могутньою відьмою. — Ви якась дивна: хіба селянські дівчата не мріють про принців і сукні для бальних танців? Втім, спробуйте спростити його.

— Що? — Спитала я.

— Викиньте частину слова, — порадив він. — Зменшіть його, пробурмотіть по іншому, щось в такому роді.

— Просто якусь частину? — перепитала я нерішуче, але спробувала:

— Vanalem?

Коротше слово значно легше з'явилося у моєму роті: менше і більш дружелюбне, хоча, можливо, це була просто моя уява. Сукня здригнулася і спідниці закрутилися навколо мене, перетворившись в невеликий літник з непокрашеної лляної тканини, проста коричнева сукня з зеленим поясом, щоб виглядати акуратно. Я зробила радісний глибокий вдих: ніяка вага не тягла мене вниз від плечей до щиколоток, не тиснув корсет, не було нескінченних мережив: одяг був простий, зручний і легкий. Навіть магія не вилетіла з мене так жахливо. Я не відчувала втоми взагалі.

— Якщо вас влаштовує таке задоволення, — сказав Дракон, у його голосі капав сарказм. Він простягнув руку, і підкликав книгу, що прилетіла з полиці. — Почнемо зі складового змісту заклинань.

Розділ 4

Хоч як мало мені подобалися чари, я була рада, що тепер не потрібно було виснажуватися через сукні. Але я не була зразковим учнем: я не лише забувала орфографію і слова, які потрібно було зубрити, у мене не заладилося з вимовою. Я невиразно бурмотіла і плутала їх раз за разом, так що заклинання, яке повинно було встановити почергово десяток інгредієнтів для пиріжка…

— Я навіть не намагаюся навчити вас варити зілля, — сказав він їдко, коли я змішала все в твердий безлад, який навіть не міг бути використаний на вечерю. Інше заклинання, яке повинно було акуратно накренити вогонь в бібліотеці, де ми працювали, здавалося, не подіяло взагалі, поки ми не почули далекий і зловісний тріск, а тоді побігли нагору, щоб знайти зелене полум'я, яке вистрибувало з каміна у кімнаті для гостей, над бібліотекою, і вже повзло по шторах вгору.

Він кричав на мене і несамовито лаявся протягом десяти хвилин, після того як йому нарешті вдалося погасити роздутий і впертий вогонь — обзиваючи мене дурною баранячою головою і ікрою свині фермера.

— Мій батько дроворуб, — ображено заявила я.

— Ага, то ти з тих незграб, які вміють хіба махати сокирою! — прогарчав він. Але навіть так я більше не боялася. Він тільки тріщав до знемоги, а потім виганяв мене геть, і я була не проти його крику взагалі, тому що знала, що у нього не було ніякого наміру роздерти мене зубами.

Я майже шкодувала, що не вчилася краще, тому що тепер могла сказати, що була його розчаруванням, як любителя краси і досконалості. Він не хотів мати такого студента, але, будучи обтяжений моїм навчанням, хотів зробити з мене велику і вмілу відьму, і передати мені своє мистецтво. Коли він давав мені приклади вищої магії, великі складні переплетіння жестів і слів, які звучали, як пісня, я відчувала, що він любить свою роботу: його очі тоді блищали, ніби ліпили заклинання зі світла, а його обличчя набувало майже красивої відстороненої трансцендентності. Він любив свою магію, і він розділив би цю любов зі мною.

Але я була просто щасливою, коли могла без помилок пробурмотіти кілька заклинань, відбувши свою неминучу лекцію, і бадьоро бігла вниз в підвал, щоб вручну подрібнити цибулю на обід. Це дратувало його до краю, і небезпідставно. Тепер я знаю, що я була дурною. Але я не звикла думати про себе, як про якусь важливу персону. Я завжди була в змозі зібрати більше горіхів, грибів і ягід, ніж будь-хто інший, навіть якщо ділянка лісу була підібрана більш ніж півдюжини разів; Я могла знайти пізні трави не в сезон і стиглі сливи раннім літом. Моя матір часто говорила, що я брудню одежу наскільки, наскільки це можливо: але якщо я повинна була вирити гриб з-під землі або проштовхнутися крізь ожину або залізти на дерево, щоб зірвати плід, я це робила — щоб повернутися з повним кошиком, і чути її зітхання замість криків розчарування про мій одяг.

Але це було так давно, коли мої подарунки втішали її, і коли я думала, що нічого не має більшого значення, крім моєї власної сім'ї. Навіть зараз мені не приходила в голову думка про те, що магія це дещо більше, ніж створювати безглузді сукні і робити невелику роботу, яку можна було зрештою зробити вручну. Я не заперечувала проти відсутності у мене прогресу, хоч це дратувало його. Я навіть змогла знайти у цьому свого роду задоволення. Тим часом осінь і початок зими відійшов у минуле і наблизилося свято Середини зими.

Я могла дивитися у вікно і бачити свічки-дерева, які ставили на площах кожного села, їх заготовляли ще восени, і вони на свято всіювали вогнями всю темну долину аж до межі, де починався Вуд. Вдома матір готуватиме великий окіст м'яса, з якого капатиме жир на картоплю. Мій батько і брати будуть розвозити великі в'язанки дров на свято на кожне господарство, зі свіжозрізаними сосновими гілками зверху; вони поставлять свічку-дерево у нашому селі, і воно буде високим, прямим і повним сухих гілок.

У наступному дворі Венса варитиме каштани з чорносливом і морквою, готуватиме шматки ніжної яловичини, побільше, і Кася — Кася теж буде зайнята роботою, в кінці кінців. Вона готуватиме чудово прикрашений домашній торт з малюнком Шилки на ньому, наливаючи потрошку наступні шари крему на кожному повороті, щоб утворилися соснові шишки на його краях. Вона навчилася робити це, коли нам було дванадцять: Венса виміняла мереживну вуаль, в подвійну висоту її росту, у якій виходила заміж, в обмін на навчання Касі рецепту у жінки в Смольнику. Так що Кася буде зайнята готуванням теж.

Я намагалася бути радою за неї. Але мені в основному було шкода себе. Було важко сидіти одній і мерзнути в моїй кімнаті наверху башти, під замком. Дракон не відзначав це свято; все, що я знала, що він навіть не знав, що сьогодні святковий день. Я пішла в бібліотеку, так, як і завжди, і прогуділа заклинання, і він звично покричав на мене деякий час, а потім відпустив.

Намагаючись вилікувати свою самотність, я пішла на кухню і зробила собі невеличке свято — шинку, кашу і тушковані яблука, але коли я поставила всі тарілки разом, то все ще відчувала себе так ясно і порожньо, як в перший раз, коли використала lirintalem. Я спробувала згадати відчуття свята. Повітря замерехтіло, і раптом у мене з'явилася тарілка прекрасної смаженої свинини, гарячої і рожевої, соковитої; моя улюблена пшенична каша, густа і з повною ложкою топленого масла і обсмажених хлібних крихт посередині; купа новенького свіжого гороху, якого ніхто в моєму селі не їстиме аж до весни; і фруктовий торт, який я пробувала тільки одного разу, за столом старостихи, у рік, що був поворотним для моєї сім'ї, нас запросили бути її гостями на час жнив: зацукровані фрукти, як кольорові дорогоцінні камені, вузли солодкого тіста прекрасного золотисто-коричневого кольору, і лісові горіхи, подрібнені і бліднуваті, але покриті глазур'ю і виблискуючі у медовому сиропі.

Але це не була святкова вечеря. Не було болі від голоду в животі від довгого дня приготування їжі та прибирання без зупинки; не було радісного шуму великої кількості людей, втиснутих навколо столу, які сміялись і тяглися до тарілок. Погляд на моє крихітне свято тільки змусив мене відчути себе ще більш самотньо. Я подумала про свою матір, яка тепер змушена була готувати все сама, без моєї незграбної пари рук, щоб допомогти їй, і мої очі защипало — я поклала їх у подушку, з недоторканим підносом на моєму столі.

Я була у важкому настрої і сумувала більше, ніж зазвичай, навіть через два дні. Це продовжувалося, аж поки не почувся галоп кінських копит і стукіт у ворота. Дракон відклав книгу, яку ми обговорювали, і я причепилася за ним вниз по сходах; двері самі відчинилися перед нами, і гонець мало не впав всередину: він носив темно-жовту накидку на кольчузі, яку носили солдати з Жовтих Боліт, і його обличчя було покрите смугами поту. Він опустився на коліна, ковтаючи дихання, блідий, але не став чекати, поки Дракон дозволить йому говорити.

— Мій пан барон просить вас негайно прибути, — сказав він. — На нас напала химера, з гірського перевалу.

— Що? — Різко сказав Дракон. — Зараз не сезон. Як цей звір виглядає? Можливо якийсь ідіот назвав химерою вайверна, і всі повторюють це вслід за ним.

Гонець заперечливо затряс головою, яка засмикалася, ніби на мотузці.

— Хвіст змії, крила кажана, голова як у кози, я бачив це на власні очі, пане Дракон, тому мій пан і послав мене.

Дракон роздратовано прошипів собі під ніс щось на зразок того, як сміє химера завдавати йому незручностей не в сезон. Зі свого боку я не розуміла ні в найменшій мірі, чому химера повинна була дотримуватися сезону; це ж магічний звір, і він може робити що завгодно і коли завгодно?

— Постарайтеся не бути повною кретинкою, — сказав мені Дракон, коли я бігла за ним назад в лабораторію; він узяв сумку збоку і наказав передати йому кілька пляшечок з шафи. Я зробила це не без хвилювання, і дуже ретельно. — Химери зароджуються через зараження і магію, але це все ще живий звір, зі своєю власною природою. Вони породження змій, в основному тому що вилуплюються з яєць. Вони холоднокровні. Тому проводять зими у сплячці, і вилежуються на сонці стільки, скільки можуть. І літають лише влітку, коли тепло.

— То чому одна з них з'явилася зараз? — запитала я, намагаючись зрозуміти хід його думок.

— Швидше за все це не химера, і задиханий селюк нижче налякав себе, рятуючись від якоїсь тіні, — сказав Дракон.

Але селюк не здавався мені дурним або боягузом, і я подумала, що навіть Дракон не цілком вірив своїм власним словам.

— Ні, не червоний, ідіотка, дівчино, це Вогняне серце; химера питиме його галонами, якщо у неї з'явиться такий шанс, щоб перетворитися у реального дракона, Червоно-фіолетовий, трохи далі. — Вони обидва виглядали червоно-фіолетовими через освітлення, але я поспішно змінила пляшечку і дала йому ту, яку він хотів. — Добре, — сказав він, закриваючи коробку. — Не читати жодних нових книг, нічого не чіпати в цій кімнаті, нічого не чіпати в будь-якій кімнаті, якщо ви не хочете зробити це місце купою щебеню, перш ніж я повернуся.

Я зрозуміла тільки те, що він залишав мене ону; я подивилася на нього з тривогою.

— Що я буду робити тут сама? — Запитала я. — Можу я піти з вами? Як довго вас не буде?

— Тиждень, місяць, або ніколи, якщо я буду зволікати, зроблю щось особливо незграбне, і буду розірваний химерою навпіл, — відрізав він, — це означає, що відповіді немає, я не знаю. І ви не будете робити абсолютно нічого магічного, наскільки це можливо.

А потім він швидко вийшов. Я побігла до бібліотеки і подивилася у вікно: двері вежі зачинилися за ним, ще коли він спускався по сходинках. Посланець скочив на ноги.

— Я візьму коня, — почула я Дракона. — Спустишся до Вільшанки; Вони подбають про тебе і дадуть іншого. — А потім він повернувся і владно махнув рукою, бурмочучи заклинання: на засніженій дорозі перед ним запалав маленький вогонь і покотився, як м'ячик, виростаючи у круг, достатній, щоби в'їхати у нього по центру. Він кинувся у прохід негайно, незважаючи на приплюснуті від стаху вуха коня. Я вважаю, що заклинання, яке дозволяло йому стрибнути до Дверніка і назад, не працювало на довгі відстані, або, можливо, він міг використовувати його тільки в межах своїх власних володінь.

Я стояла в бібліотеці і продовжувала дивитися, поки він не зник. Справа була не в тому, що він коли-небудь робив свою компанію приємною для мене, але вежа відчувалася занадто порожньою без нього. Я намагалася насолоджуватися його відсутністю як святом, але для цього не була достатньо втомлена. Я почала трохи уривчасте шиття, сидячи на ліжку, а потім просто сиділа біля вікна і дивилася на долину: поля, села і ліс, який я любила. Я спостерігала, як велика і рогата худоба іде до води, щоб напитися, дерев'яні сани і іноді самотнього вершника, який їхав по дорозі, розкидані вздовж шляху кучугури снігу, і нарешті заснула, притулившись до віконної рами. Коли я прокинулася, було вже пізно, смеркало, і я побачила лінію сигнальних маяків, які палали майже по всій довжині долини.

Я подивилася на них спросоння. На якусь мить я подумала, що свічки-дерева запалили знову. Я бачила запалений сигнальний маяк у Дверніку три рази в житті: коли було зелене літо; а потім один раз через сніжних коней, які прийшли з Вуду, коли мені було дев'ять; і один раз коли повзли виноградні лози, які встигли вночі проковтнути чотири будинки на краю села, влітку, коли мені було чотирнадцять. Дракон приходив завжди; він відкидав натиск Вуду, а потім зникав у вежі.

У зростаючій паніці я порахувала маяки, щоб побачити, звідки було повідомлення, і відчула, що моя кров холоне в жилах: їх було дев'ять по прямій лінії після Шилки. Дев'ятий маяк був у Дверніку. Дзвінок почався від мого власного села. Я стояла і дивилася на вогнища, а потім до мене дійшло: Дракона немає. Він проминув перевал і зараз прямує до Жовтих Боліт. Він не побачить маяків, і навіть якщо хтось принесе йому звістку, спочатку він буде мати справу з химерою — тиждень, як він сказав, і поруч не було жодного чарівника, який…

Це був момент, коли я зрозуміла, наскільки була дурна. Я ніколи не думала про магію, як про щось важливе, і тепер стояла біля вікна, усвідомлюючи, що в долині не було нікого, крім мене; і що в мені, бідній, незграбній і недосвідченій, було більше магії, ніж у будь-кого іншого з мого села. Вони потребували допомоги, і я була єдиною, хто міг її надати.

Після цього замороженого моменту я повернулася і полетіла вниз, в лабораторію. Я ковтнула і переборола страх, узявши сіру пляшечку, таку, яка перетворила мене на камінь. Я взяв Вогняне серце теж, і еліксир, який Дракон використовував для принца, щоб врятувати його життя, і ще одну зелену — ту, про яку він колись згадував як про засіб для швидкого росту рослин. Я не могла знати наперед, яка допомога від них буде, але, по крайній мірі, я знала, що вони робили. Я не знала навіть назв інших, і не посміла доторкнутися до них.

Я понесла їх в свою кімнату і почала відчайдушно різати решту моєї купи суконь, зав'язуючи смужки шовку разом, щоб зробити щось на зразок мотузки. Коли вона стала досить довгою, як я сподівалася, я прив'язала кінець і жбурнула решту в вікно, подивившись після цього вниз. Ніч була темною. І не було ніякого світла внизу, щоб я могла побачити, чи моя мотузка досягла землі. Але у мене не було іншого вибору, окрім як спробувати це з'ясувати.

Я пошила кілька шовкових сумок з суконь, серед моїх маленьких проектів шиття, і тепер поскладала скляні пляшечки в одну з них, добре переклавши обрізками тканини, і перекинула через плече. Я намагалася не думати про те, що роблю. У верхній частині мого горла стояв клубок. Я схопилася за шовкову мотузку обома руками і перелізла через підвіконня.

Я лазила і на старі дерева: Я любила великі дуби і видиралася на них тільки з обривком зношеної мотузки, накинутої на гілку. Але зараз не було нічого подібного. Камені вежі були неприродно гладкими, навіть тріщини між ними були дуже тонкими і наповненими до кінця розчином, який не кришився і не вивітрювався з часом. Я скинула черевики, і вони полетіли вниз, але навіть мої звільнені пальці не могли знайти опору. Уся моя вага зосереджувалася на шовковій мотузці, мої руки були вологими від поту, а плечі боліли від напруження. Я ковзала і сповзала вниз, а час від часу просто висіла на мотузці, розгойдуючись. Мішок на моїй спині теж гойдався, бив по спині і пляшки хлюпали. Я продовжувала спускатися, тому що вже не могла робити нічого іншого. Повернутись вгору було б набагато важче. Я почала фантазувати про те, що відпущу мотузку, якщо вичерпаю свої сили, і була на півдорозі до переконання себе, що падіння буде не таким поганим варіантом, коли несподівано мою ногу боляче зігнуло, і я опинилася на твердій землі у півфуті м'якого ворсистого снігу, біля стіни вежі. Я вирила своє взуття зі снігу і побігла вниз по чистій дорозі, з якої Дракон прибрав кучугури, в напрямку Вільшанки.

Вони не мали ні найменшого поняття, що зі мною робити, коли я прибігла туди. Я приголомшила усіх у таверні своїм виглядом — піт розмалював лице і замерз на бровах, волосся сплуталося і безладно збігало вниз по голові і заморожений іній обрамляв обличчя у тих місцях, куди відлітало моє дихання. У таверні не було нікого, кого я знала. Я упізнала мера, але я ніколи не розмовляла з ним. Вони, ймовірно, подумали, що я божевільна, але серед них був Борис, батько Марти, однієї з дівчат, народжених в моєму році. Він був на обранні. І він сказав,

— Це дівчина Дракона. Дочка Андрія.

Жодна з обраних дівчат ніколи не покидала вежу раніше встановленого строку у десять років. У розпачі через палаючі сигнальні маяки, я думаю, що вони були би щасливішими мати справу з тим, що послав Вуд, ніж зі мною — я увірвалася, створивши для них певну проблему і виглядала непереконливо у якості будь-якої допомоги.

Я сказала їм, що Дракон поїхав до Жовтих Боліт; і додала, що мені потрібно, щоб хтось відвіз мене у Двернік. Вони нещасно закивали, почувши першу новину; і дуже швидко я зрозуміла, що не мали ні найменшого наміру зважити на другу, незалежно від того, що я розповіла їм про магічні уроки.

— Доведеться тобі провести ніч у моєму домі, під опікою моєї дружини, — сказав мер, відвертаючись. — Данушек, з'їздь до Дверніка: вони повинні знати, що повинні протриматися довше — всім, що в них є, і з'ясуй, яка допомога їм потрібна. А ми тим часом пошлемо гінця за перевал.

— Я не ночуватиму у вашому домі! — Сказала я. — А якщо ви не відвезете мене, я піду пішки; і все ще буду там швидше, ніж будь-яка інша допомога!

— Достатньо! — мер гаркнув на мене. — Слухай, ти, дурна дитино…

Вони боялися, звичайно. Вони думали, що я втекла, і що я просто намагаюся дістатися до свого дому. Вони не хотіли чути моїх благань про допомогу. Я думаю, більшою мірою через те, що вони відчували сором, коли віддавали чиюсь дочку до Дракона — хоч вони й знали, що це було неправильно, вони робили це, тому що у них не було вибору, і це не було достатнім приводом для бунту.

Я зробила глибокий вдих і використала свою зброю vanastalem знову. Дракон був би задоволений мною, я думаю, тому що кожен склад я вимовила з різкістю свіжовідточеного леза. Вони відсахнулися від мене, коли магія пішла кружляти навколо мене, така яскава, що вогонь з каміна померк в порівнянні з нею. Коли магія розсіялася, я стала на кілька дюймів вище на сміховинно високих підборах чобіт, і одягнена, як королева у жалобі: в літник з чорного оксамиту, облямований чорним мереживом і вишивкою з маленьких чорних перлини, застиглих на моїй шкірі, яка півроку не бачила сонця, повні рукави обвилися навколо моїх рук разом зі смугами золота. І над усім цим з'явилося ще більш екстравагантне яскраве пальто з золотого і червоного шовку, обрамлене чорним хутром на комірі і стиснуте на талії золотим поясом. Моє волосся було спіймане у позолочену сітку з вкрапленнями невеликих дорогоцінних каменів.

— Я не дурна, і не брехунка, — заявила я, — і якщо я не зможу зробити нічого доброго, то зможу по крайній мірі, зробити хоч щось. Дайте мені сани!

Розділ 5

Звичайно, це допомогло, ніхто з них не знав, що це заклинання було досить простим чаклунством, тому що ніхто з них не бачив подібної магії раніше. Я не просвітила їх. Вони причепили чотирьох коней до легких саней і помчали мене, щільно упакувавши у ковдри, по дорозі вздовж річки, в моєму ідіотському, але теплому! одязі. Це був швидкий гон, і я дивилася на дорогу, вкриту втоптаним снігом, затамувавши подих, але не настільки швидкий і досить незручний, щоб я не поверталася до думки про те, як мало у мене шансів зробити хоч що-небудь, і як легко я могла померти без всякої користі.

Борис сам визвався відвезти мене: він відчував провину, яку я розуміла без слів. Від сім’ї була відірвана я, а не його дитина, не його дочка. Вона сиділа в безпеці вдома, можливо, вже були залицяння або навіть заручини. А я була обрана лише чотири місяці тому, а мене вже не впізнавали.

— Ви знаєте, що сталося в Дверніку? — Запитала я його, сівши зручніше під купою ковдр.

— Ні, жодної звістки, — відповів він через плече. — тільки сигнальні маяки. Гонець вже мав би бути, якщо тільки… — Він зупинився. «Якщо тільки його встигли відправити», хотів він сказати. — Ми зустрінемося з ним на півдорозі, я думаю, — закінчив він замість цього.

З важкими кіньми мого батька і його великим універсалом нам потрібен був довгий літній день, щоб від Вільшанки доїхати до Дверніка, з перервою посередині. Але в середині зими дорога була втоптана кінськими ногами, глибоко промерзла і була твердим покриттям з тонким шаром снігу зверху, погода була ясною і коні підковані для жорсткого крижаного покриття. Ми летіли всю ніч, а за кілька годин до світанку змінили коней у Вйосні, ненадовго зупинившись: я навіть не вилазила з саней. Вони не ставили ніяких питань. Борис сказав тільки,

— Чарівниця до Дверніка, — і вони почали поглядати на мене з цікавістю і острахом, але й з не меншим сумнівом, і, звичайно, не впізнали. Поки вони запрягали свіжих коней, дружина конюха вийшла до мене зі свіжим м'ясним пирогом і чашкою гарячого вина, тримаючи їх і руках, у товстій шубі накинутій на нічну сорочку.

— Чи не хочете ви перекусити, міледі? — спитала вона.

— Дякую, — сказала я ніяково, відчуваючи себе самозванцем і на півдорозі до злодійки. Я не дозволила, щоб їжа затримала мене, і тому зжерла пиріг в десять укусів, а після цього проковтнула вино — в основному тому, що не могла придумати, як зробити, щоб їм не було прикро.

Вино зробило мене легковажною і трохи веселішою, світ став м'яким, теплим і комфортним. Я відчула, що набагато менше хвилююся, (що означало, що я занадто багато випила), але в будь-якому випадку я була вдячна за їжу. Зі свіжими кіньми Борис поїхав швидше, і через годину їзди небо попереду нас посвітлішало, і ми побачили вдалині хлопця, який швидко крокував назустріч нам пішки по дорозі. Але коли ми підіїхали ближче, виявилося, що це був не хлопець. Це була Кася, в чоловічому одязі і важких черевиках. Вона підійшла прямо до нас: ми були єдиними, хто їхав у Двернік.

Вона вчепилася в сторону саней, важко дихаючи, зробила реверанс, і без паузи випалила:

— Вовки з Вуду покусали худобу, більшість, і якщо корова встромлює свої зуби в людину, то заражає її теж. Ми зігнали худобу в одне місце, але нам не вистачає людей… — тим часом я вибралася з купи ковдр і потягнулася до неї.

— Кася, — сказала я задихано, і вона зупинилася. Ми завмерли, дивлячись одна на одну, протягом деякого часу, і тоді я сказала, — Швидше сідай, я тобі розкажу все по дорозі, поки ми будемо їхати.

Вона вилізла на сани і залізла поруч зі мною під купу ковдр. Ми складали до смішного малоймовірну пару, її бруднуватий грубий домотканий чоловічий одяг, довге волосся під шапкою, яка закривала вуха і товстим овечим кожушком, і я в своєму одязі для виходу: разом ми виглядали як фея, що заявилась біля Попелюшки з золи вогнища. Але наші руки схопили одна одну, міцно, і це було правдивіше за все, що коли-небудь було між нами, і коли сани продовжили свій біг, я випалила сумбурний набір слів і обривків спогадів перших днів мого нещасного перебування у вежі, довгі непритомні тижні, коли Дракон вперше почав давати мені уроки магії і продовжував їх до цього часу.

Кася не відпускала мою руку, і коли я нарешті, запинаючись, сказала їй, що я трохи вмію чаклувати, вона сказала, дещо налякавши мене,

— Я повинна була здогадатися. — Я нерозуміюче подивилася на неї, і вона продовжила. — З тобою завжди траплялося щось дивне. Ти могла піти в ліс і повернутися з фруктами для яких ще не був сезон, або з квітами, яких ніхто інший ще не бачив. Коли ми були малими, ти завжди казала мені, що з тобою говорять сосни, поки одного дня твій брат трохи познущався над нами, навмисне, і ти зупинилася. Навіть твій одяг завжди був у дивному безладі, ти ніколи не могла так вимазувати його, хіба навмисне, а я ніколи не бачила, щоб ти намагалася його бруднити. Одного разу я бачила, як гілка простяглася і зачепила твою спідницю, просто щоб торкнутися тебе.

Я відсахнулася, запротестувала, і вона зупинилася. Я не хотіла цього чути. Я не хотіла, щоб вона сказала мені, що магія була зі мною від народження, і тому те, що сталося, було неминучим.

— Це не дуже переконливо, я маю на увазі безлад зі мною, якщо це робив Дракон, — сказала я, намагаючись говорити легко. — Я прийшла тільки тому, що його зараз немає у вежі. Тепер розкажи мені, що тут трапилося?

Кася почала розказувати: худоба ревіла і хвилювалася майже всю ніч. Перші кілька корів мали сліди укусів, як ніби їх покусали зубами якісь величезні вовки, хоча ніяких вовків поруч не було видно всю зиму. — Вони почали з корів Єржи. Він не зарізав їх відразу, — розважливо сказала Кася. Я кивнула.

Єржи не повинен був зволікати, він повинен бути витягнути корову зі стайні і перерізати їй горло відразу, як тільки побачив вовчі укуси, і не залишати серед інших тварин. Жоден звичайний вовк не зробив би нічого подібного. Але він був бідний. У нього не було ні поля, ні магазину, нічого, крім двох корів. Його дружина приходила і тихо благала у нас борошна не один раз, і щоразу, коли я приходила з лісу додому з повною сумкою, достатньою, щоб ми могли трохи заощадити на хлібі, моя мати відправляла мене в їх будинок з кошиком. Він бився протягом багатьох років, щоб назбирати достатньо грошей і купити третю корову, яка означала би їх вихід з бідності, і тільки два роки тому йому це вдалося. Його дружина Кристина оділа нову червону хустку з мереживом на свято врожаю, а він червоний жилет, і обидвоє сяяли гордістю. Вони втратили четверо дітей перед тим; вона чекала на ще одного. Через те він не поклав корову на землю досить швидко.

— Хтось вкусив його, а потім іншу худобу, — сказала Кася. — Тепер вони всі заражені, і до них небезпечно навіть наближатися. Агнешка, що ти збираєшся робити?

Дракон міг знати спосіб очистити худобу від зараження. Я не знала.

— Ми повинні спалити їх, — сказала я. — Я сподіваюся, що він знайде це правильним рішенням, і ще я більше нічого не можу зробити. — Чесно кажучи, незважаючи на жах і наслідки, я була рада, відчайдушно рада. По крайній мірі, це не вогнедишні монстри чи якась смертельна чума, і я могла це зробити. Я витягла пляшечку з Вогняним серцем і показала Касі.

Ніхто не сперечався з цією ідеєю, коли ми дісталися до Дверніка. Наша старостиха Данка була здивована, як Кася, і як чоловіки у Вільшанці, коли я вилізла з саней, але у неї була інша причина для хвилювання.

Кожен здоровий чоловік і сильні жінки працювали позмінно, щоб утримати бідних замучених тварин у стаді, використовуючи вила і факели — вони ковзали по льоду і в багатьох руки оніміли від холоду. Інші люди з нашого села намагалися вберегти їх від обмороження або голоду. Це була гонка, чия сила переважить, і наше село втрачало. Вони вже намагалися підпалити заражену худобу, але було занадто холодно. Деревина не загорялася швидко, і худоба розривала палі. Як тільки я сказала Данці, що маю зілля, вона кивнула і відправила всіх, хто не стояв навколо худоби, по кирки для льоду і лопати, і розпорядилася зробити перерву з підготовкою вогню.

Потім вона повернулася до мене.

— Нам знадобляться твої батько і брати, щоб привезти більше дров, — прямо сказала вона. — Вони вдома: і вони працювали всю ніч. Я могла би послати по них, але вони можуть відмовитися через втому. Хочете піти до них самі?

Я сковтнула. Вона говорила правду, і я не могла сказати нічого іншого, крім «Так». Кася схопила мене за руку, і ми побігли через село до мого дому разом. Я сказала,

— Можеш зайти першою і попередити їх?

Так що моя мати вже плакала, коли я пройшла у двері. Вона не бачила одягу і всього іншого, тільки мене, і ми були зім'ятою купою оксамиту на підлозі, обіймаючи одна одну, коли мій батько і брати вийшли приголомшені з задніх кімнат, напівсонні, і побачили нас. Ми плакали всі разом, навіть в той час, коли говорили один одному, що немає часу для плачу, і я крізь сльози розказувала батькові, що ми збираємося зробити. Він і мої брати одразу пішли запрягати коней, які, на щастя, були в безпеці в своїй власній міцній стайні поруч з будинком. А я вихопила цих останніх кілька хвилин, щоб посидіти за кухонним столом з моєю матір'ю. Вона гладила рукою по моєму обличчю знову і знову, і її сльози все ще не зупинялися.

— Він не торкався мене, мамо, — сказала я їй, нічого не додавши про принца Марека. — Він порядний. — Вона не відповіла, а тільки далі гладила моє волосся.

Мій батько просунув голову у двері і сказав:

— Ми готові, — і я повинна була йти. Моя мати сказала, — Почекай, — і зникла у спальні. Вона вийшла з складеною пачкою мого одягу і речей. — Я думала, що хтось з Вільшанки може відвезти його тобі у вежу, — сказала вона, — навесні, коли вони приносять йому подарунки з фестивалю. — Вона знову поцілувала мене і обійняла ще раз, а потім відпустила. Це був найболючіший момент.

Мій батько заїжджав на кожне подвір'я в селі, мої брати зістрибували і грабували кожен сарай до останньої палиці, купа, яку вони наскладали, здіймалися великою горою на санчатах з їх високими стовпами. Коли віз наповнився, ми поїхали до річки, і я нарешті побачила бідну худобу.

Вони вже навіть не були схожі на корів, їхні тіла опухли і деформувалися, роги виросли і стали величезними, важкими і покрученими. Тут і там з їхніх боків стирчали стріли і навіть кілька списів, засунуті глибоко в їх тіла, стирчали з іншого боку, як жахливі шипи. Істот, які виходили з Вуду часто не можна було вбити, за винятком спалення або обезголовлення; від ран вони тільки божеволіли ще гірше. У багатьох з них передні ноги і шиї почорніли від сажі, у тих місцях, де вони затоптували вогонь. Вони рвалися проламати важку дерев'яну огорожу загону, махаючи важкими неприродними рогами і мукаючи глибокими голосами, жахливо звичайним звуком. Купка чоловіків і жінок оточувала їх, наїжачена вилами, списами і загостреними кілками, відштовхуючи худобу назад.

Кілька жінок далі, в основному на оголених від снігу берегах струмка, згрібали мертву суху траву. Данка була з ними і контролювала роботу; вона помахала нам, наші коні неспокійно зафиркали, наближаючись, Вони вічували запах обгорілої шкіри у повітрі.

— Добре, — сказала вона. — Ми будемо готові ближче до полудня. Накидаємо дров і сіна як можна більше, а потім запалимо смолоскипи з зіллям і кинемо всередину, в разі чого ми повинні мати можливість спробувати ще раз, — додала вона для мене. Я кивнула.

Усе більше людей приходило, розбуджені від свого сну, щоб допомогти в остаточному великому зусиллі. Всі знали, що худоба у паніці буде намагатися втекти, коли все запалає: всі, хто міг тримати навіть палицю, займали місце в оточенні, щоб стримати її. Інші почали піднімати і кидати купки сіна в загон, легко зв'язані, щоб вони розліталися після приземлення, а мої брати почали кидати зв'язки дров. Я стояла, хвилюючись, біля Данки, тримаючи флакон і відчуваючи, як магія в ньому крутиться і гаряче пульсує під моїми пальцями, ніби знаючи, що скоро буде випущена на волю виконати свою роботу. Нарешті Данка залишилася задоволена підготовкою, і простягнула мені перший смолоскип: довгу суху палку, розділену до половини, з гілочками і сіном, вкладеними всередину тріщини, обв'язаний навколо травою.

Вогняне серце намагалося вихлюпнутися з пляшки, як тільки я почала відкривати кришечку: я спохопилася і затримала кришечку на місці. Зілля похмуро опало, і тоді я акуратно відкрила пляшку і капнула кілька крапель — дуже обережно — на кінець палиці. Смолоскип запалав так швидко, що Данка ледь встигла знайти момент, щоб поспішно кинути його через огорожу, а потім повернулася і засунула руку в замет, кривлячись: її пальці були у опіках і почервоніли. Я була зайнята закриванням пляшечки, і на той час, коли підняла голову, половина загону вже була охоплена вогнем, і худоба несамовито ревіла.

Ми всі були приголомшені лютістю магії, хоча й чули розповіді про Вогняне серце — його оспівували в нескінченних баладах про війни і осади, а також історіях про його приготування, що потрібно було таку ж кількість золота, щоб зробити одну флягу, і варити в котлах з чистого каменю, під наглядом чарівника з особливою майстерністю. Я розважливо не сказала нікому, що не мала дозволу взяти зілля з вежі: якщо Дракон буде сердитися, то не на когось іншого, — я мала на увазі, що тоді він буде злий лише на мене, а інших залишить у спокої.

Але чути розповіді про Вогняне серце було не те саме, що бачити його у дії. Ми не були готові до його швидкості, а відчуваюча опіки худоба вже була в нестямі. Десятеро з них злиплися разом і навалился на протилежну стінку загону, пробуючи розбити огорожу і не звертаючи уваги на вила і списи. Ми всі були нажахані таким штурмом — не можна було підставлятися під укуси; зло Вуду дуже легко поширювалося. Жменька захисників відступила, і Данка несамовито заволала, коли загородка затріщала.

Дракон навчив мене, з нескінченним терпінням і похмурою рішучістю, кількох маленьких заклинань лагодження та ремонту речей, жодне з яких я не могла кинути дуже добре. Відчай змусив мене спробувати: Я вилізла на спорожнілі сани батька, вказала на загорожу і промовила,

— Paran kivitash farantem, Paran kivitam! — Я десь пропустила склад, і знала про це, але потрапила досить близько: найбільша колода, яка тріщала, знову стала цілою і повернулася на місце, раптом огорнувшись гілочками з новими листям, а старі залізні розпірки вирівнялись.

Стара Ганька, яка залишилася на місці — «Я занадто скисла, щоб померти,» — казала вона потім, коли її питали про джерело її хоробрості, тримала у руках тільки держак від граблів, самі граблі вже були зірвані і їх заклинило між рогами одного з биків. Цей уламок палиці перетворився на довгий загострений стрижень зі світлого металу, яким вона ткнула прямо в відкриту пащу ревучої корови, яка штовхала огорожу. Спис пробив голову наскрізь і вийшов із задньої частини черепа, і величезний звір важко впав біля огорожі і вже мертвим осів на землю, блокуючи іншим підхід з цього боку.

Це був найкритичніший момен бою. Ми відбивали їх всюди, протягом декількох хвилин, і лише тоді завдання стало простішим: тепер всі вони були у вогні, і страшенний сморід, що скручував шлунок, летів угору. Вони втратили свою хитрість у паніці і знову стали просто тваринами, які безнадійно кидались на огорожу одна за одною, поки вогонь не робив їх мертвими. Я використала відновлююче заклинання ще два рази, і зрештою повисла у Касі на руках, вона вилізла на сани, щоб підтримати мене. Старші діти тепер бігали всюди задихані, з відрами з напіврозтопленим снігом, і гасили тліючі іскри, які впали на землю. Кожен чоловік і жінка працювали до знемоги вилами і дрючками, облитччя почервоніли і спітніли від спеки, незважаючи на холодне повітря, але разом ми тримали звірів у загоні, не даючи їм ніякої надії на втечу.

Нарешті остання корова впала. Шипіння жиру, тріск і дим від вогню всередині продовжувалися. Ми сиділи виснажені кільцем навколо загону, тримаючись напоготові, спостерігаючи, як вогонь заспокоюється і стає нижчим, спалюючи все дотла. Багато людей кашляли. Ніхто не говорив і не вітав іншого. Бо не було ніяких причин для святкування. Ми всі були раді бачити, що найгірша небезпека минула, але вартість була величезна. Єржи був не єдиним, хто збіднів через вогонь.

— Єржи ще живий? — тихо запитала я.

Кася заколивалася, а потім кивнула.

— Я чула, що він був у дуже поганому стані, — сказала вона.

Зараження не завжди було невиліковним — я знала, що Дракон деколи рятував людей. Два роки тому східний вітер заразив нашу подружку Тріну на березі річки, коли вона прала. Вона повернулася спітніла і хвора, а одяг в її кошику був покритий сріблясто-сірим пилом. Її мати зрозуміла усе, коли та прийшла додому. Вона кинула одяг у вогонь, повела Тріну знову до річки і занурювала її у воду знову і знову, в той час як Данка негайно послала найшвидшого гінця у Вільшанку.

Дракон прийшов у ту ж ніч. Я згадала, що тоді пішла до Касі додому і ми спостерігали разом з її заднього двору. Ми не бачили нічого, тільки холодне синє світло, яке вилітало з вікон на верхньому поверсі будинку Тріни. Вранці тітка Тріни сказала мені біля колодязя, що з нею все буде в порядку: а через два дні Тріна з'явилася сама, і вигядала тільки трохи блідою, наче перенесла хворобу, і навіть була рада, тому що її батько тепер копав колодязь на подвір'ї, так що їй не буде потрібно ходити до річки, щоб випрати білизну.

Але це був тільки один зловісний порив вітру, який приніс пилок. Зараз наступ був набагато гірший. Так багато великої рогатої худоби заразилося одночасно, і були в стані поширити зараження так швидко — це була вірна ознака того, що все було дуже погано.

Данка почула, що ми говоримо про Єржи. Вона підійшла до саней і подивилася на мене.

— Ви можете зробити щось для нього? — прямо запитала вона.

Я знала, про що вона насправді просила. На людину чекала повільна і жахлива смерть, якщо її не очистити від зараження. Вуд з'їдав тіло зсередини, так як гниль роз'їдає упале дерево, розмивав людину, залишаючи лише оболонку, повну отрути, яка не бажала нічого іншого, крім як розходитися далі і далі. Якщо я скажу, що нічого не можу зробити, зізнаюся, що ще нічого не знаю про те, як лікувати зараження, яке вхопило Єржи і що Дракона не буде тиждень або більше — Данка дасть команду. Кілька чоловіків підуть до Єржи. Вони виженуть Кристину геть на іншу сторону села. А потім зайдуть всередину, і вийдуть знову з важким саваном, і принесуть його тіло сюди. Щоб кинути у багаття з палаючою худобою.

— Є засіб, який я можу спробувати, — сказала я.

Данка кивнула.

Я повільно і важко злізла з саней.

— Я піду з тобою, — сказала Кася, і засунула свою руку під мою, щоб підтримати мене: вона могла сказати, що я потребую відпочинку, але не зробила цього. І ми повільно рушили до дому Єржи.

Садиба Єржи була у незручному місці, на краю села, далеко від потічка, біля лісу, який підступав до невеликого саду. Дорога була безлюдною, хоч був день, люди ще були на згарищі. Наші ноги з хрускотом трамбували сніг, який випав вночі. Я ніяково перебиралася через снігові замети в моєму одязі, але не хотіла витрачати сил, щоб змінити його на щось більш розумне. Коли ми підійшли до будинку, то почули гарчання Єржи з клекотіням і стогоном, яке не припинялося, і ставало все голоснішим по мірі того як ми підходили. Було важко навіть наважитися і постукати в двері.

Це був невеликий будинок, але чекати нам довелося довго. Нарешті Кристина відкрила у дверях щілинку, вдивляючись. Вона дивилася на мене, не впізнаючи, і сама була майже невпізнанна: з темно-фіолетовими колами під очима, і з опуклим животом з дитиною. Вона подивилася на Касю, яка сказала,

— Агнешка приїхала з вежі, щоб допомогти, — а потім знову на мене.

І після довгого повільного моменту хрипко сказала,

— Проходьте.

Вона сиділа в кріслі-гойдалці біля печі, прямо поруч з дверима. Вона чекала, — я зрозуміла — чекала, поки вони прийдуть і заберуть Єржи геть. Була тільки ще одна кімната, з полотняною завісою замість дверей. Кристина повернулася в крісло-гойдалку і знову сіла. Вона не в'язала і не шила, не запропонувала нам чашку чаю, а тільки дивився на вогонь і хиталася. Стогін всередині став ще голоснішим. Я міцно стисла руку Касі, і ми підійшли до завіси разом. Кася простягла руку і відвела її в сторону.

Єржи лежав у своєму ліжку. Це була важка і незграбна річ, зроблена з маленьких колод, з'єднаних одна з одною, але в даному випадку це було навіть на краще. Він був прив'язаний за руки і ноги до стовпців ліжка, а також мотузки перев'язували його посередині і ховалися внизу. Кінці пальців ніг почорніли і нігті вже відшарувалися, а на тих місцях, де мотузки втиралися в тіло, були відкриті рани. Він розтягував їх далі і стогнав, його язик опух, став темним і майже забивав рот — але припинив стогнати, коли ми увійшли. Він підвів голову, подивився прямо на мене і посміхнувся кривими зубами, і його очі забарвилися в жовтий колір. Тоді почав сміятися.

— Подивися на себе, — сказав він, — маленька відьма, подивитися на себе, подивися на себе, — жахливо співуче, дзвінким голосом, вгору і вниз. Він смикнувся тілом на ліжку так сильно, що ліжко стрибнуло на дюйм по підлозі до мене, в той час як він посміхався і посміхався. — Підійди ближче, підійди, підійди, — співав він, — ближче, Агнешка підходить, підходить, підходить, — як дитячу пісеньку, що було жахливо. Ліжко стрибало по підлозі і стукало в той час коли я відкривала свою сумку тремтячими руками, намагаючись не дивитися на нього. Я ніколи не була так близько до будь-кого зараженого Вудом раніше. Кася тримала руки на моїх плечах, стоячи прямо і спокійно. Я думаю, що якби її не було позаду, я б утекла.

Я не пам'ятала заклинання, яке Дракон використав для принца, але він навчив мене чарів для лікування невеликих порізів і опіків, коли я щось варила або очищала. Я подумала, що воно не заподіє ніякої шкоди. Я почала тихо наспівувати його, поки вилила один ковток еліксиру у велику ложку, зморщивши носа від запаху гниючої риби, а потім Кася і я обережно підійшли до голови Єржи. Він клацнув на мене своїми зубами і смикнувся прикрученими руками, з яких текла кров на мотузки, щоб спробувати подряпати мене. Я завагалася. Я не могла дозволити йому вкусити мене.

Кася сказала,

— Почекай. — Вона вийшла в іншу кімнату і повернулася з кочергою і важкою шкіряною рукавичкою для розпалювання вугілля. Кристина спостерігала за її діями з тупим, байдужим виразом.

Ми поклали кочергу через горло Єржи і притиснули його плазом до ліжка з обох сторін, а потім Кася безстрашно наділа рукавичку, простягла руку і затисла його ніс зверху. Вона тримала, навіть коли він мотав головою, поки, нарешті, він не відкрив рот, щоб дихнути. Я нахилила ложку з еліксиром і відскочила якраз вчасно; він підвів свою щелепу і встиг зубами зачепити мереживо мого оксамитового рукава. Я порвала його, сіпнувшись назад, закінчуючи моє заклинання тремтячим голосом — Кася теж відпустила його ніс і відстрибнула в сторону.

Світло було не таке яскраве, як я пам'ятала, але, по крайній мірі, жахливий спів Єржи припинився. Я побачила як еліксир відправився в подорож по його горлянці. Він впав і тепер лежав, смикаючись з боку на бік, випускаючи товсті стогони протесту. Я продовжила спів. Сльози текли з моїх очей: я дуже втомилася. Усе було так само погано як у перші дні у вежі Дракона, навіть гірше, але я продовжувала співати, тому що не могла зупинитися, бо усвідомлювала, що це може змінити той жах, який був переді мною.

Почувши спів, Кристина повільно встала і підійшла до дверей, зі страшною надією на обличчі. Світіння еліксиру тепер світило в животі Єржи як гаряче вугілля, і кілька кривавих мозолів на його тілі і зап'ястях закрилися. Але навіть коли я співала, темні клаптики зеленого дрейфували по світлу, як хмари, що перетинають лице повного місяця. Все більше і більше їх напливало на нього, товстішали, поки світіння не зникло зовсім. Поступово він перестав посмикуватися, і його тіло розслабилося в ліжку. Моє заклинання завмерло в тиші. Я підійшла трохи ближче, все ще сподіваючись, а потім… а потім він підвів голову, очі були жовто-розумні, і знову захихикав до мене.

— Спробуй ще раз, Агнешка, — сказав він, і клацнув в повітрі зубами, як собака. — Підходь і спробуй ще раз, іди сюди, іди сюди!

Кристина голосно застогнала і зісковзнула по косяку дверей в купу на підлозі. Сльози кусали мої очі: я відчувала себе хворою і розбитою через невдачу. Єржи жахливо сміявся і молотив ліжком знову, тупіт важких ніг по дерев'яній підлозі відновився: нічого не змінилося. Вуд виграв. Зараження було занадто сильне, і надто далеко зайшло.

— Агнешка, — тихо сказала Кася, нещасливо, запитально. Я повела тильною частиною долоні по носі, а потім знову полізла в свою сумку, похмуро.

— Виведи Кристину з хати, — сказала я, і почекала, поки Кася допомагала Кристині вийти: та тихо ридала. Кася кинула на мене останній тривожний погляд, і я спробувала трохи підбадьорити її усмішкою, але не змогла змусити свій рот зробити це належним чином.

Перш ніж підійти ближче до ліжка, я зняла важку оксамитову накидку своєї сукні і обвила нею своє обличчя, прикривши ніс і рот у три чи чотири шари, ледь не задушивси себе. Тоді я зробила глибокий вдих і затримала його, поки знімала кришку з сірої спіненої колби, і вилила трохи зілля кам'яного заклинання на вишкіреного Єржи, на його рикаюче лице.

Я заклала кришку назад і відскочила так швидко, як тільки могла. Він втягував повітря, принюхуючись: дим ковзав по його ніздрях і в рот. Здивований погляд на обличчі, а потім його шкіра посивіла, кам'яніючи. Він замовк, його рот так і залишився відкритим, його тіло заспокоїлося, і руки завмерли. Сморід зараження поволі зникав. Скам'яніння пройшлося по його тілу, як хвиля, а потім все було зроблено, і я затремтіла від полегшення і жаху, змішаних разом: на ліжку лежала прив'язана статуя безумця, ніби вирізана, і обличчя було спотворене нелюдською люттю.

Я ще раз переконался, що флакон був запечатаний, і поклала його назад в мішок, перш ніж піти і відкрити двері. Кася і Кристина стояли у дворі, по щиколотках снігу. Обличчя Кристині було мокрим і безнадійним. Я покликала їх всередину: Кристина зайшла у вузький дверний отвір і тепер дивилася на статую у ліжку, вимкнуту з життя.

— Він не відчуває ніякого болю, — сказала я. — Він не відчуває переміщення часу: це я вам обіцяю. І якщо Дракон знає спосіб, як очистити його від зараження… — я замовкла; Кристина безвольно осіла в крісло, ніби вона не могла більше підтримувати свою вагу, і схилила голову. Я не була впевнена, що могла дати їй якусь реальну поміч, хіба тільки позбавила від криків Єржи. Я ніколи не чула ні про кого настільки сильно зараженого, як Єржи, щоб вони зцілювалися. — Я не знаю, як врятувати його, — тихо додала я. — Можливо, Дракон подивиться, коли повернеться. Я думаю, що це єдиний шанс.

По крайній мірі в хаті тепер було тихо, не було виття і смороду зараження. Страшна порожнеча залишилася на обличчі Кристини, як ніби вона не могла винести жодної думки, і через мить вона поклала свою руку на свій живіт і подивилася на нього. Вона була близько до її часу, я могла навіть бачити дитину, яка зарухалася, через її одяг. Вона подивилася на мене і запитала:

— Корови?

— Згоріли, — відповіла я, — усі, — і вона опустила голову: немає чоловіка, немає худоби, дитина не народиться. Данка спробує допомогти їй, звичайно, але це буде важкий рік для всіх у селі. Я круто повернула розмову, — У вас є одяг, який ви могли б дати мені, в обмін на цей? — Вона нерозуміюче подивилася на мене. — Я не можу зробити в цьому жодного нормального кроку. — Вона недовірливо відкопала серед своїх речей старе домоткане плаття і грубий вовняний плащ. Я з задоволенням залишила величезну купу оксамиту і шовку і мереживо з квітами на лавці поруч з її столом: воно, безумовно, було варте принаймні однієї корови, і молоко в селі буде дорогим деякий час.

Сутеніло, коли нарешті Кася і я вийшли на вулицю. Багаття біля струмка ще горіло, піднімаючи велике помаранчеве півколо світла на іншій стороні села. Будинки були ще порожні. Холодне повітря пробиралося через мій тонкий одяг, і я була вичерпана до дна. Я спіткнулася, наполегливо намагаючись слідувати за Касею, яка розгортала сніг попереду мене, вона повернулася, вхопила мене за руку і встигла підтримати. У мене була лише одна думка, яка робила мене щасливішою і зігрівала мене: я не могла повернутися у вежу. Так що я піду додому, до своєї матері, і залишуся там доти, доки за мною не прийде Дракон: що у вежі було такого, щоб бажати йти туди?

— Його не буде принаймні тиждень, — сказала я Касі, — і, можливо, він ситий мною по горло, і дозволить мені залишитися, — хоча цього я не сподівалася, навіть в моїх власних думках. — Не кажи нікому, — сказала я поспішно, і вона зупинилася, повернулася, обняла мене і притисла мене до себе міцніше.

— Я готувалася до цього, — сказала вона. — Всі ці роки я набиралася сміливості, щоб піти у вежу, але я не могла стерпіти, коли він обрав тебе. Я відчула, що все це було даремно, але коли все сталося так, ніби тебе тут ніколи не було… — Вона замовкла. Ми стояли разом, тримаючись за руки і плакали і посміхалися одна одній і водночас, а потім її обличчя змінилося; вона смикнула мене за руку і потягла далі. Я обернулася.

Вони повільно вийшли з лісу, у помірному темпі, широко розставляючи лапи, що ступали, не ламаючи кірки на снігу. Вовки полюють в наших лісах, вони швидкі, гнучкі і сірі; і підбирають поранених овець, але втікають від наших мисливців. Але це були не наші вовки. Їх важкі, покриті білим хутром спини підносилися на висоту моєї талії, рожеві язики вивалювалися зі щелеп: величезних, повних зубів один біля одного. Вони дивилися на нас, вони дивилися на мене — блідо-жовтими очима. Я згадала, що Кася говорила мені, що худобу покусали вовки.

Один вовк був трохи меншим за інших. Він принюхався до повітря, а потім хитнув головою, не відриваючи від мене очей. З-за дерев з'явилися ще двоє, потім ще… Він ніби давав їм сигнал оточити нас віялом, щоб заблокувати. Я чомусь була впевнена, що вони полювали тільки на мене.

— Кася, — сказала я, — Кася, втікай, зараз же, — з моїм стукаючим серцем. Я вирвала руку з її долоні і засунула у свою сумку. — Кася, втікай! — крикнула я, і, зірваши кришечку, жбурнула флакон з кам'яним зіллям у першого вовка, який був найближче.

Сірий туман піднявся навколо нього, і велика кам'яна статуя вовка упала, як валун, біля моїх ніг, а його скам'янілі щелепи опинилися біля моєї щиколотки, не встигнувши клацнути. Ще один вовк теж був пійманий краєм туману, хвиля закам'яніння поповзла по його тілу повільніше, він ще рив сніг передніми ногами якийсь час, намагаючись втекти.

Кася не побігла. Вона схопила мене за руку і потягла вгору і назад до Євиного будинку, найближчого до нас. Вовки завили одним страшним голосом в знак протесту, обережно обнюхуючи дві статуї, а потім один з них рикнув, і вони замовкли. А потім повернулись і підстрибом помчали за нами, усі разом.

Кася протягла нас через ворота палісадника Єви, і зачинила їх: вовки перестрибнули паркан так само легко, як стрибаючі олені. Я не сміла кинути Вогняне серце без захисту проти його поширення — не після того що я побачила у той день — згоріло би все село, а, можливо, навіть вся наша долина, і, звичайно, ми двоє. Замість цього я вийняла маленьку зелену пляшечку, сподіваючись на достатнє відволікання, щоб опинитися в будинку.

— Він прискорює ріст трави, — зневажливо сказав Дракон, коли я запитала: теплий здоровий колір зілля виглядав дружелюбнішим до мене, на відміну від інших дивних і холодних флаконів у його лабораторії. — І бур'янів також; це корисно, якщо вам потрібно спалити все поле. — Я думала використати зілля після того, як Вогняне серце все спалить, щоб відновити пасовищний луг. Я ривком зірвала кришку, необережно, і зілля хлюпнуло на мої пальці: воно чудово пахло, хороший чистий і свіжий запах, приємно липкий, як у подрібненої трави і листя навесні, повного соку, і кинула флакон з моїх складених рук на засніжений сад.

Вовки добігали до нас. Ростки вивергнулися з-під землі, як стрибаюча змія, прямо з мертвих грядок, зеленіючи на очах, і кинулися на вовків, обгортаючись товстими завитками навколо їхніх ніг, і притягнули їх до землі ледь у кількох метрах від нас. Все раптом почало рости, рік ніби втиснувся у хвилину часу, боби, хміль і гарбуз розповзалися по всій землі і виростали абсурдно величезним. Вони перекрили вовкам дорогу до нас, навіть в той час як вовки боролися з ними, клацали зубами і рвали на їх. Лози продовжували рости ще сильніше, виростаючи до терновика з голками розміром з ніж. Один вовк був розчавлений набухлою на ньому зеленою лозою товщиною з дерево, на іншого впав гарбуз, розбившись, настільки важкий, що притис вовка до землі, перш ніж тріснути.

Кася потягла мене, поки я дивилася, і я повернулася і наткнулася на неї. Вхідні двері будинку не відкривалися, як Кася не тисла на них. Ми звернули вбік і кинулися у невелику порожню стайню, насправді халупу для свиней, і зачинилися всередині. У ній не було вил; їх забрали до струмка. Єдине, чим можна було скористатися як зброєю, була маленька сокира для рубання дров. Я схопила її в розпачі, а Кася закрила двері. Решта вовків оббігли бушуючий сад, і пішли за нами знову. Вони гарчали і пробували вчепитися в двері, клацаючи щелепами, а потім якось зловісно припинили це робити. Ми чули їх переміщення, а потім один з них завив на іншій стороні стайні, напроти невеликого високого вікна. Коли ми повернулися, стривожені, троє з них уже плигнули у вікно, один за іншим. І інші вили позаду, з іншого боку дверей.

Я розгубилася. Я намагалася згадати будь-яке заклинання, чи магію, яку вчила, і не могла згадати нічого, що могло допомогти проти них. Можливо, зелене зілля трохи відновило мене, як і сад, або це зробила паніка: я більше не відчувала непритомності — і більше не відчувала слабості, щоб промовити заклинання знову, якби я тільки могла знайти таке, яке згодилося би для використання. Я задалася питанням, чи може vanastalem одіти мене у броню, а потім сказала, — Rautalem? — сплутавши його з заклинанням для заточування кухонних ножів, схопиши старе відро з пошарпаного олова. У мене було не дуже гарне уявлення про те, що відбудеться, але я сподівалася на хоч якийсь захист. Можливо, магія намагалася врятувати мене і себе, тому що відро вирівнялося і перетворилося на величезний щит з важкої сталі. Кася і я присіли за ним у кут, коли вовки стрибнули для нас.

Вона перехопила у мене сокиру у мене і била нею по їх пазурах і носах, як тільки вони з'являлися по краях, намагаючись відірвати щит і відкинути його від нас. Ми обидві висіли на ручці щита, відчайдушно борбчись за життя, а потім, до мого жаху, один з вовків — вожак! — підбіг до закритих дверей стайні, і носом підштовхнув засувку, щоб двері відкрилися.

Решта вовків знадвору ринули до нас. Нам не було куди бігти, і у сумці не залишалося жодного безпечного для нас зілля. Кася і я вчепилися одна в одну, утримуючи наш щит, а потім стіна сараю різко подалася назад. Ми впали і проїхалися по снігу під ноги Дракона. Вовча зграя стрибнула на нього, усі, як один, виючи, але він підняв руку і заспівав неможливо довгу мелодію, без паузи для дихання. Весь той час вовки висіли в повітрі, і чувся жахливий звук, як тріск гілочок. На сніг вони падали уже мертвими.

Кася і я все ще трималися разом, коли тіла вовків пролітали повз нас один за іншим. Ми подивилися на Дракона, і він подивився на мене зверху вниз, до краю розлютований, і загарчав,

— З усіх ідіотських речей, які ви могли зробити, дивовижно недоумкувата лунатичка…

— Обережно! — вигукнула Кася, але надто пізно: останній накульгуючий вовк, шерсть якого забарвилася у помаранчевий колір гарбуза, кинувся через стіну саду, і хоча Дракон почав заклинання, ще навіть не повернувшись, звір зачепив його за руку зубами і впав, мертвий. Три яскраві краплі крові пофарбували сніг у малиновий колір біля його ніг.

Він опустився на коліна, стиснувши руку в ліктьовому суглобі. Чорна шерсть його камзол була роздерта і звисала. Його плоть вже почорніла навколо місць укусу. Хворобливий колір припинив поширюватися там, де його пальці схопилася за руку, слабке світіння світла люмінувало з пальців, але вени його передпліччя уже набрякли. Я намацала у сумці еліксир.

— Налийте на рану, — сказав він крізь зуби, коли я намагалася дати йому випити. Я вилила рідину на його шкіру, і ми, затамувавши подих, почекали, але чорна пляма не відступала: тільки трохи припинилося поширення.

— До вежі, — сказав він. Піт стікав по його лобі. Його губи були стиснуті майже до краю.

— Слухай: Zokinen valisu, akenezh hinisu, kozhonen valisu.

Я завагалася: він не міг настільки довіряти мені, щоб промовити заклинання, яке перенесло би нас. Але він нічого не сказав. Вся його сила була занадто явно сконцентрована, щоб стримувати зараженя, і я згадала, трохи запізно, як він сказав мені, що якби Вуд взяв мене, ненавчену і нікому не потрібну відьму, якою я була, то зміг би зробити з мене дещо жахливе. А що він зробить з нього, видатного чарівника Пільни?

Я повернулася до Касі, вихопила пляшку Вогняного серця і всунула їй у руки.

— Скажи Данці, що вона повинна послати кого-небудь до башти, — сказала я, плоско і відчайдушно. — Якщо ми обидва не вийдемо і будемо казати, що все в порядку, якщо будуть будь-які сумніви, розбийте це до стіни.

Її очі були повні неспокою за мене, але вона кивнула. Я повернулася до Дракона і опустилася на коліна у сніг поруч з ним.

— Добре, — сказав він мені, дуже коротко, з швидким поглядом на Касю. Я зрозуміла, що мої найгірші побоювання не були безпідставні. Я схопила його за руку, закрила очі і уявила кімнату нагорі вежі. А тоді промовила заклинання.

Розділ 6

Я допомогла Дракону пройти по коридору коротку відстань до моєї маленької кімнатки, хитаючись разом з ним, у вікні якої ще бовталася мотузка, зроблена з шовкових суконь. Не було ніякої можливості привести його вниз у його кімнату; він був безсилим, навіть коли я опустила його на ліжко. Він все ще стискав руку, якось стримуючи зараження, але світіння під його пальцями ставало все слабішим. Я полегшила його стан, підклавши подушки і постояла з тривогою над ним якусь мить, очікуючи, що він отямиться і скаже, що мені робити — але він не говорив; його очі нічого не бачили, втупившись на стелю. Маленька подряпина розпухла як найгірший вид укусу павука. Він дихав швидко і дрібно, і його передпліччя нижче того місця, де він його вхопив, було жахливим, такий же кволий зелений колір, який пофарбував шкіру Єржи. Нігті на кінчиках вже чорніли.

Я побігла до бібліотеки, відчуваючи досить сильний біль, моя гомілка була закривавлена. Я навіть не відчула, коли поранилася. Книги стояли акуратними елегантними рядами, як завжди, спокійні і безтурботні до моєї потреби. Деякі з них були мені вже знайомі: старі вороги, я б назвала їх, повні магії і заклинань, які незмінно неправильно виходили з мого рота, а сторінки неприємно поколювали, коли я торкалася до пергаменту. Я піднялася по драбинці і витягувала їх з полиць в безладному порядку, відкриваючи одну за одною, гортаючи списки — все було даремно: перегонка мирти могла бути дуже корисною у всіх випадках, але не підходила зараз, коли я боялася втратити навіть на мить, дивлячись на шість рецептів формування правильного запечатування зілля у пляшки.

Але марність зусиль забарила мене досить довго, щоб дозволити мені подумати трохи краще. Я зрозуміла, що не могла сподіватися знайти відповідь у цих страшнуватих заклинаннях, яких він намагався навчити мене: як він сам казав мені кілька разів, вони були сповнені чаклунства і дрібниць, того, що будь-який майстер може освоїти майже відразу. Я нерішуче подивилася на нижні полиці, де він зберігав томи, які читав сам, і від яких строго попередив мене триматися подалі. Деякі з них були пов'язані в нову непотерту шкіру, тиснену золотом; деякі були старими і майже зруйнованими; деякі такі високі, як довжина моєї руки, інші досить малі навіть для моєї долоні. Я провела рукою над ними і імпульсивно витягла ту, яка щетинилася вставленими аркушами паперу: вона мала гладеньку обкладинку і рівні штамповані букви на ній.

Це був щоденник, написаний крихітними дратівливими буквами, які майже неможливо було прочитати спочатку і повний скорочень. Листки були нотатками, написаними рукою Дракона, один або декілька з них були вставлені між майже кожним листком книги, де він описував різні способи використання кожного заклинання, з поясненням того, що він робить: що, по крайній мірі, здавалося мені більш багатообіцяючим, як ніби його голос міг говорити зі мною з паперу.

Там були дюжини заклинань для зцілення і для очищення ран — від хвороби і до гангрени, але не від магічного зараження, але, по крайній мірі, варто було спробувати. Я швидко прочитала інгредієнти до заклинання, яке радило розтин отруєної рани, укладання розмарину з лимонною кіркою, і те, що автор називав «покласти дихання» на нього. Дракон написав чотири щільно забиті словами сторінки з цього питання, з колонками, в яких записав майже п'ять десятків варіацій: як багато розмарину, сухого або свіжого; скільки лимону, з серцевиною чи без; сталевий ніж, залізний, коли починати заклинання і таке інше.

Він не записав, яка зі спроб спрацювала краще, а яка гірше, але якщо він витратив так багато зусиль, це повинно було подіяти. Все, що мені потрібно було прямо зараз, це полегшити його стан, що дозволив би йому сказати мені хоча б кілька слів, і дати мені якийсь напрямок. Я полетіла на кухню і взяла велику в'язку висячого розмарину і лимон. Я взяла також чистий ніж для очищення овочів і свіжу постільну білизну і гарячу воду в горщику.

Тоді я завагалася: моє око впало на великий тесак, що лежав на точильному камені. Якщо я нічого не зможу зробити, якщо не зможу дати йому хоч трохи сили говорити, то я не знала, чи зможу я відрубати йому руку. Але я бачила Єржи на його ліжку, його кудкудакання і жахливе лице, далеке від того тихого, сумного чоловічка, який завжди кивав мені на вулиці. Згадавши видовжене обличчя Кристини я сковтнула і взяла тесак.

Я поточила ніж, рішуче не думаючи ні про що, а потім понесла все наверх. Вікно і двері були відкриті, але страшний сморід зараження почав збиратися в моїй маленькій кімнаті. Це звело мій живіт від страху настільки, наскільки це було можливо фізично. Не думаю, що я змогла би витримати вигляд зараженого Дракона, з зігнилими рисами обличчя, як його розпухлий язик зводиться для виття і гарчання. Його дихання стало ще коротшим, а очі були наполовину закочені. Його обличчя було дуже блідим. Я поклала постільну білизну під його руку і прив'язала її. Відшарувала широкі смужки шкірки від лимона, зірвала розмаринові пелюстки з квіток, давлячи їх і кидаючи у гарячу воду, поки не піднявся солодкий сильний запах і прогнав сморід. Тоді я закусила губу, загартувала свою рішучість, і полоснула по опухлій рані ножем. З рани ринула зелена смолиста жовч. Я лила чашку за чашкою теплої води на рану, поки вона не стала чистою. Тоді узяла жменю пропареної маси і туго упакувала в рану.

Примітки Дракона нічого не казали про те, що мається на увазі під «поставити дихання» на рану, так що я нагнулася і видихнула заклинаннями над ним, намагаючись не збитися, а потім ще раз, ламким голосом. Слова якось неправильно складалися у моєму роті, безбарвно і байдуже, і не відбувалося нічого. Нещасна, я пробігла очима по дратівливих рядках книги знову: там була стрілка, що вказувала на Kai і tihas, які потрібно було додавати, щоби отримати особливий ефект. У примітках Дракона були варіанти цих складів, але у колонках поряд з іншими варіантами, вбудованими у довгі складні фрази, занадто заплутані для мого язика. Замість цього я нагнулася і заспівала Tihas, tihas, Kai tihas, Kai tihas, знову і знову, і виявила, що попадаю в ритм пісні про довгі роки життя.

Це звучить абсурдно, але ритм став легким і знайомим, втішаючим. Я зупинилася, щоб додати слова заклинання: вони заповнили мій рот і полилися як вода з чашки. Я забула про божевільний сміх Єржи і зелену мерзенну хмару, яка погасила світло всередині нього. Був тільки легкий рух пісні, пам'ять про людей, які зібралася навколо столу і ледь не падали від сміху. І, нарешті, магія потекла, але не так, як заклинання на уроках Дракона, поспіхом потягуючись через мене. Замість цього, як мені здавалося, звук співу став з потоком магії одним цілим, а я стояла на краю води з глечиком, який ніколи не вичерпається, виливаючи тонку срібну лінію у нього.

Під моїми руками солодкий аромат розмарину і лимона піднявся, перебиваючи сморід зараження. Все більше і більше жовчі витікало з рани, поки теча не припинилася. Рука Дракона стала виглядати краще: жахливий зеленуватий відтінок поволі зник, потемнілі і набряклі вени поволі розгладжувалися.

Я видихнула вільніше; але, крім того, я відчувала себе так, ніби настав кінець, і моя робота зроблена. Я повела спів до простого закінчення, вгору і вниз, як було написано у примітках: потрібно було довести заклинання до кінця. Блискуче світіння там, де він тримав руку над ліктем, зросло, стало сильнішим, яскравішим і різкі тонкі лінії світла вистрілили з-під його пальців, покотилися по венах і поширились через них, як гілки. Гниль зникла: м'якоть виглядала здоровою, а шкіра відновлювалася до своєї звичайної нездорової тьмяної блідості, тим не менше це була його власна шкіра.

Я спостерігала за цим, затамувавши подих, ледь сміючи сподіватися, а потім все його тіло здригнулося. Він зробив один довгий, глибокий вдих, примружився на стелю очима, які ожили, і його пальці один за іншим відпустили свою залізну хватку навколо його ліктя. Я маже ридала від полегшення: недовірливо, з надією, я подивилася на його обличчя, посмішка знайшла свій шлях на моє лице, і я посміхалася і далі, коли він глянув на мене з виразом здивованого обурення.

Він насилу підвівся з подушок. Тоді очистив руку від розмарину і кірки лимона і тепер тримав їх в кулаці з виразом скептицизму, а потім нахилився і схопив крихітну книжку з ліжка біля ніг: я поклала її там, щоб дивитися на текст, в той час як співала. Він подивився на заклинання, повернув книгу, щоб побачити корінець, як ніби не зовсім вірив своїм власним очам, а потім випалив,

— Ви, неможлива, нещасна, безглузда суперечність, що на Бога ви зробили зараз?

Я аж присіла в деякому обуренні: чути таке, коли я тільки що врятувала не тільки його життя, а все, чим він був, і навіть все королівство від того, що Вуд міг зробити, якби захопив його.

— А що мені залишалося робити? — зажадала я відповіді. — І звідки мені було знати, що робити далі? Крім того, це спрацювало, чи не так?

З якоїсь причини це тільки зробило його ще лютішим, і він підвівся з мого ліжка, кинув книгу через кімнату, від чого всі примітки повилітали на підлогу, і кинувся в коридор, не кажучи ні слова.

— Ви могли б мені подякувати! — крикнула я йому вслід, ображена, і його кроки зникли, перш ніж згадала, що він був поранений, коли рятував моє життя, і що він, безумовно, подолав довгий шлях, щоб прийти мені на допомогу.

Ця думка тільки змусила мене надутися більше, ніж зазвичай. З таким настроєм я взялася за наполегливу роботу очищення кімнати і зміни ліжка; плями на ліжку, як і повітря, погано пахли, хоча уже без жахливої неправильності. Зрештою я вирішила скористатися для цього магією. Я почала намовляти одне з заклинань, які вивчила на уроках Дракона, але облишила і замість цього пішла і підняла кинуту книжку. Я була вдячна цій маленькій книзі і чаклунові чи відьмі, які написали її, навіть якщо Дракон не був такої ж думки, і була рада знайти у ній, недалеко від початку, магію для освіження повітря: «Tishta», співалося вверх і вниз, з помахом, щоб вказати напрямок. Я спробувала його і опинилася у вогкості, з деяким здриганням повітря. Воно стало холодним і ніби хрустким, але без будь-якого неприємного прикусу; через деякий час я закінчила, постільна білизна стала чистою і виблискувала, ніби була тільки що випраною, і пахла як свіжий стіг сіна біля річки. Я розклала своє ліжко, а потім втомлено сіла на нього, майже здивована, так як останні залишки відчаю покинули мене, а з ними і всі мої сили. Я впала на ліжко і ледь встигла накинути на себе покривало, перш ніж заснути.

* * *

Прокинулася я повільно, спокійно, безтурботно, з сонячним світлом у вікні, яке світило на мене, і тільки тоді відчула, що Дракон знаходився у моїй кімнаті.

Він сидів біля вікна, на невеликому робочому кріслі, дивлячись на мене. Я сіла, протерла очі і подивилася на нього. Він тримав крихітну книгу в руці.

— Що змусило вас вибрати цю книгу? — зажадав він відповіді.

— Вона була повна приміток! — Сказала я. — Я подумала, що там щось важливе.

— Вони не були важливими, — сказав він, хоча й розсердився, коли побачив, що я не повірила йому. — Все було марно, марно і безнадійно, усі п'ять сотень років, відколи вона була написана, і сто років досліджень не довели нічого, крім її марноти.

— Ну, вона не буде марною від сьогодні, — сказала я, складаючи руки на грудях.

— Звідки ви знали, скільки розмарину використовувати? — спитав він. — І скільки шкірок лимона?

— Ви пробували різні пропорції, у цих таблицях! — Вказала я. — Я припустила, що це не має великого значення.

— Таблиці невдач, ви, нерозумна імбецилка! — Закричав він. — Жодна з них не дала ні найменшого ефекту, ні в будь-яких пропорціях, ні з будь-якими домішками, ні з будь-яким варіантом заклинання… Що ви робили?

Я дивилася на нього.

— Я кинула достатньо, щоб зробити хороший запах, і перемішала, щоб зробити його сильнішим. І проказала слова, написані на сторінці окремо.

— У них немає ніякого чаклунства! — сказав він. — Два тривіальні склади, що не мають сили.

— Коли я проспівала їх, повторюючи досить довго, вони викликали магічний потік, — сказала я. — Я співала їх на мелодію «довгих років життя» — Додала я. Він ще більше почервонів і обурився.

І провів наступну годину, допитуючи мене про кожен момент заклинання зокрема, і ставав все більше засмученим: я ледве змогла відповісти на деякі його питання. Він хотів точно знати склади і повтори, він хотів знати, наскільки близько я була біля його руки, він хотів знати кількість пелюсток розмарину і кількість шкурок лимону. Я робила все можливе, щоб розказати йому про це, але відчула себе так, ніби те, що я зробила, відбувалося по іншому, і, нарешті, випалила, коли він сердито записував мої відповіді,

— Але це не має значення взагалі. — Його голова підвелася, а очі злісно зблиснули на мене, але я сказала, ще не повністю переконана, — це лише спосіб. Існує не тільки цей один шлях. — Я махнула рукою на його записи. — Ви намагаєтеся знайти дорогу там, де її немає. Це як… як збирати ягоди у лісі, — різко сказала я. — Ви повинні вибрати шлях через зарості і дерева, і він щоразу інший. — Закінчила я тріумфально, рада, що знайшла пояснення, — воно було таким простим, що принесло мені задоволення. Він тільки кинув ручку і сердито відкинувся на спинку стільця. — Це дурниця, — сказав він, майже жалібно, а потім втупився на свою власну руку з явним розчаруванням: як ніби вважав за краще повернути зараження назад, замість того щоб думати, що він може бути неправий.

Він подивився на мене, а я почала відчувати спрагу і голод, і я була одіта у тонке домоткане плаття Кристини, що висіло на моїх плечах і не утримувало тепло. Мені набридло, я встала, не звертаючи уваги на вираз його обличчя, і оголосила,

— Я йду на кухню.

— Прекрасно, — відрізав він, і пішов у свою бібліотеку, хоча й не виносив запитань без відповідей. Перед тим як мій курячий суп закінчував готуватися, він з'явився за кухонним столом, тримаючи в руках фоліант з блідо-блакитної шкіри, тиснений в сріблі, великий і елегантний. Він поставив його на стіл поруч з дошкою для різання м'яса і твердо сказав:

— Звичайно. Ви маєте дар до зцілення, і це інтуїтивно привело вас до справжнього заклинання, навіть якщо ви не можете докладно згадати подробиці. Це можна пояснити вашою загальною некомпетентністю: зцілення це особлива гілка магічних мистецтв. Я очікую, що ви будете прогресувати і значно посунетеся вперед, коли ми присвятимо нашу увагу цілительству. Почнемо з незначних чарів Groshno. — І він поклав руку на фоліант.

— Ні, поки я не приготую обід, ми не будемо займатися навчанням, — сказала я, не зупиняючись: Я рубала моркву.

Він пробурмотів щось собі під ніс про непокірних ідіотів. Я звернула увагу, що він був голодний. Він був досить щасливий, щоб сісти і з'їсти суп, коли я дала йому миску з товстою скибкою селянського хліба, який я спекла позавчора, і я зрозуміла; мене не було у вежі протягом дня і ночі. А здавалося, що пройшла тисяча років.

— Що сталося з химерою? — Запитала я, відклавши свою ложку, коли ми з'їли суп.

— На щастя, Володимир не дурень, — сказав Дракон, витираючи рот серветкою. Мені знадобилося трохи часу, щоб зрозуміти, що він говорив про барона. — Після того, як гонець був посланий, він організував засідки близько до гір з наживкою у вигляді телят і списниками, яких можна було швидко перекинути у будь-яке місце. Він втратив десятьох, але йому вдалося затримати химеру у годині їзди від гірського перевалу. Я зміг вбити її швидко. Вона була ще малою: десь розміром з поні. Його голос однак звучав дивно похмуро, коли він розказував це.

— Щось не так? — Запитала я.

Він подивився на мене з досадою.

— Це була пастка, — виплюнув він, як ніби це було очевидно будь-якій розсудливій людині. — Я повинен був бути подалі, поки зараження наповнило би весь Двернік і знищило все село, перш ніж я повернуся. — Він подивився на свою руку, відкриваючи й закриваючи кулак. Він змінив свою сорочку, тепер вона була з зеленої вовни, з золотими смугами на зап'ясті. Вона закривала його руку; Мені було цікаво, чи залишився внизу шрам.

— Тоді, — я наважилася, — я зробила добре, коли пішла туди?

Вираз його обличчя можна було порівняти з перекислим молоком посередині літа. — Якщо не рахувати, що ви витратили близько п'ятдесяти років роботи над моїм найціннішим зіллям менш ніж за один день. Невже вам ніколи не приходило в голову, що якби все було так легко, я роздав би по півдюжині флаконів кожному старості села, і врятував би себе від необхідності появлятися в долині?

— Вони не можуть коштувати дорожче, ніж життя людей, — заперечила я.

— Життя, яке перед вами в даний момент, не буде варте й шеляга через три місяці, починаючи з цього моменту, — сказав він. — Слухай, свята простота, у мене залишилася лише одна пляшка рафінованого Вогняного серця: Я почав виготовляти його шість років тому, коли король міг дозволити собі дати мені золота для цього, і буде ще на чотири. Це в тому разі, якщо ми витратимо всі свої ресурси, і якщо припустити, що Рось щедро утримається від стрільби по наших полях, знаючи, що ми голодуємо і інші країни не подадуть у суд, перш ніж ми зможемо повернути борги. І це не рахуючи витрат на будь-який інший еліксир, який ви витратили. Тим більше що Рось має три майстерні і майстрів, які можуть виготовляти зілля, проти наших двох.

— Але ж ми не в стані війни! — обурилася я.

— Будемо навесні, — відрізав він, — як тільки вони почують пісню про Вогняне серце і закам'янілих вовків, вони подумають, що отримали реальну перевагу. — Він помовчав, а потім додав, важко, — Але якщо вони почують пісню про цілительку досить сильну, щоб очищати від зараження, я думаю, що найближчим часом баланс буде на нашу користь, звісно, якщо ви навчитеся це робити.

Я сковтнула і подивилася у тарілку супу. Це було щось нереальне, коли він говорив, що Рось оголосить війну через мене, через речі, які я робитиму, або, як вони припускатимуть, буду в змозі робити. Але я знову згадала жах, який я відчула, побачивши запалені маяки, знаючи, як мало я могла зробити, щоб допомогти тим, кого я любила. До цього часу я взагалі не шкодувала, що взяла флакони, але я не могла більше прикидатися, що не мало ніякого значення, якщо я володітиму такими заклинаннями.

— Як ви думаєте, я могла би допомогти Єржи, коли попрактикую? — запитала я його.

— Допомогти людині повністю зараженій? — Дракон похмуро глянув на мене. Але потім сказав, зробивши мимовільне зізнання, — Ви не могли допомогти мені…

Я підняла свою тарілку і випила решту супу, а потім відклала її в сторону і подивився на нього через посічений шрамами кухонний стіл.

— Добре, — сказала я похмуро. — Давайте почнемо.

* * *

На жаль, бажання вчитися магії не те ж саме, що оволодіти нею. Дрібні заклинання Groshno ставили мене у глухий кут, а заклинання з Метродора залишалися рішуче недоступними. Ще через три дні Дракон поставив мене на лікуючі заклинання, з якими я відчувала себе ніяково і не так, як завжди. Я прийшла в бібліотеку наступного ранку з моєю зношеною книгою у руці і поклала її на стіл перед ним. Він як завжди насупився.

— Чому ви не почали вчити мене з неї? — запитала я.

— Тому що це не для нездібних учнів, — відрізав він. — Мені деколи насилу вдавалося кодифікувати найпростіші чаклунства з неї в зручнішу форму, і жодну з вищих розробок. Незалежно від їх популярності, на практиці вони не варті майже нічого.

— Що ви маєте на увазі під популярністю? — запитала я, а потім подивилася на книгу. — Хто її написав?

Він похмуро глянув на мене.

— Яга, — сказав він, і на якусь мить мені стало холодно і боязко. Стара Яга померла давним-давно, про неї не було багато пісень, і барди в основному співали їх з побоюванням, тільки влітку, в полудень. Вона була мертва і похована п'ятсот років тому, але це не завадило їй з'явитися в Росі сорок років тому, на хрестинах новонародженого принца. Вона перетворила шістьох охоронців, які намагалися зупинити її, в жаб, змусила двох інших майстрів заснути, а потім підійшла до дитини і глянула на дитину, хмурячись, зверху вниз. Потім вона випросталася і оголосила в роздратуванні, — «я випала з часу», — перш ніж зникнути у великій хмарі диму.

Так що смерть не була перешкодою для її раптового повернення, щоб вимагати книгу її заклинань назад, але Дракон став тільки ще більш роздратований, побачивши моє обличчя.

— Припиніть дивитися, як шестирічна дитина. Всупереч поширеній думці, вона мертва, і незалежно від того час, де вона блукала, повинен був вибиратися заздалегідь, я запевняю вас, вона мала іншу мету, ніж бігати і слухати плітки про себе. Що стосується цієї книги, я витратив безладну кількість грошей і зусиль, щоб отримати її, і привітав себе з придбанням, поки не зрозумів, яка вона дратуюче неповна. Вона явно використовувала її тільки щоб підштовхувати свою пам'ять: вона не має ніяких подробиць для реальної роботи.

— Чотири заклинання, які я повторила — усі спрацювали прекрасно, — сказала я, і він витріщився на мене.

Він не вірив мені доти, доки не змусив кинути півдюжини заклинань Яги. Всі вони були схожі: кілька слів, кілька жестів, кілька інгредієнтів з трав і речовин. Ніякий конкретний інгредієнт не мав значення; як і не було строгого порядку в заклинаннях. Я зрозуміла, чому він назвав її заклинання незручними, тому що я не могла згадати навіть, що я робила, коли кидала їх, не кажучи вже про те, щоб пояснити, чому я зробила якийсь певний крок, але для мене вони були невимовним полегшенням після всіх жорстких, ускладнених заклинань, які він вимагав завчити. Мій перший опис був вірним: я відчувала, ніби я вибирала свій шлях через хащі лісу, якого я ніколи раніше не бачила, а її слова були, як дзвіночок десь попереду мене, який передзвонював, щоб сказати, на північному схилі є чорниця, або тут є хороші гриби на березах, або там є легкий шлях через ожину зліва. Книгу не хвилювало, як я добралася до чорниці: вона тільки вказувала мені правильний напрямок, і дозволяла вибирати свій шлях до них самостійно, промацуючи грунт під ногами.

Він ненавидів такий стиль так сильно, що я майже шкодувала його. Врешті-решт він вдався до того, щоб стояти за мною, поки я кидала остаточне заклинання, записуючи кожну маленьку річ, яку я робила, навіть коли чхала від занадто глибокого дихання над корицею, і коли я закінчила, він спробував сам. Було дуже дивно спостерігати за тим, як він сповільнено і втішно повторює мої рухи, як у дзеркалі: він зробив все саме так, як я, але більш витончено, з цілковитою точністю, навіть вимовляючи кожен склад невиразно, як і я, але він не був навіть на півдорозі, коли я вже могла сказати, що заклинання не спрацює. Я сіпнулася, щоб перервати його. Він кинув на мене злісний погляд, так що я здалася і дозволила йому завести себе в гущавину, як я уявляла собі, і коли він закінчив, і не трапилося взагалі нічого, я вказала,

— Ви сказали «мико» коли треба було…

— Ти казала! — відрізав він.

Я безпорадно знизала плечима: Я не сумнівалася, що у мене це слово було, хоча якщо чесно, я не пам'ятала. Це не була настільки важлива річ, щоб її пам'ятати.

— Це було доцільно, коли я це робила, — сказала я, — але коли це робили ви, це було неправильно. Ви ніби йшли по сліду, але за той час упало дерево, або виросли деякі перешкоди, і ви наполягли на продовженні, замість того, щоб обійти навколо.

— Там не було перешкоди! — заревів він.

— Там все переміщується, я вважаю, — задумливо сказала я, малюючи щось повітрі, — ви витрачаєте надто багато часу на самоті в закритому приміщенні, і забуваєте, що живі істоти не завжди залишаються там, де ви на них очікуєте.

Він наказав мені вийти з кімнати в жорсткій люті.

* * *

Я повинна була дати йому спокій: він дувся до кінця тижня, а потім відкопав невелику колекцію інших заклинань з полиць, запилені томи, якими давно ніхто не користувався, повні неохайних заклинань, таких, як у книзі Яги. Всі вони прийшли в мої руки, як нетерплячі друзі. Він взяв їх і співставив з десятками інших у своїх книгах, і з цим багажем почав викладати курс навчання і практики для мене. Він попередив мене про небезпеки вищих розробок: закляття вислизає з ваших рук на півдорозі і стає диким; можна заблукати як уві сні в той час як ваше тіло помиратиме від спраги; а спроба досягти кордону і вийти за його межі забере всю силу, скільки б її у вас не було. Хоча він все ще не міг зрозуміти, як працювали ті заклинання, які підходили мені, він зробився лютим критиком моїх результатів, і зажадав, щоб я казала йому заздалегідь, що я мала на меті, і коли я не могла правильно передбачити результат, він змушував мене опрацьовувати заклинання знову і знову, поки я не досягала бажаного.

Коротше кажучи, він намагався навчити мене, як умів, і показати мені шляхи через мій новий ліс, хоча ця область магії була йому незнайомою. Його до цих пір обурював мій успіх, але не від ревнощів, а з принципу: це ображало його почуття правильного порядку речей, — мої наспіх поставлені розробки діяли, і він довго супився, чому я робила так, а не інакше, коли було очевидно, що я зробила кілька помилок.

Десь через місяць мого навчання він втупився на мене, коли я з усіх сил намагалася створити ілюзію квітки.

— Не розумію, в чому справа, — сказала я, — ниючи, якщо по правді: це було абсурдно важко. Мої перші три спроби виглядали зробленими з бавовняних ганчірок. Тепер мені вдалося створити стерпно переконливу троянду, до тих пір, поки ви не намагалися її понюхати. — Набагато простіше створити звичайну квітку: навіщо це потрібно?

— Це питання масштабів, — сказав він. — Я вас запевняю, що значно легше створити ілюзію армії, ніж реально її утримувати. Що ви робите? — запитав він, як робив іноді, коли стискався з очевидною незавершеністю моєї магії. — Ви не підтримуєте заклинання взагалі — немає ні повторень, ні жестів.

— Я як і раніше дає йому магію. Багато магії, — додала я, нещасно.

Перші кілька заклинань, які не витягували з мене енергію, як висмикнуті зуби, були настільки великим полегшенням, що я наполовину подумала, що найгірше позаду: я думала, що коли я зрозуміла, як магія працює, незалежно від того, що Дракон казатиме — все буде легко. Ну, незабаром я переконалася, що це не так. Відчай і страх підживлювали мою першу роботу, а мої наступні кілька спроб були еквівалентом перших уроків, коли він намагався навчити мене маленьких заклинань — тепер він очікував, що я, як майстер, освою їх без особливих зусиль. Вони дійсно далися мені легко, і тоді він нещадно поставив мене на реальні заклинання, і все знову стало якщо не настільки ж нестерпним, то по крайній мірі дуже важким.

— Як ви даєте йому магію? — запитав він крізь зуби.

— Я вже знайшла шлях! — Сказала я. — І просто залишаюся у потоці. Хіба ви цього не відчуваєте? — запитала я, різко, і підвела руки з ілюзією квітки до нього; він насупився і поклав свої руки навколо моїх, а потім проказав,

— Vadiya rusha ilikad tuhi, — і його ілюзія наклалася на мою зверху, дві троянди в одному просторі — його троянда, як і очікувалося, мала три кільця скоєних пелюсток, і тонкий аромат.

— Спробуймо сумістити їх, — сказав він неуважно, його пальці злегка зарухались, і невеликими зусиллями ми звели наші ілюзії ближче, коли їх майже неможливо було відрізнити одну від одної, а потім вигукнув: — Ах, — коли я побачила структуру його заклинання: воно виглядало майже так, як дивний годинниковий механізм посередині його столу, весь з блискучих рухомих частини. Піддавшись імпульсу я взялася поєднати наші розробки: Я уявила собі щось на подобу колеса млина, яке крутив мій потік. — Що ви… — почав він, а потім різко ми отримали тільки одну троянду, і вона почала рости.

І не тільки троянда: лози піднімалися по книжкових полицях в усіх напрямках, закручувалися навколо древніх фоліантів і досягли вікна; високі тонкі колони, які обрамляли арку дверей, стали березами, оточивши себе довгими гілками з листям; по підлозі простелився мох з фіалками і ніжною папороттю. Квіти цвіли всюди: квіти, яких я ніколи не бачила, з пелюстками дивної форми, інші були з гострими кінцями, яскраво забарвленими, і кімната була наповнена їх густим ароматом, з запахом подрібненого листя і свіжих трав. Я подивилася навколо себе з подивом, моя магія все ще текла легко.

— Це те, що ви уявили? — Запитала я його: це дійсно було не складніше, ніж зробити одну квітку. Але він дивився на буйство квітів навколо нас так само здивовано, як і я.

Він подивився на мене, збитий з пантелику, і в перший раз невизначено, як ніби натрапив на щось несподіване. Його довгі вузькі руки охоплювали мої, і ми далі тримали розу разом. Магія співала в мені, текла через мене; Я відчувала мелодію потоку і живилася нею. Мені раптово стало занадто жарко, і я відчула себе трохи дивно. Я вивільнила свої руки.

Розділ 7

Я тупо уникала його весь наступний день, і занадто пізно зрозуміла, що мій успіх означав, що він уникав мене теж — раніше він ніколи не дозволяв мені пропустити урок. Я не хотіла думати, чому. Я намагалася зробити вигляд, що це нічого не означає, що ми обидва просто хотіли відпочинку від моєї копіткої підготовки. Але я провела неспокійну ніч, і прийшла в бібліотеку наступний ранок з червоними очима і нервами. Він не подивився на мене, коли я увійшла; лише сказав невдовзі, — почніть з fulmkea, на сторінці сорок три, — це було зовсім інше закляття, але він і далі тримав голову схиленою над своєю книгою. Я із задоволенням поринула у роботу, відчувши себе у безпеці.

Так тривало чотири дні — в майже повній тиші і, можливо, пройшов би місяць, протягом якого ми не обмінювались би більше ніж кількома словами на день, відклавши власні амбіції. Але на ранок четвертого дня біля башти зупинилися сани, і коли я виглянула з вікна, то побачила Бориса, але не самого; він привіз матір Касі, Венсу, вона забилася у куточок саней, її бліде кругле обличчя дивилось на мене, укутане хусткою.

Я не бачила нікого з Дверніка з тієї ночі, коли запалали маяки. Данка прислала Вогняне серце назад у Вільшанку, з ескортом похмурих чоловіків, по одному з кожного села долини. Вони прибули до башти озброєні через чотири дні після того, як я транспортувала Дракона і себе у вежу. Це були найхоробріші з них, фермери і ремісники, але на їх обличчях був написаний найгірший жах, який можна було собі уявити; і вони були обережні, хоча і вважали, що Дракон оклигав.

Мер Вільшанки навіть мав сміливість вимагати, щоб Дракон показав рану міському лікареві: він, знехотя зобов'язаний, засукав рукав, щоб показати слабкий білий шрам — все, що залишилося від рани — і навіть сказав лкареві, щоб той перевірив кров з його пальця: вистрибнув чистий червоний колір. Але вони також привезли старого священика у повному фіолетовому вбранні, щоб той промовив благословення над ним, що розлютило його до краю.

— Хто придумав цю нісенітницю? — запитав він у священика, якого, здається, трохи знав. — Ви дозволяєте собі сповідувати дюжини зіпсованих душ: хто-небудь з них був осипаний трояндами, або раптово оголошував себе врятованим і очищеним? Як ви собі уявляєте дію благословення на мене, якби я був заражений?

— Ну, я думаю з вами все гаразд, — сухо сказав священик, і вони нарешті дозволили собі повірити, і мер віддав йому Вогняне серце з великим полегшенням.

Але, звичайно, моєму батькові чи братам не дозволили приїхати; ніхто з мого села не міг би допустити, щоб мене спалили. Люди, які прийшли, поглядали і на мене, а я стояла поруч з Драконом, і я не знаю, як описати те, що було на їхніх обличчях. Я оділа зручну просту спідницю знову, але вони все одно дивилися на мене по іншому — не вороже, але так, як жоден з них ніколи б не подивився на дівчину дроворуба з Дверніка. Це було схоже на те, як я дивилася на принца Марека. Вони дивилися на мене, а бачили когось з історії, на кого можна приїхати подивитися і витріщатися у всі очі, але хто більше не належить до їх життя. Я знітилася під цими поглядами. І була рада повернутися в вежу.

Це був день, коли я взяла в бібліотеку книгу Яги, і зажадала, щоб Дракон припинив робити вигляд, що у мене був більший дар до зцілення, ніж до будь-якого іншого виду заклинань, і дозволив мені дізнатися види магії, які я могла би вивчати. Я не намагалася написати листа додому, хоча вважала, що Дракон відіслав би його. Що я напишу? Я втекла у Двернік, і навіть врятувала село, але у ньому для мене більше не було місця; Я не могла піти і потанцювати на сільському майдані серед моїх друзів, починаючи з того часу, більше шість місяців тому, коли увійшла в бібліотеку Дракона і сіла за стіл.

Коли я побачила обличчя Венси, хоча й невиразно, з вікна бібліотеки, я облишила думати про будь-які заклинання. Я залишила свою роботу висіти в повітрі, незакінчену, хоч він часто наказував мені ніколи не робити цього, і кинулася вниз по сходах. Він крикнув мені вслід, але його голос не міг угнатися зі мною: бо Венси не було би тут, якби Кася могла приїхати сама. Я перестрибнула останні кілька сходинок у великому залі, і в дверях зупинилася тільки на мить:

— Irronar, irronar, — закричала я: це було заклинання для розв'язування утворених вузликів на нитці, і невиразне до того ж, але я марнотратно кинула магію вслід йому, як ніби вирішила проламати собі шлях через хащу сокирою замість того, щоб витратити трохи часу і знайти обхід. Двері підстрибнули, ніби були здивовані, і відкрилися.

Я вилетіла через них на несподівано ослаблих колінах — як Дракон благоволив їдко сказати мені, це була хороша причина для того, що більш потужні заклинання були також більш складними — але втрималася, схопившись за руку Венси, коли вона підняла її, щоб постукати. Її обличчя, зблизька, стислося з плачем; волосся звисало назад, вибившись з-під хустки розпатланою товстою косою, одяг був порваний і вимазаний у бруді: вона була одіта в нічну сорочку і блузу, накинуту зверху.

— Агнешка, — заблагала вона, стискаючи мої руки занадто сильно, почуття душили її, і її нігті уп'ялися в мою шкіру. — Агнешка, я повинна була приїхати.

— Що сталося, розказуйте, — попросила я.

— Вони взяли її сьогодні вранці, коли вона пішла по воду, — сказала Венса. — Троє. Троє ходунів, — її голос зламався.

Була погана весна, коли навіть один ходун виходив з Вуду, і вищипував людей по лісу, як фрукти. Я бачила його одного разу, далеко крізь дерева: величезна гілка-комаха, яку майже неможливо було побачити відразу серед чагарника, і яка була зчленована неправильно і жахливо, тому, коли ходун зарухався, я здригнулася і подалася геть від нього, з приступом нудоти. Їхні руки і ноги були як гілки, з довгими кігтистими стеблами-пальцями, вони вибиралися у ліс, знаходили місця біля стежок і поблизу води, чи поблизу галявин, і мовчки чекали. Якщо хтось підходив до них на відстань витягнутої руки, то не було ніякої можливості врятувати цю людину, якщо поблизу не було багато людей з сокирами і вогнем. Коли мені було дванадцять, люди спімали одного за півмилі від Заточека, маленькому селі, яке було останнім в долині перед Вудом. Ходун вхопив дитину, маленького хлопчика, який пішов з відром по воду, його мати саме прала; вона побачила, як він схопив його і закричала. Поруч було досить жінок, які підняли тривогу, і сповільнили його.

Вони зупинили його нарешті вогнем, але знадобився цілий день роботи, щоб розламати його на шматки. Ходун зламав хлопчикові руку і ногу, там де він схопив їх, і не відпускав, аж поки вони не порізали його тіло на частини і змогли визволити кінцівки дитини. Навіть тоді треба було трьох сильних чоловіків, щоб зламати його пальці на тілі хлопчика, і у нього залишилися шрами навколо рук і ніг з малюнком дубової кори.

Ті, кого ходуни забирали у Вуд, були найменш щасливі. Ми не знали, що з ними відбувалося, але іноді вони поверталися, зіпсовані в найгіршому варіанті: усміхнені, веселі і неушкоджені. Вони здавалися майже людьми для тих, хто не знав їх добре, і ви могли витратити півдня на розмову з одним з них і ніколи не розуміти, що щось не так, поки у вас не встромляли ніж, відрізали вашу руку, вирізали ваші очі, відрізали язика, і весь цей час нелюд продовжував говорити і жахливо посміхатись. А тоді він витягував ніж і йшов всередину вашого будинку, до ваших дітей, в той час як ви лежали сліпий, захлинаючись кров'ю і були безпорадні навіть закричати. Якщо хтось, кого ми любили, був узятий ходунами, єдине, чого слід було бажати, це легкої смерті схопленого, і навіть на неї можна було тільки сподіватися. Ми не знали цього раніше, поки один з них не вийшов з Вуду і показав нам, що вони не вмирали, а потім його вистежили.

— Тільки не Касю, — сказала я. — Тільки не Касю.

Але Венса вже схилила голову. Вона ридала в моїх руках, у які все ще чіплялася залізними пальцями.

— Будь ласка, Агнешка. Будь ласка. — Вона говорила глухо, без надії. Я знала, що вона ніколи не прийшла би просити Дракона про допомогу; це було марно. Але вона прийшла до мене.

Вона не могла зупинити ридання. Я завела її всередину, в невеликий передпокій, і Дракон нетерпляче зайшов до кімнати і простягнув їй мікстуру, вона відсахнулася від нього і закрила обличчя, поки я не дала їй сама. Вона випила її і одразу важко розслабилася, її обличчя розгладилося: вона дозволила мені допомогти їй піднятися по сходах в моою власну маленьку кімнату, і спокійно лягла на ліжко, хоча й з відкритими очима.

Дракон стояв в дверях, спостерігаючи за нами. Я підняла медальйон з шиї Венси.

— У ньому пасмо волосся Касі. — Я знала, що вона зрізала його з голови Касі в ніч перед обранням, думаючи, що у неї нічого не залишиться, щоб згадати її дочку. — Якщо я скористаюся loytalal.

Він похитав головою.

— Що ви збираєтеся знайти, крім усміхненого трупа? Дівчини не стало. — Він вказав підборіддям на Венсу, чиї очі нарешті закрилися. — Вона буде спокійніша після того, як поспить. Скажіть, нехай візник повернеться завтра вранці, щоб забрати її додому.

Він повернувся і пішов, і найгірше було те, як буденно він це сказав. Він не накинувся на мене, не назвав мене дурною; не сказав, що життя сільської дівчини не співмірне з моїм, тому що є шанс, що Вуд може взяти мене, і значно посилитися. Він не сказав мені, що я ідіотка, якщо, сп'янівши від успіхів у метанні пляшок, чи в створенні ілюзій квітів у повітрі, раптом подумаю, що зможу врятувати дівчину, яку забрав Вуд.

Дівчини не стало. І йому було навіть десь трохи шкода, в його звичній різкій манері.

Я посиділа біля Венси, яка оніміла від холоду і тепер зігрівалася, тримаючи її жорсткі червоні мозолясті руки у себе на колінах. Наступав вечір. Якщо Кася була ще жива, вона була в лісі, спостерігаючи, як заходить сонце, і як світло вмирає за деревами. Скільки Вудові потрібно часу, щоб видовбати у когось середину? Я уявила Касю в лещатах ходунів, довгі пальці стискали їй руки і ноги, і вона весь час знала, що відбувається, і що з нею може статися.

Я залишила Венсу спати і пішла вниз по сходах в бібліотеку. Дракон був там, відкривши одну з величезних бухгалтерських книг, у яких він робив записи. Я зупинилася в дверях, дивлячись на його спину.

— Я знаю, що ви хочете поїхати, — сказав він через плече. — Але немає доброти в наданні неправдивої надії.

Я промовчала. Книга заклинань Яги лежала відкрита на моєму столі, маленька і зношена. Я вивчила з неї кілька заклинань землі на цьому тижні: fulmkea, fulmedesh, fulmishta, вони були тверді і нерухомі, далекі від творення іллюзій у повітрі і розпалювання вогню, які могла творити магія. Я взяла книгу і поклала її в кишеню за спиною Дракона, а потім повернулася і мовчки пішла вниз по сходах.

Борис ще був на подвір'ї, чекаючи, його лице було довгим і похмурим: він відірвався від своїх коней, накритих покривалом, коли я вийшла з вежі.

— Можеш відвезти мене до того місця? — запитала я його.

Він кивнув, і я сіла в сани і огорнула ковдру навколо ніг, поки він готував коней для їзди. Він сів на сидіння, гукнув на коней, ляснувши віжками, і сани вискочили на засніжену дорогу.

* * *

Місяць стояв високо, повний і красивий, і його синє світло падало на блискучий сніг навколо. Я відкрила книгу Яги, коли ми помчали, і знайшла заклинання для прискорення бігу. Я тихо заспівала до коней, їх вуха повернулися, щоб послухати мене, і вітер навколо нас зашумів приглушено і товсто, натиснувши важко на мої щоки і розмиваючи зір. Замерзла Шилка, як і блідо-срібна дорога, полетіли назад, і на сході попереду швидко росла тінь, вона росла, росла і зрештою досягла коней, які сповільнилися, а потім зупинилися без будь-якого слова або будь-якого руху віжок. Світ припинив рухатися. Ми зупинилися біля невеликого нерівного скупчення сосен. Вуд стояв перед нами через відкриту ділянку суцільного снігу.

Раз на рік, коли земля відтавала, Дракон брав усіх неодружених чоловіків, більше п'ятнадцяти років, до межі з Вудом. Він випалював смугу землі вздовж краю, роблячи її голою і чорною, а чоловіки йшли за ним, посипаючи землю сіллю, щоби на ній нічого не росло і не вкорінювалося. Поблизу усіх наших сіл ми час від часу бачили султани диму, які піднімалися догори. Ми бачили їх і на іншій стороні лісу, далеко в Росі, і знали, що вони роблять те ж саме. Але пожежі завжди гинули, коли досягали тіні під темними деревами.

Я злізла з саней. Борис подивився на мене зверху вниз, його обличчя було напруженим і жорстким. Але він сказав,

— Я почекаю, — хоча я знала, що йому було страшно: Чекати, як довго? Для чого? Чекати тут, в тіні Вуду?

Я подумала про свого батька, який чекав би на Марту, якби ми з нею помінялися місцями. І похитала головою. Якщо я зможу винести Касю, подумала я, то також зможу перенести її у вежу. Я сподівалася, що заклинання Дракона допоможе мені.

— Їдьте додому, — сказала я, і тоді запитала, раптово бажаючи знати, — у Марти все добре?

Він злегка кивнув.

— Вона вже заміжня, — сказав він, а потім поколивався і додав: — Чекає дитину.

Я пригадала її на обранні, п'ять місяців тому: її червону сукню і чудові чорні коси, її вузьке бліде налякане обличчя. Здавалося неможливим, що ми тоді стояли поруч. Потрібно було зітхнути, болісно і важко, щоб уявити, як вона сидить біля каміна, чекаючи пологів.

— Я рада за неї, — сказала я, з зусиллям, відмовляючись перейнятися ревнощами. Не те, щоб я не хотіла чоловіка і дитини; Я відклала, або вірніше хотіла їх так, ніби збиралася жити до ста років: коли-небудь, згодом, і не думала про когось конкретно. Але малося на увазі життя: вона жила і мала сім'ю, і я ні. Навіть якщо я повернуся з Вуду живою, я не стану серед людей своєю, такою, як була вона. І Кася. Але Кася вже може бути мертва.

Я не хотіла заходити в ліс з такими думками. Я зробила глибокий вдих і жорстко змусила себе сказати,

— Бажаю їй легких пологів і здорову дитину. — Мені навіть вдалося посміхнутися: народження дитини досить лякаючий факт, навіть якщо все уже більш-менш знайоме. — І дякую, — додала я, і відвернулася, щоб перетнути безплідну смугу землі перед стіною великих темних стовбурів. Я почула дзвін упряжі позаду мене, Борис повернув коней і риссю помчав геть, але звук був ніби приглушеним, і незабаром зник. Я не озиралася, і робила крок за кроком, поки не зупинилася під першими гілками дерев.

Падав невеличкий сніг, м'який і спокійний. Медальйон Венси холодив мою руку, коли я відкрила його. У Яги було з півдюжини різних заклинань пошуку, маленьких і простих, здавалося, що вона мала звичку забувати, де поклала речі. — Loytalal, — тихо сказала я до маленького пасма волосся Касі: воно добре діяло для знаходження цілого від частини, як було нашкрябано у поясненні до заклинання. Моє дихання затуманилося невеликою блідою хмаркою і відійшло від мене, пролетівши поміж деревами. Я пройшла між двома стовбурами, і пішла за хмаркою у ліс.

* * *

Я очікувала, що буде страшніше. Але спочатку, здавалося, це був лише старий, занедбаний ліс. Дерева стояли як великі стовпи в темному нескінченному залі, далеко і відособлено одне від одного, їх покручені шишкуваті корені вкривав темно-зелений мох, з дрібною перистою папороттю, яка заснула на ніч. Високі бліді гриби росли в тріщинах, як маршируючі солдатики. Сніг ще не досяг землі під деревами, навіть зараз, в глибині зими. Тонкий шар інею осів на листя і дрібні гілки. Я чула, сову, десь далеко і боку, і ретельно вибирала свій шлях поміж дерев.

Місяць піднявся ще вище, і чисте біле світло проходило крізь голі гілки. Я йшла за своїм власним слабким подихом і уявляла себе невеликою мишкою, яка ховається від сови: як невеличке полювання миші за шматочком хліба, покинутим у гайку. Коли я ходила в ліс по ягоди, то часто уявляла собі щось: я втрачала себе в прохолодній тінистій зелені, в піснях птахів і кваканні жаб, в дзюрчанні потічка зі скель. Зараз я намагалася втратити себе так само, намагаючись бути частиною лісу, не гідною нічиєї уваги.

Але на мене щось дивилося. Я відчувала це все більше і більше; з кожним кроком, зробленим в глибину Вуда, на мої плечі навалювався тягар, як залізне ярмо. Я зайшла всередину, наполовину чекаючи трупів, що звисали з кожного дерева, чи вовків, які стрибають на мене з темряви… Незабаром я забула про вовків. Тут було щось гірше. Істота, яка дивлячись на мене очима Єржи, була тут, вона тут жила, і я була в пастці всередині задушливої кімнати разом з нею, загнана у кут. У цьому лісі теж звучала пісня, але це була дика пісня, яка шепотіла про божевілля і безкінечну лють. Я кралася далі, згорбившись, намагаючись бути маленькою і непомітною.

Зрештою я прийшла, спотикаючись, до невеличкого потічка — мороз наростив товсту кригу на обох берегах і чорна вода, що бігла між ними, поблискувала під місячним світлом, що проходило крізь прогалину у деревах. З іншого боку стояв ходун, його дивна вузька довгаста голова опустилася до води, щоб напитися, його рот був щілиною, відкритою на кінці. Він підвів голову і подивився прямо на мене, з капаючою водою з рота. Очі були на місці сучків дерева, круглі темні сумчасті діри, у яких могли би жити дрібні звірки. З однієї з його ніг звисав клаптик зеленого сукна, затиснутий суглобом.

Ми подивилися один на одного через вузьку біжучу нитку води.

— Fulmedesh, — сказала я, мій голос затремтів, і в землі під ходуном відкрилася тріщина і поглинула його задні ноги. Він оперся іншими частинами його довгого тіла — палицями-кінцівками, мовчки молотячи по землі і підкидаючи бризки води, але земля зімкнулася навколо середини його тіла, і він не міг одразу витягнути себе.

Але заклинання не пройшло для мене без наслідків, я проковтнула крик болю. Я відчула, ніби хтось вдарив мене палицею по плечах: Вуд відчув мою присутність. Я була упевненою в цьому. Тепер він шукав мене. Він спостерігав, і незабаром знайде мене. Я змусила себе рухатися. Перестрибнувши через потік я побігла за моєю слабкою хмаркою заклинання, яке дрейфувало попереду. Ходун намагався спіймати мене своїми довгими дерев'яними пальцями-кігтями, але я вчасно відстрибнула. Я пробігла крізь кільце великих стовбурів і опинилася на відкритому просторі, у центрі якого росло менше дерево, і земля навколо нього була вкрита снігом.

Було ще одне дерево, яке впало, і тяглося через всю галявину — гігантський стовбур, у товщину вищий мого росту. Його падіння відкрило цю галявину, і посередині тепер росло нове дерево, бажаючи зайняти його місце. Але воно було не таке, як інші дерева. Дерева, які я бачила в лісі, були мені відомі, незважаючи на їх пофарбовану мохом кору і скручені під неприродними кутами гілки: дуби і берези, буки і високі сосни. Але це дерево не належало до тих видів, які я знала.

Воно було в обхваті більшим, ніж могли обняти мої руки, не дивлячись на те, що дерево-гігант не могло впасти дуже давно. Кора була гладкою і сірою на дивному вузлуватому стовбурі, з довгими гілками, які рівними колами розходилися від стовбура, починаючись високо вгорі, як у модрини. Його гілки не оголилися зимою, а тримали безліч висохлих сріблястих листочків, які шелестіли на вітрі, з шумом, який здавався знайомим, ніби багато людей говорили разом.

Слід мого заклинання-подиху розчинився у повітрі. Подивившись вниз на глибокий сніг, я побачила, що сліди ніг ходунів, де вони проколювали сніг і лінії животів, намальовані на ньому, вели до дерева. І зробила обережний крок по снігу до нього, а потім ще один, і зупинилася. Кася була прив'язана до дерева. Її спина була притиснута до стовбура, а руки заведені назад і теж прив'язані.

Я не побачила її спершу, тому що її тіло вже покрила кора.

Її обличчя було трохи повернуте, і з-під свіжої кори, яка покрила її, я могла бачити, що її рот був відкритий, і що вона кричала в той час коли кора зімкнулася над нею. Я здавлено скрикнула від безпорадності, і, хитаючись, кинулася вперед і поклала свої руки, щоб доторкнутися до неї. Кора під моїми пальцями була як свіжа шкіра — гладка і жорстка, — Кася була поглинена всередину цілком, і стала частиною дерева і Вуду.

Я не могла вхопитися за кору, хоча й відчайдушно намагалася подряпати і здерти її. Але зрештою мені вдалося зішкребти найтонший шар на її щоці, і під ним виявилася її власна м'яка шкіра — ще тепла, все ще жива. Але коли я торкнулася її щоки своїм пальцем, кора швидко поповзла по ньому, і мені довелося відсмикнути руку, щоб не бути спійманою самій. Я закрила рот руками, ще більше перелякана. Я до сих пір так мало знала: жодне заклинання, яке могло би визволити Касю звідти, не спало мені на думку, нічого такого, щоб отримати у руки сокиру, чи ніж, навіть якби у мене був час, щоб вирізати її звідти.

Вуд знав, що я була тут: навіть тепер його слуги рухалися до мене, прокладаючи собі дорогу через ліс, ходуни, вовки і ще гірші істоти. Я раптом впевнилася, що тут є істоти, які ніколи не покидали Вуд взагалі, настільки кошмарні, що ніхто з жертв не міг розповісти про них через власну смерть. І вони прийдуть.

З голими пальцями в землі, fulmia, повторене десять разів, з переконанням, потрясе землю до основи, якщо у вас є сила, розповіла мені книга Яги — Дракон повірив достатньо, щоб не дозволити мені спробувати навіть десь поруч з вежею. Я сумнівалася, у всякому разі, на рахунок переконання: і не вірила, що колись матиму необхідність потрусити землю до основи. Але зараз я нагнулася до землі і руками розгорнула сніг та опале листя розом з гнилизною і мохом, поки не дісталася до твердої замороженої землі. Я підібрала великий камінь і почала бити ним по землі, знову і знову, розбиваючи грудки і дихаючи на них, щоб зробити землю м'якою, заганяючи нігті в сніг, який розтавав навколо моїх рук і від гарячих сліз, які капали з моїх очей, поки я працювала. Кася була вище і її голова була повернута вгору, її рот був відкритий в беззвучному крику, як у статуї в церкві.

— Fulmia, — сказала я, зануривши пальці глибоко в багнюку, відчуваючи тверді грудки між пальцями. — Fulmia, fulmia, — я повторювала знову і знову, разом з кровотечею зі зламаних нігтів, і я відчувала, що земля чує мене, і стає неспокійною. Навіть земля була тут зіпсована і отруєна, але я плювала на бруд і кричала, — Fulmia, — і уявляла як моя магія проникає в землю, як вода, знаходячи тріщини і слабкі місця, поширюючись від моїх рук і від холодних мокрих колін: і земля відчула поклик і прокинулася. Низьке тремтіння почалося звідти, де мої руки в'їхали в землю, і пішло далі, розходячись навколо дерева. Заморожений бруд став розколюватися на дрібні шматки навкруги, підземні поштовхи ставали дужчими, як хвилі.

Гілки на дереві дико замахали, ніби з переляку, шепіт листя переріс у приглушене ревіння. Я випросталася на колінах.

— Відпусти її! — Закричала я на дерево: і почала бити по стовбуру своїми брудними кулаками. — Відпусти її, або я похороню тебе! Fulmia! — закричала я в люті, і кинулася вниз на землю, і там, де вдарили мої кулаки, земля піднялася і опухла, як річка, наповнена дощем. Магія потекла з мене потоком: попередження Дракона були забуті і проігноровані. Я витратила би кожну краплю себе і померла би тут, на цьому місці, просто намагаючись заштовхнути це жахливе дерево під землю: Я не могла уявити собі світ, який залишала позаду, у якому життя і серце Касі знаходилося би у цьому дереві. Я б скоріше померла, подрібнена власним землетрусом, і потягла його вниз з собою. Я впала на землю, готова уявити яму, яка поглинула би нас усіх.

А потім з тріском, як криголам навесні, кора дерева пішла тріщинами, які побігли вгору і вниз по довжині тіла Касі. Я одразу рвонула вгору і втиснула свої пальці у краї щілини, розширюючи її. Я схопила її за зап'ястя, рука була безвольна і важка, і потягнула. Вона випала з жахливого темного розриву, зігнувшись у талії, як ганчр'яна лялька, і я позадкувала, витягуючи її у сніг, обидві мої руки тримали її зап'ястя. Її шкіра була блідою, як луска риби, і хворобливою, ніби з неї було випито все сонце. Запах весняного дощу і збігаючі по ній тонкі зелені струмки довершували картину… І вона не рухалася.

Я впала на коліна поруч з нею.

— Кася, — кричала я, схлипуючи. — Кася. — Кора вже покривала те місце на дереві, де вона тільки-що була. Я спіймала руки Касі в свої, мокрі і брудні, і притисла до моїх щік, до губ. Вони були холодні, але не настільки, як мої: і у них не було й сліду життя. Я нахилилася і підняла її на моє плече.

Розділ 8

Я вийшла з Вуду на світанку, похитуючись, з Касею, перекинутою через моє плече, як в'язанка дров. Вуд сторонився мене, коли я йшла, ніби боявся, що я повернуся назад до заклинання. Fulmia дзвеніло в моїй голові, як глибокий дзвін, який гупав з кожним важким кроком, який я робила, вага Касі тисла на плече, бруд все ще лежав на моїх руках і на її блідих руці і нозі. Нарешті я виборсалася з-за дерев у глибокий сніг на межу і впала. Я вилізла з-під Касі, зіштовхнувши з себе її тіло. Її очі все ще були закриті. Волосся сплуталося і обліпило її обличчя, там де сік просякнув ним. Я поклала її голову собі на плече, закрила очі і промовила заклинання.

Дракон чекав на нас у верхній кімнаті башти. Обличчя його було важчим і похмурішим, ніж я коли-небудь бачила, він схопив мене за підборіддя і ривком повернув мою голову до себе. Я подивилася на нього, змучена і порожня, в той час як він вивчав моє обличчя і шукав мої очі. Він тримав у руках пляшку у вигляді сердечка; він втупився у мої очі, і це тривало досить довго, потім він відкрив кришеку і вклав мені у руку.

— Пийте, — сказав він. — Все до дна. А потім повернувся до Касі, яка розтягнулася на підлозі, нерухома: він підняв руки над нею і подивився на мене, коли я видала ноту протесту, і не змінив положення рук. — Пийте, — відрізав він, — якщо ви не хочете, щоб я відразу спалив її, щоб мати можливість зайнятися вами. — Він почекав, поки я не почала пити, а потім пробурмотів швидке заклинання, посипаючи трохи подрібненого магічного пилу на її тіло: блискучий бурштиновий чистий саркофаг накрив її, як пташку у клітці, і він повернувся, щоб подивитися, чи я випила мікстуру.

Перший ковток був несказанно смачним: як суміш теплого меду з лимоном, яка знімає біль у горлі. Але коли я продовжила, мій шлунок почало вивертати від занадто солодкої суміші. Я повинна була зупинитися на півдорозі.

— Я більше не можу, — сказала я, задихаючись.

— Все до дна, — повторив він. — А потім ще один, якщо я порахуюю, що це буде необхідно. Пийте, — і я зробила ще один ковток, і ще, і ще, поки насилу не осушила пляшечку. Тоді він схопив мене за зап'ястя і проказав,

— Ulozishtus sovjenta, megiot kozhor, ulozishtus megiot, — і я закричала, відчувши, ніби він підпалив мене зсередини. Я могла бачити, як світло просвічується крізь мою власну шкіру, палаючий ліхтар світив всередині мого тіла, і коли я відвела руки, то побачила, до свого жаху, кілька тьмяних тіней, які рухалися під шкірою. Забувши про гарячковий біль, я спіймала низ моєї сукні і потягла її над моєю головою. Він опустився на коліна на підлогу поряд зі мною. Я сяяла, як сонце, і кілька тонких тіней рухалися всередині мене, як риба, що плаває взимку під льодом.

— Заберіть їх, — сказала я. Тепер, коли я їх бачила, я раптом відчула їх, як вони залишають за собою слід всередині мене, схожий на слиз. Я думала, до свого нерозуму, що я була у безпеці, тому що я не була подряпана, не порізалася, і мене ніхто не вкусив. Я думала, що він тільки вживає заходів обережності. Тепер я зрозумів: я вдихала зараження з самого повітря, під кронами Вуду, і не помічала плаваючих ниток зарази, тому що вони послизали в мене, будучи маленькими і тонкими. — Заберіть їх.

— Я намагаюся, — виплюнув він, схопивши мене за зап'ястя. Він закрив очі і знову почав говорити, довгим повільним співом, який вів все далі і далі, додаючи вогню всередині. Я відвела очі до вікна, до сонячного світла наступаючого дня, і намагалася дихати, поки мене палило всередині. Сльози текли по моїх щоках струмками, і були гарячими на моїх щоках. Його хватку на моїх руках я відчувала як щось прохолодне, для порівняння.

Тіней під моєю шкірою ставало все менше, їх краї згоряли в світлі, як лінія на піску, що руйнується водою. Вони кидалися по тілу, намагаючись знайти місця, щоб сховатися, але він не дозволяв світлу зникати ніде. Я могла бачити свої кістки і органи, світлі контури всередині мене, один з них показував стук серця в моїх грудях. Настало уповільнення, кожен удар ставав важчим. Я смутно розуміла, що питання полягає у тому, чи зможе він випалити заразу з мене швидше, ніж моє тіло може винести. Я похитнулася в його руках. Він різко струснув мною, і я відкрила очі, щоб знайти його погляд: він не порушував хід заклинання навіть на мить, але він сказав очима: не смійте втрачати свідомість, ви, обурлива ідіотка, його очі лютували, і я зціпила зуби і протрималася трохи довше.

Останні кілька тіней стерлися до звивних ниток, а потім зникли і вони, або стали настільки тонкими, що їх не можна було побачити. Він уповільнив спів, а потім зупинив його. Вогонь трохи зменшився, принісши невимовне полегшення. Він запитав, похмуро,

— Досить?

Я відкрила рота, щоб сказати так, будь ласка.

— Ні, — прошепотіла я, страшенно лякаючись прямо зараз. Я відчувала слабкий слиз від тіней всередині. Якщо ми тепер зупинимося, вони занурятьсяся глибоко, ховаючись у моїх жилах і кістках. Вони вкоріняться і почнуть рости і множитися, поки не задушать мене.

Він лише кивнув. Тоді простягнув руку, пробурмотів кілька слів, і в його руці з'явилася ще одна пляшечка. Я здригнулася; він повинен був допомогти мені нахилити її в мій відкритий рот. Я задихалася, ковтаючи еліксир, і він знову почав співати. Вогонь знову піднявся в мені, нескінченний, осліплюючий, пекучий.

Після ще трьох ковтків, кожен з яких розпалював вогонь знову у повну силу, я стала майже впевненою. Я змусила себе ковтнути ще раз, після того, як впевнилася, і, нарешті, майже ридаючи, сказала,

— Вистачить. Цього достатньо. — Але тоді він застав мене зненацька і змусив зробити ще один ковток. Поки я реагувала, він поклав руку на мої рот і ніс, і використав інший розспів, який не викликав вогонь, а закрив мої легені. П'ять ударів серця я не могла дихати взагалі, я дряпала його і тонула на відкритому повітрі: це було гірше за все інше. Я дивилася на нього, бачачи, що його темні очі спрямовані на мене, непримиренні і чекаючі. Вони почали поглинати весь світ; мої очі закрилися, руки розслабилися… в кінці кінців він зупинився, і мої легені з судомою вдихнули, як міхи, втягуючи повітря. Я закричала на нього, лютим безсловесним криком, і відштовхнула від себе, змусивши його сісти на підлогу.

Він якось викрутився, зумівши втримати флакон від розливання, і ми подивилися один на одного, однаково сердиті.

— З усіх екстраординарних дурниць, які я коли-небудь бачив у вашому виконанні, ця найбільша — гаркнув він на мене.

— Ви могли б мені сказати! — крикнула я, обхопивши своє тіло, і все ще тремтячи від жаху. — Я витримала все, і витримала би і цю перевірку, теж.

— Ні, — сказав він рішуче, зі злістю. — Якби ви залишилися заражені, ви б спробували ухилитися, якби я сказав вам про неї.

— Тоді б ви все одно знали про це, у будь-якому випадку! — сказала я, і він стиснув губи в тонку лінію, і відвернувся від мене з жорстким виразом на обличчі.

— Так, — коротко відповів він. — Я б знав.

Тому що тоді йому довелося би вбити мене. Він повинен був би убити мене, можливо, навіть коли б я благала його, переконана, що я, як і він — чиста. Я замовкла, повільно відновлюючи дихання, виміряними, глибокими ковтками.

— Отже я… очищена? — запитала я нарешті, боячись відповіді.

— Так, — сказав він. — Ніяке зараження не може сховатися від останнього заклинання. Якби ми зробили це раніше, вони би вбили вас. Тіням довелося би красти життя з крові, щоб вижити.

Я обм'якла і безвольно закрила обличчя руками. Він підвівся на ноги і закупорив пляшечку. А тоді пробурмотів, — Vanastalem, — підвів руку і підійшов до мене: він простягнув акуратно складений плащ, важкий шовк з оксамитовою підкладкою, темно-зелений, розшитий золотом. Я байдуже глянула на нього, потім подивилася на нього, і тільки коли він відвернувся від мене з роздратованим виразом, я зрозуміла, що останні палаючі жаринки зникали під моєю шкірою, а я була все ще голою.

Я стибкоподібно підвелася на ноги, забувши про плащ.

— Кася, — сказала я, не бажаючи гаяти жодної миті, і повернулася туди, де вона лежала, накрита прозорим саркофагом.

Він мовчав. Я подивилася на нього у відчаї. — Ідіть і одягніться, — сказав він нарешті. — Немає ніякої потреби у поспіху.

Він заволодів ініціативою в той момент, коли я з'явилася у вежі: і не дозволяв її перехопити.

— Там повинен бути шлях, — випалила я. — Він повинен бути. Вони тільки вчора взяли її, вона не була в дереві довго.

— Що? — різко сказав він, і його брови насуплювалися, поки я вихлюпувала на нього свій жах на галявині біля дерева. Я намагалася сказати йому про страшну вагу Вуда, який спостерігав за мною; про відчуття полювання за мною. Я зупинилася: слова не здавалися досить виразними. Але його обличчя ставало все більш темним, поки нарешті я не закінчила останнім усвідомленим мною моментом, коли випала в чистий сніг.

— Вам неймовірно пощастило, — сказав він нарешті. — І ви діяли дуже розумно, хоча в вашому випадку, здається, ці обставини збіглися. Ніхто не заходив в ліс так глибоко, як ви і не повертався цілим: лише… — Він зупинився, і я якимось чином знала, навіть без вимовляння імені, що це була Яга: яка заходила в ліс і виходила коли бажала. Він побачив мою реакцію, і подивився на мене. — У той час, — сказав він, крижаним тоном, — їй було поза сто років, і вона так занурилася у магію, що чорні поганки тяглися вгору, як весною, там де вона проходила. І навіть вона була не настільки дурна, щоб проголошувати велике заклинання всередині Вуду, хоча я допускаю, що в даному випадку, це єдине, що врятувало вас. — Він похитав головою. — Я повинен був прикути вас до стіни, як тільки ця селянка прийшли сюди, щоб поплакати у вас на плечі, я вважаю.

— Венса, — сказала я, мій тупий, змучений розум зовсім забув про неї. — Я повинна піти і розказати Венсі. — Я подивилася в сторону коридору, але він перерізав мені дорогу.

— Сказати їй що? — запитав він.

— Що Кася жива, — сказала я. — Що вона витягнута з Вуду.

— І що їй, безсумнівно, доведеться померти? — жорстоко сказав він.

Інстинктивно я позадкувала до Касі, поставивши себе між ним і нею, підвівши руки вгору — абсолютно марний жест, якби він хотів подолати мене, але він лише похитав головою.

— Припиніть наскакувати на мене, як молодий півник, — сказав він, більш втомлено, ніж з роздратуванням: цей тон змусив мої груди стиснутися в сум'ятті. — Останнє, що нам потрібно, це будь-які подальші демонстрації, до яких ви готові вдатися заради неї. Ви отримаєте її, але поки що вона буде заморожена. Але ви побачите, що краще довести милість до кінця.

* * *

Я дійсно поговорила Венсою, коли вона прокинулася трохи пізніше вранці. Вона стиснула мої руки у дикому благанні. — Дозвольте мені побачити її, — зажадала вона, але я змушена була сказати, що Дракон це категорично заборонив.

— Ні, — сказав він. — Ви можете поплакатися одна одній, якщо хочете; але не більше. Не давайте їй ніяких обіцянок, і не дозволяйте їй бути поруч. Якщо ви прислухаєтеся до моєї поради, то розповісте їй, що дівчина напевне мертва, і нехай вона спробує з цим примиритися.

Але я загартувала себе і сказала їй правду. Краще, подумала я, щоб вона знала, що Кася вирвана з Вуду, і що не буде мучитися, навіть якщо не вдасться її повернути. Я не була впевнена, що мала рацію. Венса волала, плакала і благала мене; якби я могла, я б підкорилася і взяла її. Але Дракон не довіряв мені відносно Касі: він забрав її і помістив у склеп десь глибоко під вежею. Він сказав мені, що він не покаже мені шляху вниз, поки я не вивчу заклинання захисту, які охоронятимуть мене від зараження Вуду.

Я повинна була сказати Венсі, що я не можу; Я повинна була заприсягтися їй на моєму серці, знову і знову, перш ніж вона повірила.

— Я не знаю, куди він сховав її, — закричала я нарешті. — Просто не знаю!

Вона припинила просити і тепер дивилася на мене, важко дихаючи, її руки стискали мої. А потім сказала,

— Ти ревнива злюка — ти завжди ненавиділа її, завжди. Ти хотіла, щоб обрали її! Ти і Галінда, ви знали, що він обере її, знали, і ви були раді, і тепер ти ненавидиш її, тому що він взяв тебе замість неї.

Вона затрусила мене, ривками, і якусь мить я не могла їй опиратися. Було занадто жахливо почути її справжні думки про мене — і побачити розлиту отруту там, де я надіялася знайти чисту воду. Я відчайдушно втомилися, погано себе почувала, пройшовши очищення і витратила всі свої сили, щоби винести Касю з Вуду. Я вивернулася з її рук і вибігла з кімнати, не в силах винести цього, і стала в коридорі, притулившись до стіни, з плачем, не бажаючи навіть витерти обличчя. Венса вийшла до мене, плачучи сама.

— Прости мене, — сказала вона. — Агнешка, вибач мені. Я не мала на увазі… Я не хотіла…

Я знала, що вона не хотіла, але це була правда, хоч і трохи перекручена. Вона поглибила моє власне таємне відчуття провини, мій крик: Чому ви не взяли Касю замість мене? Ми справді були раді всі ці роки, моя мати і я, думати, що я не буду обрана, і я була занадто нещасною потім, хоча й ніколи не ненавиділа Касю за це.

Я не шкодувала, коли Дракон послав Венсу додому. Я навіть не сперечалася довго, коли він відмовився почати вчити мене заклять захисту в той же день.

— Намагайтеся не робити більше дурниць, якщо хочете їй допомогти, — відрізав він. — Вам потрібно відпочити, і якщо ви цього не зробите, то встановлення захисту буде неприємним, і безсумнівно, ще додасться болісний процес вбарабанення необхідності заклинань захисту в вашу голову. Немає ніякої необхідності у поспіху. Нічого не зміниться.

— Але якщо Кася була заражена, як і я… — почала я, і зупинилася: він заперечливо хитав головою.

— Лише кілька тіней прослизнули у ваше тіло разом з диханням; і очищення почалося одразу, поки вони ще не встигли закріпитися, — сказав він. — У її випадку зараження тривало значно довше — я не вдавався би до третьої сили, подібної до закам'яніння, без причини. Чи знаєте ви, що дерево, яке ви бачили, це серце-дерево Вуду? Там, де вони пускають коріння, знаходиться межа поширення зараження, а ходуни харчуються їх плодами. Вона була так глибоко у владі Вуду, як тільки могла бути людина. Йдіть спати. Кілька годин не змінять нічого для неї, але відпочинок можливо втримає вас від вчинення якогось нового безглуздя.

Я дуже втомилася, і неохоче визнала, що він мав рацію, хоча й відчувала, які аргументи крутяться у мене на язиці. Я відклала їх на потім. Але якби я послухалася його і його обережні поради, Кася все ще була би всередині серце-дерева, яке її пожирало і розчиняло; якби я просто ковтала все, що він розповідав мені про магію, я до сих пір була би зайнята заучуванням заклинань до повного отупіння. Він вже казав мені, що ніхто і ніколи не витягував людей з серце-дерева, ніхто ніколи не виходив незміненим з Вуду, але Яга робила це, і тепер я зробила це також. Він помилявся, як і всі ми; і міг помилятися і щодо Касі.

Я встала рано-вранці. У книзі Яги я знайшла заклинання для знищення гнилі; простий розспів, Aish Aish aishimad, і тепер працювала внизу на кухні, вибираючи місця, де цвіль виросла і закріпилася, плями гниючої штукатурки по стінах, синці на яблуках і на одній зіпсованій капусті, яка відкотилася під полицю з пляшками вина. Коли сонячне світло нарешті появилося на сходах, я пішла до бібліотеки і почала стукати книгами на полицях, поки він не з'явився, з втомленими очима і роздратований. Він не дорікнув мені; лише подивився коротко і похмуро, а потім відвернувся, не кажучи ні слова. Я ж воліла, щоб він накричав на мене.

Але він взяв маленький золотий ключик і відімкнув закриту шафу з чорного дерева на протилежному боці кімнати. Я заглянула всередину з-за його плеча: вона була повна тонких плоских листів скла, поставлених вертикально, зі шматками пергаменту між ними. Він витягнув один такий спресований пакет і повернувся до мене.

— Я зберіг його в основному як курйоз, — сказав він, — але це, здається, підійде вам найкраще.

Він поклав його на стіл, все ще в склі: сторінка розповзлася і була забруднена, багато букв мали незвичний вигляд, з нерівним малюнком хвойної гілки, дим з якої заходив в ніздрі обличчя. Була дюжина різних варіантів, перерахованих: suoltal Videl, suoljata akorata, videlaren, akordel, estepum, і так далі.

— Яким з них скористатися? — запитала я його.

— Що? — Обурено вигукнув він, коли я вказала йому, що тут були окремі заклинаннями, а не один довгий розспів, тому що це означало, що він не зрозумів цього раніше. — Я не маю ні найменшого уявлення, — проказав він коротко. — Виберіть один і спробуйте.

Я не могла йому допомогти, але таємно, пристрасно веселилася — це був ще один доказ того, що його знання мали межі. Я пішла в лабораторію по хвою і запалила невеличке димне багаття в скляній мисці на столі в бібліотеці, а потім нахилила голову над пергаментом, глибоко вдихнула дим і спробувала.

— Suoltal, — сказала я, відчуваючи форму слова у роті, але щось було не так, я ніби заснула.

— Valloditazh aloito, kes vallofozh, — сказав він, з жорсткими гіркими призвуками, які вчепилися в мене, як рибальські гачки, а потім зробив швидкий рух одним пальцем, і мої руки підвелися над столом і поплескали три рази. Було схоже на те, що я не мала ніякого контролю над ними, або несподівано заснула. Я відчувала, як за рухом рук-маріонеток хтось копається під моєю шкірою. Хтось переміщав мої руки, і це була не я. Я майже досягла порогу активації заклинання, щоб вдарити по ньому, але він знову поманив пальцем і гачки пропали, і чужий контроль ковзнув геть від мене.

Я була вже на ногах, на півдорозі через бібліотеку, геть від нього, важко дихаючи, перш ніж змогла зупинити себе. Я подивилася на нього ображено, але він не запропонував мені вибачення.

— Коли Вуд робитиме це, — сказав він, — ви не будете відчувати гачків. Спробуйте ще раз.

Пройшло кілька годин, поки ми перебирали заклинання. Жодне з них не діяло правильно, або не так, як було написано на пергаменті. Я спробувала повторити їх сучасною мовою, вимовляючи їх так і сяк, перш ніж, нарешті, зрозуміла, що деякі літери не повинні були звучати так, як я думала. Я спробувала змінювати їх, поки не натрапила на слово, яке звучало чисто; потім ще і ще, поки не склала усі слова разом. Він змусив мене практикувати заклинання знову і знову протягом кількох годин. Я вдихала сосновий дим і видихала слова, а потім він тицькав по моїй голові одним неприємним закрученим заклинанням за іншим.

У полудень він нарешті дозволив мені зупинитися. Я упала в крісло, вичавлена і виснажена; захист працював, але я відчувала себе так, ніби в мене довго тицькали кількома гострими палицями. Я подивилася вниз на старий пергамент, ретельно запечатаний, з дивними буквами; цікаво, скільки йому було років.

— Він дуже старий, — сказав він. — Старше Пільни: можливо навіть старіший за Вуд.

Я вражено подивилася на нього; до цього я ніколи не замислювалася, що раніше Вуду могло не бути — він стояв тут, скільки я себе пам'ятала.

Він знизав плечима.

— Про це знають усі. Він, звичайно, старіший Пільни і Росі: і з'явився тут, коли ця долина вперше була заселена людьми. — Він постукав по склі з пергаментом. — Він від перших людей, які жили в цій частині світу, а це було, як відомо, кілька тисяч років тому. Їхні чаклуни-королі понесли магію на захід, від безплідної землі на протилежному боці Росі, коли вперше оселилися в цій долині. А потім Вуд прокотився над ними, зруйнував фортеці і знищив поля. Мало що залишилося від руїн їхніх фортець у даний час.

— Але, — сказала я, — якщо Вуду тут не було, коли вони вперше оселилися в долині, звідки він узявся?

Дракон знизав плечима.

— Якщо ви підете в столицю, то знайдете там скільки завгодно трубадурів, які будуть раді проспівати вам про прихід Вуду. Це популярна тема серед них, по крайній мірі, коли вони мають аудиторію, яка знає про це ще менше, ніж думає: Вуд пропонує їм величезний простір для творчості. Я вважаю, що є шанс, що одна з цих балад близька до реальної історії. Запаліть вогонь і давайте продовжимо.

Це продовжувалося до кінця вечора, і лише коли потемніло він залишився задоволеним мною. Він намагався відправити мене в ліжко, але я запротестувала. Слова Венси як і раніше шкреблися в задній частині моєї голови, і мені спало на думку, що, можливо, він хотів, щоб я виснажилася, і він міг відкласти все на інший день. Я хотіла побачити Касю власними очима; я хотіла знати, з чим я зіткнулася, вивчити це зараження, і я повинна була знайти спосіб боротися з ним.

— Ні, — сказала я. — Ви сказали, що я можу побачити її, коли навчуся захищати себе.

Він розвів руками.

— Добре, — сказав він. — Ходімо.

Він привів мене до нижньої частини сходів, у підвал під кухнею. Я згадала, як простукувала ці стіни, в розпачі, думаючи, що він вип'є з мене життя; Я опускала руки на кожну стіну, тицяла пальцями в кожну щілину, і тисла на кожну зношену цеглу, намагаючись знайти прохід. Але він привів мене до гладкої відполірованої частини стіни, однієї цілої плити з блідо-білого каменю, суцільної, без будь-якого розчину. Він торкнувся її злегка пальцями однієї руки і пробіг по ній, як павук; Я відчула слабкий сплеск магії. Плита повернулася, відкриваючи сходи того ж блідого каменю, слабо сяючого, які круто вели вниз.

Я пішла за ним по коридору. Він відрізнявся від решти коридорів вежі: був старішим і іншої форми. Наші кроки відлунювали приглушено і м'яко, і по стіні на висоті очей тяглася довга лінія з букв, які не були ні наші, ні з росі: але були дуже схожі на літери на пергаменті з заклинанням захисту. Ми, здавалося, йдемо довгий час, і я все більше і більше усвідомлювала вагу каменю навколо нас, і тишу. Відчуття було, ніби знаходишся у могилі.

— Це гробниця, — сказав він. Ми досягли кінця сходів, зупинившись у невеликій круглій кімнаті. Навіть повітря здавалося тут густішим. Лінія з букв продовжилася по стіні кімнати і на протилежній від нас стороні йшла вгору, малюючи арку, а потім поверталася на ту ж висоту і продовжувалася до сходів по іншій стороні. Всередині арки була кладка з іншого каменю, аж до підлоги, ніби ця частина стіни мала прохід, який потім був закритий. Розмір був достатнім для того, щоб можна було пройти.

— Там хтось похований? — боязко запитала я. Голос прозвучав приглушено.

— Так, — сказав Дракон. — Але навіть королі не заперечують проти обміну, коли вони мертві. А тепер слухайте уважно, — сказав він, звертаючись до мене. — Я не збираюся навчити вас заклинання, щоб проходити крізь стіну. Якщо ви хочете її побачити, я візьму вас з собою. Якщо ви спробуєте доторкнутися до неї, чи дозволити їй підійти на відстань витягнутої руки, я не зможу вас вберегти. Тепер заклинання вашого захисту, якщо ви наполягаєте.

Я запалила маленьку жменю хвої на підлозі і виконала розспів, зануривши обличчя в дим, а потім поклала свою руку у його, і він протягнув мене крізь стіну.

Він змусив мене уявляти найгірше: Касю, яка мучиться, як Єржи, з піною у роті, розриваючи свою власну шкіру; Касю, наповнену ковзаючими темними тінями, які роз'їли все всередині неї. Я була готовою до всього; і приготувалася. Але коли він провів мене через стіну, вона тільки сиділа, зсутулившись у кутку, на тонкому піддоні, охопивши руками коліна. Поруч з нею стояла тарілка їжі і води, і було видно, що вона їла і пила; вона вмилася, її волосся було акуратно заплетене. Вона виглядала втомленою і боялася, але все-таки була у свідомості, і радісно стрибнула на ноги і пішла до мене, простягаючи руки.

— Агнешка, — сказала вона. — Агнешка, ти знайшла мене.

— Не ближче, — рішуче сказав Дракон, і додав, — Valur polzhys, — і лінія гарячого полум'я раптом прокреслила підлогу між нами: я не могла дотягнутися до Касі, і не була в змозі її обійняти.

Я опустила руки по боках і стиснула їх у кулаки — Кася теж відступила назад, залишившись по іншу сторону вогню; вона слухняно кивнула Драконові. Я стояла і дивилася на неї, безпорадна, повна мимовільної надії.

— Ти… — сказала я, і мій голос захлинувся від хвилювання.

— Я не знаю, — сказала Кася тремтячим голосом. — Я не пам'ятаю нічого після того, як вони понесли мене. Вони взяли мене в ліс, і вони… О ні… — І вона зупинилася з таким жахливим виразом обличчя, який я бачила, коли знайшла її в дереві, поховану під корою.

Я повинна була відмовитися від свого бажання потягнутися до неї. Я знову була у Вуді, бачила її осліплене, здавлене корою обличчя, і руки, притиснуті до дерева.

— Не треба про це згадувати, — сказала я загрубілим голосом, нещасно. Я відчула приплив гніву на Дракона за те, що він так довго стримував мене. І вже складала плани в своїй голові: я хотіла використати заклинання Яги, щоб знайти, яке зараження вкоренилося в ній; я хотіла попросити Дракона, щоб він навчив мене заклинання очищення, яке він використав, рятуючи мене. Я зібралася погортати книгу Яги і знайти там щось подібне, і вигнати з Касі тіні Вуду.

— Не думай про це зараз, просто скажи, як ти себе почуваєш? Можливо ти хвора, або тобі холодно.

Я, нарешті, оглянула кімнату. Стіни були з того ж полірованого кістяного білого мармуру, а в глибокій ніші на протилежній стіні лежала важка на вигляд кам'яна труна, у довжину трохи більша за людину, з вирізаними рядами букв та малюнків на боці: високі квітучі дерева і виноградні лози між ними. Над труною у повітрі горіло синє полум'я, і повітря текло з тонкої щілини у стіні. Це була гарна кімната, але абсолютно холодна; це місце не годилося для будь-яких живих істот.

— Ми не можемо тримати її тут, — люто сказала я Драконові, але він лише заперечливо хитнув головою. — Вона потребує сонця і свіжого повітря, ми можемо замкнути її в мою кімнату замість цїєї.

— Краще тут, ніж у дереві! — сказала Кася. — Агнешка, будь-ласка, скажи мені, з моєю матір'ю все в порядку? Вона намагалася побігти за ходунами — я боялася, що вони схопили її теж.

— Так, — сказала я, витерши обличчя, і зробивши глибокий вдих. — З нею все в порядку. Вона дуже хвилювалася за тебе, і до цього часу хвилюється. Я скажу їй, що ти в порядку.

— Чи можу я написати їй? — запитала Кася.

— Ні, — сказав Дракон, і я повернулася до нього.

— Ми можемо дати їй огризок олівця і аркуш паперу! — сердито сказала я. — Це не дуже велике чаклунство, я думаю.

Його обличчя залишилося похмурим.

— Ви не настільки дурна, — сказав він мені, — щоб думати, що вона могла провести в серце-дереві ніч і день, а потім вийти і розмовляти з вами, як і раніше.

Я зупинилася, мовчки, боючись. Заклинання від гнилі, знайдене у Яги, просилося назовні. Я вже відкрила рот, щоб кинути його, але це була Кася. Це була моя власна Кася, яку я знала краще, ніж будь-хто на світі. Я подивилася на неї, і вона подивилася на мене, нещасна і перелякана, але відмовляючись плакати або жалітися. Це була її душа.

— Вони поклали її в дерево, — сказала я. — Живою, і я дістала її живою, перш ніж до неї добрався Вуд.

— Ні, — сказав він рішуче, і я подивилася на нього і повернулася до Касі. Вона дивилася на мене, намагаючись не виглядати безпорадно.

— Все в порядку, Агнешка, — сказала вона. — Добре, що з мамою все в порядку. Що… — Вона сковтнула. — Що зі мною буде?

Я не знала, що їй відповісти.

— Я знайду спосіб очистити тебе, — сказала я відчайдушно, не дивлячись на Дракона. — Я знайду заклинання, щоб бути впевненою, що роблю все правильно… — але це були тільки слова. Я не знала, як довести Драконові, що з Касею все буде добре. Він явно не хотів слухати. І якщо я не зможу переконати його якимось чином, він буде тримати Касю тут все своє життя, якщо буде потрібно, поховану з цим стародавнім царем і без клаптика сонячного світла, і вона ніколи не побачить нікого, кого вона любила, не житиме взагалі. Він був настільки ж великою небезпекою для Касі, як і Вуд — бо не хотів ризикувати, щоб врятувати її.

І навіть до цього, спало мені на думку у спалаху гіркоти, він хотів забрати її до себе у вежу — хоча це означало взяти її так само, як взяло серце-дерево — щоб з'їсти дівчину по-своєму. Він не хвилювався тим, що викорчовує її з життя, роблячи в'язнем у башті, щоб вона служила йому, то чому він повинен думати за неї тепер і ризикувати?

Він стояв за кілька кроків позаду мене, трохи далі від вогню і від Касі. Його обличчя було замкнутим, не відбиваючи ніяких почуттів, а тонкі губи були міцно стиснуті. Я відвернулася і спробувала згладити обличчя і приховати свої думки. Якби я знала заклинання, яке дозволяло би мені пройти через стіну, мені б залишалося тільки знайти спосіб ухилитися від його уваги. Я могла би спробувати накласти на нього сонні чари, або домішати дещо в його обід: полин, зварений з ягодами тиса, випарити сік до стану пасти, додатити три краплі крові і промовити заклинання, яке зробить швидку отруту без смаку.

Раптово різкий їдкий запах диму від палаючих соснових голок повернувся в мій ніс, і ця моя думка дивно заметалася, ніби намагалась вискочити геть. Я відсахнулася від неї, вражена, і зробила крок назад від лінії вогню, затремтівши. З іншого боку Кася чекала, щоб поговорити: її обличчя, рішуче, з ясними очима, було повним довіри, любові і вдячності — було трохи страху і занепокоєння, але нічого, крім звичайних людських почуттів. Я подивилася на неї, а вона подивилася на мене зі зростаючою тривогою. Але я не могла говорити. Запах сосни все ще стояв у моїх ніздрях і роті, і мої очі жалило димом.

— Агнешка? — запитала Кася, її голос змінився чирез зростаючий страх. Я нічого не сказала. Вона дивилася на мене через лінію вогню, і її обличчя, ніби крізь туман, здавалося, посміхнулося, а потім стало нещасним, її рот змінював форму раз за разом, намагаючись чогось досягти, пробуючи різні вирази. Я зробила ще один крок назад, і все стало ще гірше. Її голова нахилилася, очі далі були спрямовані на моє обличчя, і трохи розширилися. Вона перенесла свою вагу, обравши іншу позицію. — Агнешка, — сказала вона, ніби перестала боятися, впевнено і тепло, — все в порядку. Я знаю, що ти допоможеш мені.

Дракон, який стояв поруч зі мною, мовчав. Я втягнула повітря, дихаючи. І до сих пір нічого не могла сказати. Горло було закрите. Мені вдався лише шепіт,

— Aishimad. — Їдкий, гіркий запах троянди поплив у повітрі між нами.

— Будь ласка, — сказала мені Кася. Її голос раптово зламався на ридання, як у актора в п'єсі, що рухається від одного акту до іншого. Вона підняла руки до мене, і підійшла трохи ближче до вогню, її тіло нахилилося. Вона підійшла дуже близько. Запах посилювався: як спалювання гілок, повних соку. — Агнешка.

— Припини це! — Я плакала. — Зупинися.

Вона зупинилася. Якусь мить Кася ще стояла, а потім її руки опустилися, а обличчя спорожніло. Запах гниючого дерева хвилею прокотився по кімнаті.

Дракон підняв руку.

— Kulkias vizhkias haishimad, — сказав він, і світло з його рук упало на її шкіру. Там де він освітив її, я побачила товсту зелену тінь, строкату, як глибокі шари листя, накладені один на одного. Щось подивилося на мене з її очей, і погляд був дивним і нелюдським. Я упізнала погляд: те, що дивилося на мене, було схоже на відчуття чиєїсь присутності у лісі, коли Вуд намагався мене знайти. Ніяких слідів Касі не залишилося взагалі.

Розділ 9

Він наполовину підтримував мене, коли знову потягував через стіну і ми вийшли в передпокій гробниці. Коли ми пройшли, я сповзла на підлогу поруч з моєю маленькою купою попелу від хвої і тепер дивилася на неї. Я майже ненавиділа її за те, що хвоя украла брехню від мене. Я не могла навіть плакати; це було гірше, ніж якби Кася була мертва. Він стояв за мною.

— Там є шлях, — сказала я, дивлячись на нього знизу вгору. — І є спосіб дістати її звідти. — Це був крик дитини, благання. Він мовчав. — Це заклинання ви використали на мені.

— Ні, — сказав він. — Воно тут безсиле. Очищувальне заклинання ледь спрацювало навіть у вашому випадку. Я попереджав вас. Вуд пробував переконати вас нашкодити собі?

Я затремтіла всім тілом, згадуючи гіркий смак жахливої думки, яка провзла через мою голову: полин і ягоди тису, швидка отрута.

— Вам, — сказала я.

Він кивнув.

— Це йому могло сподобатися: переконати вас, щоб ви убили мене, а потім знайти який-небудь спосіб, щоб заманити вас назад в ліс.

— Що це таке? — Спитала я. — Що таке всередині неї? Ми говоримо Вуд, але дерева… — я раптово впевнилася. — дерева у лісі пошкоджені, так само, як Кася. І він живе у них, не показуючи себе.

— Ми не знаємо, — сказав він. — Вуд був тут раніше за нас. Можливо, навіть раніше за них — додав він, вказуючи на стіни з дивним древнім написом. — Можливо вони розбудили Вуд, або створили його, і боролися з ним деякий час, а потім він знищив їх. Цей склеп все, що від них залишилося. Тут була стара вежа. Від неї залишилася лише купа цегли, розкиданої по землі, коли люди Пільни з'явилися у цій долині і знову сколихнули Вуд.

Він замовк. Я занурилися в себе, огорнувши руками коліна. Я не могла вгамувати тремтіння. Нарешті він важко сказав,

— Ви готові дозволити мені покінчити з цим? Швидше за все, від неї не залишилося нічого, щоб рятувати.

Я хотіла сказати «так». Я хотіла щоб ця істота пішла, зникла, істота, яка носила обличчя Касі, яка використовувала не тільки її тіло, але і все, що було в її серці, в її свідомості, щоб знищити тих, кого вона любила. Мене майже не хвилювало, що Кася могла бути там. Якби вона там була, я не могла уявити собі нічого жахливішого, ніж опинитися в пастці в своєму власному тілі, і діяти як чиясь жахлива маріонетка. І я не могла переконати себе не сумніватися у словах Дракона, коли він сказав, що вона померла, і тепер знаходиться поза досяжністю будь-якої очищуючої магії, яку він знав.

Але я врятувала його, коли він вважав, що я не зможу цього зробити. І я до цього часу ще так мало знала, і брела, спотикаючись, від однієї неможливості до іншої. Я уявила собі агонію знаходження потрібного заклинання в книгах — місяці або роки напруженої праці.

— Поки що ні, — прошепотіла я. — Ще ні.

* * *

Якщо раніше я була байдужою студенткою, то тепер відносилася до навчання абсолютно по-іншому. Я повернулася до книг і тепер брала з полиць навіть заборонені, якщо він не бачив мене. Я продивлялася зміст і читала те, що стосувалося моєї проблеми. Я читала заклинання і на півдорозі відмовлялася від них, поспішаючи вперед; Я кидалася у вищі розробки, не будучи впевнена, що маю для цього основу. Я дико проривалася через ліс магії, відштовхуючи ожину з мого шляху, не звертаючи уваги на подряпини і бруд, не звертаючи уваги на те, куди йду.

По крайній мірі кожні кілька днів я знаходила щось з досить слабою надією, щоб переконати себе, що це варто спробувати. Дракон брав мене до Касі пробувати всякий раз, коли я просила, набагато частіше, ніж мені вдавалося знайти що-небудь, що дійсно варто було спробувати. Він дозволив мені розрити всю бібліотеку, і нічого не сказав, коли я пролила олію і порошки на його стіл. Він не тиснув мене, щоб я дозволила Касі піти. Я ненавиділа його і його мовчання люто: Я знала, що він тільки дозволяв мені переконатися, що не було нічого, що могло допомогти.

Вона — істота в ній — більше не прикидалася. Вона дивилася на мене по пташиному яскравими очима і іноді усміхалася, коли мої розробки нічого не змінювали: жахливою посмішкою.

— Агнешка, Агнешка, — тихо наспівувала вона деколи, знову і знову, коли я намагалася кинути нове заклинання, так що я повинна була проштовхуватися ніби через кущі, слухаючи її. Я виходила від неї з відчуттям болю у тілі і кістках, і знову піднімалася до себе повільно, ступаючи по сходах зі сльозами, які капали з мого обличчя.

По долині в цей час котилася весна. Якби я спостерігала з вікна довше (я тепер робила це рідко, навіть не кожного дня), я могла би побачити роботу Шилки, яка несла буйні білі крижини потрісканого льоду, і смугу відкритої трави, яка зростала від низин, у гонитві за снігом до гір по обидва боки долини. Дощ пронісся над долиною як срібна хвиля. Усередині башти я пересихала в безплідній землі. Я продивилася кожну сторінку книги Яги, і кілька інших фоліантів, які підходили до моєї блукаючої магії, а також усі інші книги, які Дракон міг запропонувати. Там були заклинання зцілення, очищення, заклинання оновлення і життя. Я намагалася знайти бодай щось — з дедалі меншою надією знайти потрібне мені взагалі.

Вони провели свято Весни в долині до початку сівби, запаливши у Вільшанці купу сухої деревини, вогонь був такий великий, що я ясно бачила його з вежі. Я була одна у бібліотеці, коли почула слабкий обривок музики, принесеної вітром, і виглянула у вікно, щоб побачити свято. Мені здавалося, що вся долина ніби увірвалася в життя, ранні пагони, підштовхуючи один одного, вилізали на усіх полях, ліси налились блідою зеленню навколо кожного села. А далеко внизу були холодні кам'яні сходи, і Кася у могилі. Я відвернулася, поклала руки на стіл, опустила на них голову і заридала.

Коли я підвела голову, у плямах сліз і плачу, він був поряд, і сидів, дивлячись у вікно, його обличчя було похмурим, руки складені на колінах, і пальці стислися, він ніби стримувався від бажання мене торкнутися. Він поклав хусточку на стіл переді мною. Я взяла її, витерла обличчя і прочистила ніс.

— Я намагався, одного разу, — різко сказав він. — Тоді я був молодим чоловіком, і жив у столиці. Була одна… жінка… — його обличчя злегка деформувалося, ніби у самоіронії. — Передовсім красива, природно. Я вважаю, що більше немає ніякої причини приховувати її ім'я — вона вже сорок років як у могилі: графиня Людмила.

Я вражено подивилася на нього, не знаючи, що мене збентежило найбільше. Він був Драконом: він завжди був у вежі, і завжди буде, постійний і вічний, як гори на заході. Думка про те, що він колись жив у іншому місці, що був колись молодим чоловіком, здавалася мені зовсім неправильною; і в той же час, я так само легко прийняла ідею, що він любив жінку, уже сорок років як мертву. Його обличчя в даний час мало знайомий мені вираз, але я подивилася на нього знову, вражена. Лінії в куточках його очей і рота — це було все, що видавало його роки. У всьому іншому він був ще молодий чоловік: все ще з твердими рисами обличчя, з темним волоссям, якого не торкнулося срібло сивини, з блідою гладкою шкірою на необвітрених щоках, з довгими витонченими руками. Я спробувала уявити його молодим майстром у суді, на мій погляд, він майже вклався у образ — у гарному одязі, переслідуючи деяку прекрасну дворянку… — і тут моя уява спіткнулася. Для мене він був звичним серед книг і меблів, бібліотеки та лабораторії.

— Вона була заражена? — запитала я, заплутавшись.

— О, ні, — сказав він. — Не вона. Її чоловік. — Він зробив паузу, і я задалася питанням, чи захоче він продовжити. Він ніколи не говорив про себе, і не розказував про суд, де його принизили. Через деякий час, однак, він продовжив, і я зачаровано слухала.

— Граф відправився до Росі для ведення переговорів по договору, через гірський перевал. Він повернувся з неприпустимими умовами і нитками зараження. Людмила була мудрою жінкою і керувала домом, а її нянька взнала достатньо, щоб попередити її: вони віднесли його в підвал і замкнули двері з сіллю, і сказали усім, що він захворів.

— Ніхто в столиці не думав, що красива молода жінка зважиться на скандал навколо себе, в той час як її чоловік лежав хворий; і найменше я, коли вона зробила мене предметом свого переслідування. Я був ще молодий і дурний, і досить самовпевнений, вірячи у себе і свою магію, і захопився нею замість того, щоб стривожитися — а вона була розумною і рішучою, щоб скористатися моїм марнославством. Вона повністю затягла мене у свої сіті, перш ніж попросила врятувати його.

— Вона була особливо спритна в розумінні людської природи, — додав він сухо. — І сказала мені, що вона не може залишити його в такому стані. Вона готова була поступитися своїм місцем в суді, своїм титулом, репутацією, але до тих пір, поки він хворий і заражений, її честь вимагає, щоб вона залишалася прикутою до нього; тільки врятувавши його, я міг би звільнити її, щоб вона втекла зі мною. Вона спокусила мій егоїзм і мою гордість відразу: запевняю вас, що я уявляв себе благородним героєм, що обіцяє врятувати чоловіка моєї коханої. А потім вона дозволила мені його побачити.

Він замовк. Я насилу дихала, сидячи, як миша під деревом з совою, надіючись, що він продовжить розповідати. Його погляд був звернений всередину, у спогади, і я відчувала свого роду провину: Я подумала про Єржи, який жахливо сміявся з мене, про Касю на ложі нижче з яскравим блиском в очах, і знала, що приблизно такий вигляд був зараз і на моєму обличчі.

— Я провів півроку у спробах, — сказав він нарешті. — Я був тоді найсильнішим майстром Пільни; І був впевнений, що не було нічого, чого б я не міг зробити. Я обшукав бібліотеку короля і університет, обходячи усі заклинання захисту. — Він махнув рукою в бік столу, де лежала книга Яги. — Тоді я купив і цю книгу, серед інших менш мудрих спроб. Але ніщо не допомагало.

Його рот скривився знову.

— Тоді я прийшов сюди. — Він вказав на вежу одним пальцем, навкруги. — Тут жила одна відьма, яка охороняла людей від Вуду, Ворона. Я думав, що вона могла знати відповідь. Вона була вже старою, і більшість майстрів ретельно уникали її; жоден з них не хотів бути посланий, щоб її замінити, коли вона, нарешті, помре. Я не боявся цього: я був занадто сильний, щоб бути відісланим сюди.

— Але… — сказала я, вражено, і закусила губу; він подивився на мене як вперше, коли уїдливою підняв брову. — Але вас вислали сюди, в кінці кінців? — Нерішуче продовжила я.

— Ні, — сказав він. — Я сам зробив вибір. Король не відчував особливого ентузіазму з приводу мого рішення: він вважав за краще тримати мене біля себе, і його наступники часто тисли на мене, щоб я повернувся. Але Ворона умовила мене. — Він знову відвернувся від мене, дивлячись у вікно і через долину на Вуд. — Ви коли-небудь чули про село під назвою Поросна?

Назва була смутно знайома. — Пекарка в Дверніку, — сказала я. — Її бабуся була з Поросни. Вона пекла булочки.

— Так-так, — сказав він, нетерпляче. — У вас є які-небудь ідеї, де воно знаходилося?

Я безпорадно пригадувала: я ледь згадала назву. — Десь на Жовтих Болотах? — запропонувала я.

— Ні, — сказав він. — Воно стояло п'ятьма милями нижче по дорозі від Заточека.

Заточек був у двох милях від безплідної смуги, що оточувала Вуд. Це було останнє село в долині, останній бастіон перед Вудом; і так було все моє життя.

— Вуд забрав його? — прошепотіла я.

— Так, — сказав Дракон. Він встав і пішов по велику книгу, я бачила, як він робив запис у неї в той день, коли прийшла Венса, щоб повідомити нам про Касю. Він приніс книгу до столу і відкрив її. Кожна велика сторінка була розділена акуратними лініями на рядки і стовпці, з ретельними записами, як видаткова книга: в рядках стояли номери, імена людей і місцевості: скільки заражених, скільки зникло; скількох вилікувано, яке число загиблих. Сторінки були наповнені записами. Я простягла руку і перевернула кілька сторінок назад, пергамент жовтів, але чорнила ще трималися: на книгу була вчеплена слабка магія збереження. Рік за роком цифри меншали, і я повернула сторінки. Інцидентів останнім часом помітно побільшало.

— Вуд проковтнув Поросну у ту ніч, коли Ворона померла, — сказав Дракон. Він простягнув руку і перевернув товсту пачку сторінок, туди, де писав хтось інший, менш впорядковано, лише записи: кожен випадок був просто вписаний, як історія, написано було більше і лінії трохи хиталися.

«Сьогодні гонець з Поросни: у них лихоманка і сім хворих. Він не зупинявся в жодному селі. І теж був хворим. Протиотрутний настій полегшив його лихоманку і семикратна інсталяція Агати була ефективна при очищенні тіла від хвороби. Сім частин шафрану у срібному посуді до заклинання, і п'ятнадцять протиотрути.»

Це був останній запис цією рукою.

— Я якраз повертався у столицю, — сказав Дракон. — Ворона розповіла мені про посилення Вуду і попросила мене залишитися. Я з обуренням відмовився; думаючи, що це нижче мене. Вона сказала мені, що не було кому вести навіть підрахунок померлих, і я обурився; я велично вказав їй, що знайшов би спосіб, і що все, що було зроблено чаклунством Вуду, я міг би скасувати. Я сказав собі, що вона була старою слабою дурепою; і що Вуд посилився через її слабкість.

Я обняла себе руками, поки він говорив, дивлячись на невблаганну книгу, і порожню сторінку під цим записом. Тепер я хотіла, щоб він припинити говорити: я не хотіла чути нічого більше. Він намагався бути добрим, оголюючи переді мною свою поразку, а все, про що я могла думати, була Кася — Кася і її крик всередині мене.

— Наскільки я міг дізнатися згодом — шалений гонець догнав мене на дорозі — вона пішла в Поросну, узявши з собою сумку з зіллям, надіючись зцілити хворих. І тоді Вуд вдарив. Їй вдалося вислати кількох дітей до наступного села, швидше за все бабуся вашої пекарки була серед них. Вони розповіли мені про сімох ходунів, які прийшли, несучи саджанці серце-дерев.

— Я ще був в змозі прийти туди, запізнившись на півдня. Вони посадили серце-дерево крізь її тіло. Вона ще була живою, якщо це можна назвати життям. Я зумів дати їй швидку смерть, але це було все, що я міг зробити, перш ніж повинен був утікати. Село зникло, і Вуд проштовхнув свій кордон далі.

— Це був останній великий набіг, — додав він. — Я зупинив наступ, посівши її місце, і з тих пір більш-менш стримую його. Але він завжди намагається розширитися.

— А якби ви не залишился? — Запитала я.

— Я єдиний майстер в Пільні, досить сильний, щоб стримувати його, — сказав Дракон, без будь-якої зарозумілості: лише констатація факту. — Кожні кілька років він перевіряє мою силу, і один раз в десять років або близько того здійснює серйозну спробу, як останній напад на ваше село. Двернік тільки одне село на краю Вуду. Якби йому вдалося вбити або заразити мене там, і посадити кілька серце-дерев — на той час, коли прийшов би інший майстер, Вуд поглинув би твоє село і Заточек, і був би на порозі до східного проходу до Жовтих Боліт, він пошириться, якщо матиме можливість. Якби я дозволив їм відправити слабішого майстра, коли Ворона померла, до теперішнього часу вся долина була б захоплена.

Те ж відбувається з боку Росі. Вони втратили чотири села за останнє десятиліття, і ще два до цього. Вуд досягне південного проходу до провінції Київ в наступному, і тоді… — Він знизав плечима. — Тоді ми дізнаємося, чи зможе він поширитися через гірський перевал, я вважаю.

Ми сиділи мовчки. Я уявляла собі як Вуд повільно, але невблаганно захоплює моє село, всю долину, а потім весь світ. І уявила, дивлячись вниз з вікна вежі, нескінченні ряди темних дерев, які взяли вежу в облогу; як шепіт ненависті розходиться подібно до хвиль в кожному напрямку, ворушачи листя, і в ньому не залишилося ніяких живих істот. Вуд задушив усіх, і перетягнув вниз під корені. Як це було з Поросною. Як це було з Касею.

Сльози ковзали по моєму обличчю, залишаючи повільний слід, хоч я не плакала. Я була занадто спустошена, щоб плакати. Світло було тьмяним; відьомські ліхтарі ще не горіли і його обличчя перетворилося в невиразну абстракцію, а в сутінках його очі неможливо було прочитати.

— Що було далі? — Спитала я, щоб заповнити тишу, відчуваючи порожнечу. — Що сталося з її чоловіком і з нею?

Він поворухнувся.

— З ними? — сказав він, випливаючи із задуми. — З Людмилою? — Він зробив паузу. — Після того, як я повернувся в столицю останній раз, — сказав він нарешті, — я сказав їй, що не маю ніякого зілля чи закляття, щоб вилікувати її чоловіка. Я привів двох інших майстрів із суду, щоб ті підтвердили, що його зараження невиліковне, вони були абсолютно приголомшені, в свою чергу, що я дозволив йому жити так довго, і я дозволив одному з них умертвити його. — Він знизав плечима. — Вони намагалися створити інтригу, як зазвичай відбувається, коли є щось більше, ніж трохи заздрості одного чарівника до іншого. Вони запропонували королю думку, що я повинен отримати покарання за те, що приховував зараженого. Сподіваючись, що король відмовиться від покарання, але залишиться декий осадок невдоволення мною, як деякий маленький і дрібний ляпас, я вважаю. Я віддячив їм тим же, оголосивши, що не збираюся залишатися у столиці, незалежно від того, що дехто про це думає.

А Людмила — я не бачився з нею більше. Вона спробувала видряпати мені очі, коли я сказав їй, що ми повинні умертвити його, і її реакція і слова досить швидко розчарували мене щодо істинної природи її почуттів до мене, — додав він сухо. — Але вона успадкувала маєток і одружилася вдруге через кілька років, з дрібним герцогом; народила йому трьох синів і дочку і дожила до семидесяти шести років в якості ведучої матрони суду. Я вважаю, що через це барди зображають мене лиходієм, і її благородною вірною дружиною, яка намагається врятувати свого чоловіка будь-якою ціною. Це навіть не брехня, я вважаю.

Це був момент, коли я зрозуміла, що вже знала цю історію. Я чула, як її співали. Людмила і чарівник, тільки в пісні хоробра графиня переодягалася старою селянкою і наймалася прислугою до чарівника, який вкрав серце її чоловіка, і зрештою знаходила його всередині будинку. Вона викрала серце і врятувала його. Мої очі защипало гарячими слізьми. У пісні ніхто не був зачарований для збереження у гробниці. Герой завжди рятував усіх. І не було негарного моменту в темному підвалі, де графиня плакала і волала, протестуючи, в той час як три майстри засуджували її чоловіка до смерті, а потім почали інтригувати один проти одного.

— Ви готові її відпустити? — спитав Дракон.

Я не була, але… Я так втомилася. Я не могла продовжувати ходити вниз, по сходах, до істоти, у якої було обличчя Касі. Я не врятувала її взагалі. Вона все ще була в лісі, як і раніше поглинена Вудом. Але fulmia все ще тремтіло в моєму животі глибоко внизу, чекаючи, і якби я сказала йому «так», якби залишилася тут і уткнулась головою в свої руки, коли він піде, і повернеться, щоб сказати мені, що все зроблено, я подумала, що знову зареву, і зруйную вежу, і все навколо нас.

Я подивилася на полиці, на всі одразу, відчайдушно: нескінченні ряди книг зі своїми секретами виглядали як цитадель. Що робити, якщо одна з них до цих пір тримає в секреті спосіб, який повернув би Касю? Я встала і пішла вздовж полиць, ведучи своїми руками по корінцях, по буквах з золотим тисненням, на які безглуздо натикалися мої сліпі пальці. Напис Luthe знову зупинив мене, фоліант, оправлений у шкіру красивого жовтого кьльору, який я взяла без дозволу так давно, і який розлючений Дракон забрав у мене, перш ніж я хоч трохи почала розумітися у магії, перш ніж я взнала, як багато і як мало я могла зробити. Я поклала свої руки на нього а потім різко запитала,

— Кого він викликає? Духів?

— Ні, це абсурд, — сказав Дракон, нетерпляче. — Виклик духів не що інше, як шарлатанство. Це дуже легко — вдавати, ви можете викликати щось невидиме і безтілесне. Виклик не робиться так тривіально. Це виклик… — Він зробив паузу, і я була здивована, побачивши його небажання говорити далі. — Істини, — сказав він, нарешті, знизавши трохи плечима, як ніби цього було недостатньо, і неправильно, але настільки близько, наскільки він міг сказати. Я не розуміла, як можна викликати істину, якщо тільки він не мав на увазі побачити в минулому те, що було брехнею.

— Але чому ви були такі злі, коли я почала читати книгу, а потім ганялися за мною? — запитала я.

Він подивився на мене.

— Чи означає це, що магія здається вам тривіальним процесом? Я думав, що ви були налаштовані на деяку мету, якимось чарівником в суді, підірвати дах вежі, на що ви витратили би всі свої сили і вас засипало би камінням, тим самим змушуючи мене виглядати некомпетентним дурнем, який занадто довіряв учневі.

— Але завал убив би мене, — сказала я. — Ви думаєте, що хтось із суду має на вас зуб?

— І спробує зачаклувати селянку з половиною унції магії, щоби здобути перемогу наді мною, або для того, щоб мені наказали повернутися в суд, тим самим принизивши? — запитав Дракон. — Звичайно. Більшість придворних рахують селян на один щабель вище корів, і на один щабель нижче своїх улюблених коней. Вони абсолютно раді повести тисячу вас в сутичку з росами для отримання деякої незначної переваги на кордоні; і навряд чи моргнуть оком через втрати. — Він змахнув рукою. — У будь-якому випадку, я, звичайно, не міг чекати, поки ви прочитаєте її до кінця.

Я дивилася на книгу на полиці під моїми руками. Я згадала, як читала її, як вона давала мені відчуття задоволення і впевненості, і, підкоряючись раптовому імпульсу, витягнула книгу з полиці і повернулася до нього, притиснувши її до грудей. Він подивився на мене з побоюванням.

— Чи може це допомогти Касі? — запитала я його.

Він відкрив рота, щоб заперечити, але я бачила, що він вагався. Він дивився на книгу, хмурився і мовчав. І нарешті сказав:

— Сумніваюся в цьому. Але Summoning — дивна книга.

— Це заклинання не зашкодить їй? — Запитала я, але отримала у відповідь лише роздратований погляд.

— Звичайно воно може зашкодити, — сказав він. — І ви не чули, що я тільки що сказав? Заклинання повинно бути прочитане до кінця без зупинок, щоб подіяти, і якщо у вас не вистачить сил, щоб зробити це, вся будівля заклинання зруйнується, згубно для вас, коли ви вичерпаєте себе. Я бачив як його читали тільки один раз, три відьми разом, кожна з яких була учнем у іншої, передаючи книгу одна одній, щоб продовжувати читання. Воно мало не вбило їх, а вони в жодному разі не були слабкими.

Я подивилася на книгу, важку, з золотим тисненням. І перестала сумніватися. Я згадала, як мені подобався смак заклинання на язику, як воно затягувало мене. Я глибоко зітхнула і сказала:

— Ви кинете його зі мною?

Розділ 10

Спершу ми її прикували. Дракон приніс з собою важкі залізні кайдани і заклинанням засунув один кінець глибоко в кам'яну стіну склепу, а Кася — чи істота всередині Касі — стояла і спостерігала за нами, не кліпаючи. Я провела навколо неї вогняне кільце, і коли він закінчив, загнала її до стіни, а іншим заклинанням він охопив її руки наручниками. Вона пручалася, думаю, більше для того, щоб створити нам незручності, ніж з якогось занепокоєння, вираз її обличчя залишався тим самим, та ж нелюдська порожнеча, і її очі не покидали мого обличчя. Вона стала худішою. І їла дуже економно. Досить, щоб утримувати тіло Касі в живих, і недостатньо, щоб утримати мене від споглядання, як вона зношується, як її тіло худішає, а на обличчі западають щоки.

Дракон приніс вузьку дерев'яну підставку і я поклала Summoning на неї. Він подивився на мене.

— Готові? — запитав він мене, жорстким і формальним тоном. Він був одягнений в строгий одяг з шовку, шкіри та оксамиту в смужках, і одів рукавички; ніби захищаючись від чогось подібного, що сталося минулого разу, коли ми працювали разом, створюючи ілюзію. Мені здавалося, що це було століття назад, і так далеко, як Місяць. Порівняно з ним я виглядала неохайною у своєму домотканому одязі, волосся були стягнуте у простий пучок позаду, просто щоб стримувати його від наповзання на очі. Я нахилилася, відкрила книгу і почала читати вголос.

Заклинання полонило мене майже відразу, і тепер я знала про магію досить, щоб це відчути, і опертись на свої сили. Але Виклик не наполягав на повному поглиненні магії від мене: я намагалася годувати його, як робила у більшості моїх заклинань, стійким виміряним потоком магії замість окремих вливань, і він дозволив мені робити це. Слова вже не відчувалися непроникними. Я до цього часу не могла слідувати за смислом, або згадати попередню сторінку, почавши наступну, але я почала відчувати, що не втрачаю смисл. Ніби я пам'ятала, принаймні, деякі слова, але якось неправильно: це було як читати улюблену казку з дитинства, і знайти її незадовільною, або, по крайній мірі, не такою як пам'ятаєш. Виклик відрізнявся від решти заклинань досконалістю, живучи в золотому місці розпливчатої і люблячої пам'яті. Я дозволила магії текти через мене, і коли закінчила сторінку, то зупинилася, і наступну почав Дракон: він наполягав на черговості, і похмуро читав би і більше, якби я не запротестувала.

Його голос вимовляв слова трохи інакше, з більш чіткими краями і менш чітким ритмом, і спершу він не відчував себе досить впевнено. Але потім продовжив без будь-яких ускладнень, наскільки я чула, і до кінця другої сторінки його читання вирівнялося, і я ніби слухала, як обдарований оповідач розповідає іншу версію казки, яку я любила, і він подолав моє інстинктивне роздратування від того, що розповідає трішки по-іншому. Але коли я змінила його, мені довелося щосили напружитися, щоб не втратити нитку тексту, і докласти більше зусиль, ніж для першої сторінки. Ми намагалися розповісти історію разом, але розповідали по-різному. Я зрозуміла, в тривозі, ще коли читала, що було недостатньо того, що він був моїм учителем: три відьми, яких він бачив виконуючими заклинання, напевне були більше схожі одна на одну магією і вмінням, ніж він і я.

Я продовжувала читати, штовхаючи себе далі, і мені вдалося дійти до кінця сторінки. Коли я закінчувала, слова знову потекли гладко і легко, але тільки тому, що стали моїми знову, і, коли Дракон почав читання, струс був ще гіршим. Я сковтнула пересохлим ротом і подивилася зі свого місця — Кася дивилася на мене зі стіни, де вона була прикута, посміхаючись огидною посмішкою. Вона вже могла сказати, так легко, як і я, що цього не буде достатньо, що ми не зможемо успішно завершити роботу. Я подивилася на Дракона, похмуро зосередженого на читанні сторінки, його брови були похмуро зведені з жорстким виразом. Він попередив мене, що припинить читання, перш ніж ми зайдемо занадто глибоко. Якщо він побачить, що ми не зможемо добитися успіху, то він спробує згорнути заклинання, так безпечно, як тільки зможе, і контролюватиме процес руйнування. Він тільки погодився спробувати, (коли я погодилася прийняти його рішення), припинити свою частину роботи і потриматися подалі від потоку, якщо вважатиме за необхідне зробити це.

Але Виклик був уже сильний, наповнений магією. Ми обидва повинні були проявити твердість і продовжувати йти далі. Уже не було ніякого безпечного способу припинити його. Я подивилася на обличчя Касі, і згадала відчуття чиєїсь присутності у лісі — чим би це не було, воно було у ній; зараз це була та сама присутність. Якщо Вуд був тут, в Касі — якщо він знав, що ми робимо, і знав, що Дракон був поранений і втратив деяку частину своєї сили, він вдарить знову, відразу ж. Він знову прийде у Двернік, або, можливо, у Заточек, пробуючи спочатку посісти меншу вигоду. У моєму розпачі, щоб врятувати Касю, в своїй жалості до моєї печалі, ми просто зробимо Вудові подарунок.

Я відчула, що щось потрібно змінити, що завгодно, а потім проковтнула свою власну нерішучість і потяглася тремтячою рукою, щоб накрити його руку, якою він тримав сторінку. Його очі метнулися до мене, а я перевела подих і почала читати разом з ним.

Він не зупинився, хоча й люто глянув на мене — що ви собі думаєте, і чого ви хочете досягти? Але через мить він зрозумів і спіймав ідею того, що я намагалася зробити. Наші голоси спочатку звучали жахливо врізнобій, коли ми намагалися звести їх разом, заклинання захиталося, погрожуючи обрушитись, ніби його будувала дитина з камінців. Але потім я перестала намагатися читати, як він і просто інтонувала дещо, даючи інстинкту вести мене: я виявила, що дозволяючи йому читати слова з сторінки, я власним голосом можу створювати мелодію, вибираючи одне слово або лінію, і повторювати знову двічі або тричі, іноді наспівуючи замість слів, і моя нога починала постукувати, щоб задати ритм.

Він спершу чинив опір, дотримуючись чистоти і точності у власній роботі, але моя магія пропонувала йому запрошення, і мало-помалу він почав читати менш різко, підлаштовуючись під ритм моїх ударів. Він залишав простір для моїх імпровізацій, даючи їм свободу. Ми перегорнули сторінку разом і продовжили без паузи, і на середині сторінки лінія заклинання почала литися з нас, як музика, його голос рішуче ніс слова, в той час як я співала їх разом з ним, високі і низькі ноти, деколи різко, шокуюче, тепер це було легко.

Ні-ні, не легко; це слово не було адекватним. Його рука була щільно притиснута до моєї; наші пальці переплелися, і наша магія також. Заклинання лилося з нас без зусиль, як вода, що падає вниз. Зараз його було би важче зупинити, ніж продовжувати.

І тепер я розуміла, чому він не зміг знайти потрібних слів і не був в змозі сказати мені, може заклинання допомогти Касі чи ні. Виклик не народив звіра або об'єкт, не викликав деякого уявного припливу сил; не було ніякого вогню або блискавки. Єдине, що він зробив, це заповнив кімнату чистим прохолодним світлом, навіть не настільки яскравим, щоб нас засліпити. Але під цим світлом все стало виглядати по іншому. Камені у стінах стали напівпрозорі, білі прожилки всередині них зарухалися, як річки, і коли я подивилася на них, вони розказали мені свою історію: дивну глибоку нескінченну розповідь, на відміну від усього людського, багато років назад, коли камінь відчував себе одним цілим. Синій вогонь, який танцював в кам'яній чаші, був у нескінченному сні, як пісня, замкнута у собі; Я придивилася у його мерехтіння і побачила храм, де він народився, далеко звідси, який давно став руїною. Але я звідкись знала, що цей храм стояв поза часом, і що я могла кинути заклинання і створити полум'я, яке буде жити після мене. Вирізані стіни гробниці оживали, написи поблискували. Якби я дивилася на них досить довго, то змогла би зрозумітити їх, я була впевнена у цьому.

Ланцюги загримали. Кася зараз несамовито боролася з ними, і дзенькіт залізних ланок під стіною створив би жахливий шум, якби заклинання залишило для нього місце. Але дзенькіт був приглушений, як м'який гуркіт, десь далеко, і не відволікав мене від чар. Я не сміла подивитися на неї — поки що ні. Коли б я це зробила, я б знала. Якби Касі вже не було, якби від неї нічого не залишилося, я б знала. Тепер я дивилася на сторінку книги страшенно ретельно, і ми продовжували читати. Він піднімав кожну сторінку догори; Я брала її і обережно закінчувала перегортати. Кількість сторінок під моєю рукою росла і росла, Магія заклинання виливалося з нас, і, нарешті, я підвела голову, стиснувши живіт, щоб подивитися на неї.

З обличчя Касі на мене дивився Вуд: нескінченною глибиною шелестячого листя, шепочучи про ненависть, бажання і гнів. Дракон зробив паузу, бо моя рука стисла його руку. Кася була там. В глибині. Я могла бачити її, збентежену в цьому темному лісі, її руки навпомацки рухалися перед нею, її очі дивилися, не бачачи, і вона здригалася від гілок, які зачіпали її обличчя, від колючкок, які пили кров з глибоких подряпин на її руках. Вона навіть не знала, що вона більше не була в лісі. Вона була у пастці, в той час як Вуд потроху рвав її, щоб напитися з її страждань.

Я відпустила руку Дракона і ступила до неї. Виклик не згас: Дракон продовжив читання, і я продовжувала годувати заклинання своєю магією.

— Кася, — покликала я, і підвела свої руки до її очей. Світло Виклику бризнуло з долонь блискучим гострим білим світлом, яке було важко витримати. Я побачила власне обличчя, відбите в її широко розведених осклянілих очах, і мою власну таємну заздрість, коли я бажала, щоб все, чим її наділила природа, було і в мене, якби не ціна, яку доведеться заплатити. Сльози навернулися мені на очі; я знову відчула, як Венса обрушує свої слова на мене, і на цей раз від них не було ніякого порятунку. Я почувалася при Касі як пусте місце — дівчина, яка не має значення, якої пан ніколи не захоче; весь час я відчувала себе в незграбному заплутаному безладі поруч з нею. Всі шляхи вели до неї: місце було відведене для неї, подарунки та увага теж, кожен використовував свій шанс любити її, поки був час і можливість. Навіть якщо я деколи хотіла виділитися, щоб заявити про себе. Це ніколи не продовжувалося довго, але тепер здавалося боягузтвом: я насолоджувалася мрією стати обраною і плекала таємне насіння заздрості щодо неї, хоча мала розкіш викинути його, коли була обрана.

Але я вже не могла зупинитися: світло досягло її. Вона повернулася до мене. Загублена, в лісі, вона повернулася до мене, і на її обличчі я побачила глибокий гнів, стримуваний довгі роки. Все своє життя вона знала, що буде обрана, хоче вона того чи ні. Терор тисяч довгих ночей дивився на мене, терор, який лежав поруч з нею у темряві. Цікаво, чи уявляла вона руки страшного Майстра на ній, і його дихання на своїй щоці… Позаду мене я почула, як Дракон різко втягнув повітря; він збився і зупинився. Промінь світла, який випромінювався з моїх рук, моргнув.

Я кинула на нього розпачливий погляд, але ще коли я це робила, він знову продовжив читання, його голос жорстко дисциплінувався, а погляд повернувся на сторінку. Світло просвічувало його повністю: він якимось чином зробив себе прозорим, як скло, спустошив свої думки і почуття, щоб нести заклинання. О, як я теж хотіла це зробити; Але не думаю, що змогла би. Я повинна була повернутися до Касі з усіма моїми брудними заплутаними думками і таємними бажаннями, і я повинна була дозволити їй побачити їх, побачити мене — блідого черв'яка, який звивався під корою, яку здерли. І я повинна була побачити її думки, оголені переді мною, і це боліло ще гірше: тому що вона ненавиділа мене теж.

Вона ненавиділа мене за те, що я була в безпеці і що мене любили. Моя мати не змушувала мене дертися на високі дерева; не змушувала ходити пішки три години щодня туди і назад в гарячу липку пекарню в місті, щоб дізнатися, як готувати торти. Моя мати не поверталася до мене спиною, коли я плакала, і не казала мені, що я повинна бути хороброю. Моя мати не розчісувала моє волосся триста разів на день, бажаючи бачити мене красивою і доглянутою — як ніби вона хотіла дочку, яка буде жити в місті, стане багатою, і відправлятиме гроші своїм братам і тим, кого вона дозволить собі любити — ох, я й гадки не мала, що її секретом була гіркота, кисла, як зіпсоване молоко.

А потім — потім вона ненавиділа мене навіть за те, що Дракон вибрав мене. Вона не була обрана, і тепер була такою, як всі. Я бачила, як вона сидить на бенкеті після всього, недоречна на ньому, і шепоче, що вона ніколи не уявляла, що залишиться тут, у селі, в будинку, який не хотів вітати її з поверненням. Вона зважилася заплатити ціну, і була хороброю; але тепер не залишилося нічого, для чого потрібно було бути хороброю, і туманне майбутнє попереду. Старші сільські парубки тепер посміхалися їй з якоюсь дивною, задоволеною упевненістю. Півдюжини з них підходили щоб заговорити з нею під час бенкету: хлопці, які ніколи не казали їй ні слова, або тільки дивилися на неї здалеку, ніби не сміючи чіпати, тепер підходили і говорили з нею фамільярно і розв'язно, як ніби вона не мала іншого виходу, як сидіти там і бути вибраною кимось із них. А коли я повернулася в шовку і оксамиті, і моє волосся було спіймане в мережу ювелірних виробів, а мої руки, повні магії, давали мені владу робити те, що мені подобалося — вона подумала, що це могло бути її, що це повинно було статися з нею, що я була злодієм, який забрав те, що належало їй.

Це було нестерпно, і я також бачила її сором від таких думок; але так чи інакше ми повинні були це перенести.

— Кася! — Я подумки кричала їй, щосили, тримаючи світло неухильно направленим на неї, щоб вона побачила його. Я побачила, як вона застигла в нерішучості, якусь мить вагаючись, а потім, спотикаючись, рушила до мене, з піднятими вперед руками. Вуд напав на неї, коли вона повернула, гілки дряпали її і лози заплутувалися навколо її ніг, і я нічим не могла допомогти. Я могла тільки стояти і утримувати світло, в той час як вона впала, насилу підвелася, і знову впала, зі зростаючим страхом на обличчі.

— Кася! — Я плакала. Вона тепер повзла, як і раніше наближаючись, її лице кровоточило, залишаючи кривавий слід на опалому листі і темному мохові позаду неї. Вона хапалася за коріння і тяглася вперед, навіть коли гілки били і відкидали її назад, але вона була ще так далеко.

А потім я знову подивилася на її тіло у ланцюгах, на обличчя, куди вселився Вуд, і він посміхнувся мені. Вона не могла втекти. Вуд навмисно дозволив їй спробувати, щоб побенкетувати на її сміливості, і на моїй надії. Він міг відтягнути її назад в будь-який момент. І міг дозволити їй підійти досить близько, щоб побачити мене, можливо, навіть відчути своє тіло, подув повітря на обличчі, а потім лози вискочать і накинуться на неї, буря опалого листя огорне її, і Вуд закриє мене від неї знову. Я застогнала у протесті, мало не втративши нитку заклинання, а потім Дракон сказав позаду мене, його голос був дивний і тихий, він говорив ніби здалеку,

— Агнешка, очищення. Ulozishtus. Спробуй його. Я можу закінчити сам.

Я обережно згорнула потік своєї магії до Виклику, це було як підводити пляшку, не даючи краплям магії сповзати по ній. Світло зникло, і я прошепотіла,

— Ulozishtus. — Це було одне з заклинань Дракона, з тих, що легко прийшли до мене; я не пам'ятала інших слів, які він мені казав. Але коли слово пролонгувалося моїм язиком, ретельно сформувавшись, я згадала відчуття від нього — вогонь, який горів в моїх жилах, і страшенну солодкість зілля на язику. — Ulozishtus, — повторила я, розтягнувши його повільніше, — Ulozishtus, — виділивши кожен склад у маленькі іскри, які ніби вдаряли по труті, як кресало. А всередині Вуду я побачила тонкий слід диму, який закурився від одного наросту лози навколо руки Касі; Я прошепотіла — Ulozishtus, — направивши енергію на нього, і потік диму, який піднімався перед нею, виріс, а коли я зробила це втретє, крихітне жовте полум'я розцвіло на лозі, яка тримала її руку.

— Ulozishtus, — знову сказала я, даючи йому ще трохи магії, і обривки магії перетворилися на новий вогонь на згасаючій гілці. Полум'я зміцніло, і там, де воно торкалося лози, вона відсахувалася і відходила, обпечена. — Ulozishtus, ulozishtus, — співала я, годуючи вогонь, роблячи його вище, і, коли вогонь піднявся, я перекинула його на лози і листя навкруги неї.

Кася підвелася вгору, звільняючи руки від згорілої лози, плоть на них стала рожевою від опіків. Вона знову могла рухатися, і тоді пішла до мене крізь дим і тріск палаючого листя, і навіть побігла, коли гілки запалали і почали падати навколо неї. Її волосся було припалене, одяг порвався, і по обличчю текли сльози, місцями шкіра почервоніла і покрилася пухирями. Її тіло смикалося до мене у наручниках, корчилось в крику люті, і я плакала і кричала, — Ulozishtus! — знову і знову. Вогонь зростав, і я знала, що так само, як Дракон міг вбити мене, очищаючи від тіней, Кася може померти тут і зараз, згоріти у моїх руках.

Я була вдячна йому тепер за довгі страшні тижні, коли я намагалася знайти хоч щось, що завгодно; я була вдячна за всі невдачі, за кожну хвилину, яку провела тут, в цій кімнаті, з істотою, яка наді мною сміялася. Вони дали мені сили, щоб заклинання працювало. Голос Дракона стабільно лунав позаду мене, як якір, доспівуючи до кінця Виклику. Кася наближалася, і все навколо неї горіло. Я могла бачити дуже мало простору за нею — вона вже була досить близько, і те, на що вона дивилася власними очима, було полум'ям, яке лизало її шкіру, ревуче і хрустке. Її тіло біля стіни склепу відійшло від каменю і обм'якло. Пальці застигли, опустившись, і раптом по її шкірі побігли зелені струмки.

Краплі соку стікали з її очей і носа і струмками текли по обличчю, як сльози, і їх чистий і свіжий солодкий запах здавався жахливо неправильним. Її рот округлився в беззвучному крику, а потім крихітні білі корінці виповзли з-під її нігтів, як у дуба, що росте вночі. Вони піднялися з раптовою жахливою швидкістю до наручників, затверділи до сірої деревини, ще навіть коли вони росли, і з шумом, як льдохід посередині літа, ланцюги розлетілися.

Я нічого не могла зробити. Просто тому що не було часу, щоб зробити хоч що-небудь: це сталося швидше, ніж я могла усвідомити. В один момент Кася була прикутою, а у наступний стрибнула на мене. Вона була неймовірно сильною, і кинула мене на землю. Я схопила її за плечі, і, тримаючи її, скрикнуля. Сік стікав з її обличчя, забруднюючи моє плаття, і падав на мене з постукуванням, як дощ. Він повз по моїй шкірі краплинками, як бісер, оплітаючи моє захисне заклинання. Її губи відійшли назад і з'явилися зуби, разом з гарчанням. Її руки зімкнулися навколо мого горла, як лози, гарячі, обпалюючі, і, виростаючи, почали повзти по мені. Дракон читав все швидше, проходячи через останні слова, добігаючи до кінця заклинання.

Я здушено прохрипіла

— Ulozishtus! — дивлячись в очі і на обличчя Касі, яке перекосилося наполовину від люті, і наполовину від агонії, в той час як її руки стискалися. Вона дивилася на мене зверху вниз. Світло Виклику заповнювало кожен куточок кімнати, від нього неможливо було ухилитися, і ми дивилися одна на одну, відчуваючи кожен секрет, кожну дрібну ненависть і ревнощі кожної, і сльози змішалися з соком на її обличчі. Я плакала теж, сльози ковзали з моїх очей, навіть коли вона витиснула повітря з мене і мій зір почала затуманювати темрява.

Вона задушено сказала,

— Агнешка, — це був її власний голос, тремтячий від впізнавання, і один за іншим вона забрала пальці з мого горла. Мій зір прояснився, і, дивлячись на її обличчя, я побачила сором і ніяковість. Вона дивилася на мене з запеклою любов'ю, і також з мужністю.

Я знову схлипнула, ще один раз. Сік висихав, і вогонь поглинав його. Маленькі корінці зів'яли і розсипалися в попіл. Ще одне очищення могло би убити її. Я знала про це: просто відчувала. І Кася посміхнулася мені, тому що тепер вона могла говорити знову, і опустила голову, одним повільним рухом. Відчуваючи, що моє власне обличчя зіжмакане, некрасиве і нещасне… І тоді я сказала,

— Ulozishtus. — Останній раз.

І подивилася на обличчя Касі, кидаючи останній голодний погляд, але з її очей на мене глянув Вуд: чорний гнів, повний диму, пекучої жари — його коріння було посаджене у Касю надто глибоко, щоб вирвати його повністю. Кася однак уже тримала свої руки подалі від мого горла.

А потім Вуд зник.

Кася упала на мене. Я скрикнула від радості і обвила її руками, а вона вчепилася в мене, тремтячи і ридаючи. Її все ще лихоманило, тіло била дрож, і її пізніше вирвало на підлогу, коли я підтримувала її, слабо плачучи. Її руки робили мені боляче: вони були гарячі і важкі, і вона притулила мене до себе занадто сильно, мої ребра скрипіли від болю під шкірою. Але це була вона. Дракон закрив книгу з остаточним важким стуком. Кімната була повна м'якого світла: у ній не було місця для Вуду, де він міг би сховатися. Це була Кася, і тільки Кася. Ми перемогли.

Розділ 11

Дракон був дивний і мовчазний після того як ми закінчили боротьбу і понесли Касю, повільно і втомлено, вгору по сходах. Вона була байдужою, тільки деколи вихоплюючись з стану забуття, дряпаючи повітря перед собою і слабшаючи знову. Її обм'якле тіло було неприродно важким: як дерево дуба, ніби Вуд якось залишився у ній, змінившись і трансформувавшись.

— Він пішов? — відчайдушно запитала я його. — Пішов?

— Так, — коротко сказав він, коли ми піднімалися довгими спіралеподібними сходами: навіть з його власною фізичною силою кожен крок був боротьбою, ми ніби намагалися нести дубову колоду, підтримуючи її нашими руками, і ми обидоє були втомлені. — Summoning показав би нам. — І більше не сказав жодного слова, поки ми не занесли її в найближчу гостьову кімнату, а потім він став збоку ліжка, дивлячись на неї зверху вниз, його брови чітко вирізнялися на обличчі, а потім повернувся і вийшов з кімнати.

У мене не було часу, щоб думати про це. Кася лежала в лихоманці і хворіла протягом місяця. Вона перебувала у постійному півсні і витала в кошмарах, ніби до сих пір перебувала в лісі, і вона змогла відкинути Дракона від неї майже через всю кімнату. Нам довелося прив'язати її мотузками до залізних ніжок ліжка, а потім змінити їх на ланцюги. Я спала, згорнувшись калачиком на килимку біля її ніг, підскакувала, щоб дати їй воду, коли вона кричала, і пробувала протиснути кілька шматочків їжі в її рота: вона не могла проковтнути більше, ніж один або два кусочки хліба за один прийом.

Мої дні і ночі злилися один з одним і порвалися на періоди — година напівдрімоти, і десять хвилин на її заспокоєння і годування — так що я ніколи не могла виспатися належним чином, і спочатку ходила приголомшеною кілька днів. Правда це тривало лише близько тижня, після чого я впевнилася, що вона буде жити, і викроїла кілька хвилин, щоб нашкрябати записку до Венси і дати їй знати, що Кася звільнена і одужує.

— Чи буде вона тримати це в таємниці? — поставив зустрічну вимогу Дракон, коли я попросила відправити листа; і я не додумалася запитати, чому він про це дбав; Я тільки відкрила листа і дописала, щоб вона нікому поки-що не говорила, і віддала йому.

Я повинна була запитати; а він повинен був натиснути на мене сильніше, що нам потрібно бути обережнішими. Але ми обидва були, як зношена тканина. Я не знала, над чим він працював, але бачила неясне світло з бібліотеки пізно вночі, коли ходила на кухню набрати бульйону і назад, і вільні сторінки, покриті схемами, написами і складені купою на його столі. Одного вечора, після появи диму на сходах, я побачила, що він спить у своїй лабораторії, дно в перегінній колбі почорніло над вогнем, вичерпавшись. Він підстрибнув, коли я розбудила його, і почав все знову, розвівши завеликий вогонь з абсолютно нехарактерною для нього незграбністю. Ми повинні були боротися, щоб погасити його разом, і його плечі були настільки ж жорсткими, як у ображеної кішки — це була образа для його гідності.

Через три тижні, однак, Кася прокинулася після того, як провела чотири години у сні, повернула свою голову до мене і сказала,

— Агнешка, — слабо, але у свідомості, її темні карі очі були теплими і ясними. Я охопила її обличчя своїми руками, посміхаючись крізь сльози, і їй вдалося охопити моє, як кігтями — і посміхнутися.

З тих пір вона стала швидко відновлюватися. Її дивна нова сила змушувала її бути незграбною спершу, навіть коли вона вставала. Вона наштовхувалася на меблі і полетіла весь шлях вниз по східцях, коли намагалася самостійно прийти на кухню, коли я була внизу, готуючи велику каструлю супу. Але коли я відірвалася від вогню і побігла до джерела шуму в тривозі, я знайшла її біля підніжжя сходів неушкодженою, навіть не в синцях, вона тільки щосили намагалася підвестися на ноги знову.

Я взяла її у великий зал, щоб вона заново вчилася ходити, і намагалася заспокоїти її, коли ми повільно гуляли по ньому, хоча найчастіше вона замість цього падала разом зі мною. Дракон якраз спускався по сходах, щоб узяти щось з підвалу. Він постояв деякий час, дивлячись на наш незграбний від арки, його обличчя було важким і непроникним. Після того, як я відвела її наверх, і вона заповзла обережно в ліжко і заснула, я пішла до бібліотеки, щоб поговорити з ним.

— Що з нею сталося? — зажадала я пояснення.

— Нічого, — рішуче сказав Дракон. — Наскільки я можу судити, вона неушкоджена. — Він не здавався особливо приємним.

Я не розуміла. І подумала, що його турбує, що у вежі живе ще одна дівчина.

— Їй вже краще, — сказала я. — І вона тут ненадовго.

Він подивився на мене з яскравим роздратуванням.

— Ненадовго? — повторив він. — Що ви під цим маєте на увазі?

Я відкрила рота і завмерла, не розуміючи його.

— Що вона піде…

— Додому? — продовжив Дракон. — І одружитися з фермером, якщо вона може знайти такого, який не буде заперечувати що його дружина з дерева?

— Вона все ще з плоті, а не з дерева! — випалила я, протестуючи, але вже розуміючи, що він мав рацію: для Касі тепер не було місця в нашому селі, як і для мене. Я повільно осіла, мої руки вперлися у стіл.

— Вона може взяти моє придане, — сказала я, намацуючи хоч якусь відповідь. — Поїхати до міста, поступити в університет, як інші дівчата.

Він зібрався щось сказати; але зробив паузу і здивувався:

— Що?

— Як інші обрані дівчата, яких ви брали, — сказала я, не думаючи про наслідки: я занадто хвилювалася за Касю: що вона буде робити? Вона не була відьмою; по крайній мірі, люди в селі знали її раніше. Вона просто змінилася, жахливо, і я не думаю, що вона могла би це приховати.

Він перервав мої думки.

— Скажіть мені, — їдко виплюнув він, і я здригнулася і подивилася на нього, — ви всі припускаєте, що це я змушую вас приходити сюди?

Я дивилася на нього, а він на мене, обличчя його було жорстким і ображеним.

— А хіба ні? — сказала я, розгублена. — Так, звичайно, ми змушені. Чому ні? Якби ви не хотіли змушувати нас, то просто наймали би прислугу… — Ще коли я це казала, я вже почала шукати відповідь на його запитання, і подумала, що інша жінка, яка залишила мені записку, була розумниця. Він просто хотів трохи людського товариства, але тільки трохи, на своїх власних умовах; такого, з яким міг розлучитися без жалю чи любові.

— Прислуги було би недостатньо, — сказав він, дратівливо і ухильно; але не пояснив, чому. Він зробив нетерплячий жест, не дивлячись на мене; побачивши моє обличчя, він, можливо, зупинився би. — Я не беру звичайних дівчат, які хочуть хіба вийти заміж за сільського хлопця, або тих, яких пересмикує від одного мого вигляду.

Я різко встала, так що стілець з гуркотом упав на підлогу позаду мене. Повільно і пізно, з кипінням, лютий гнів як повінь піднявся в мені.

— Тому ви берете таких, як Кася, — випалила я, — тих, які досить хоробрі, щоб нести цей тягар, які не страждатимуть по своїх сім'ях, гірко плачучи, і думаєте, що робите це правильно? Ви не спите з ними, ви тільки заточуєте їх на десять років, і скаржитеся, коли вони думають, що їм гірше, ніж вам?

Він дивився на мене, а я на нього, важко дихаючи. Я ніколи не думала, що колись скажу щось подібне; Я не знала, що вони були у мене всередині. І ніколи б не подумала сказати їх моєму панові, Дракону: Я ненавиділа його, але раніше я ніколи б наважилася дорікнути йому — не більше, ніж я могла дорікнути блискавці за удар по моєму будинку. Він не був звичайною людиною, він був мій пан і чарівник, дивна істота в іншій площині, і далекий, як шторми і море.

Але він зійшов з цієї площини; і запропонував мені справжню доброту. Він дозволив його магії змішатися з моєю, у дивно захоплюючій інтимності, щоб врятувати Касю разом зі мною. Я припускаю, що це може здатися дивним — я повинна була дякувати йому, замість того щоб кричати і гніватися — але це означало більше, ніж подяка: я хотіла, щоб він був людиною.

— Це не повинно бути так, — голосно заявила я. — Це неправильно!

Він встав і якусь мить ми дивилися один на одного через стіл, обоє люті, і обоє, я думаю, в рівній мірі шоковані; Потім він відвернувся і відійшов до вікна, з яскравими гнівними смугами червоного кольору на щоках, його рука міцно стискала підвіконня, в той час як він дивився у вікно вежі. Я вилетіла з кімнати і побігла вгору по сходах.

* * *

Решту дня я залишалася біля ліжка хворої Касі, поки вона спала, сиділа на ліжку з її тонкою рукою на моїх колінах. Вона була теплою і живою, але Дракон був правий. Її шкіра була м'якою, але під нею була тверда плоть: не як камінь, а як гладкий відполірований шматок дерева, жорсткий, але з округлими краями. Її волосся відливало глибоким золотом від світла свічки — згорнуте у завитки, як вузли на дереві. Вона була як вирізана статуя. Я сказала собі, що вона не може бути настільки змінена, але знала, що це була неправда. Мої очі були занадто люблячими: я дивилася і бачила тільки Касю. Навіть той, хто не знав її, міг одразу побачити у ній щось дивне. Вона завжди була красивою; тепер вона була красива неземною красою, яка бентежить і виблискує недосяжністю.

Вона прокинулася і подивилася на мене.

— Щось сталося?

— Нічого, — сказала я. — Ти голодна?

Я не знала, що могла зробити для неї. Можливо Дракон дозволить їй залишитися тут: ми могли б ділити з нею мою одну кімнату, нагорі. Можливо, він був би радий служанці, яка нікуди не могла піти, так як він не любив навчати нових. Це була гірка думка, але я не могла думати ні про що інше. Якби якийсь незнайомець прийшов в наше село, виглядаючи як вона, люди однозначно вважали би його зараженим якимось новим видом каліцтва, створеного Вудом.

Наступного ранку я вирішила запитати, незважаючи ні на що, чи дозволить він їй залишитися. І прийшла в бібліотеку. Він стояв біля вікна з однією зі своїх wisp-істот, яка плавала на його руці. Я зупинилася. Злегка хвиляста поверхня показувала струмок з водою, і коли я стала поруч з ним, то зрозуміла, що дерева, нескінченна глибина і темна вода — все рухалось. Зображення поступово змінювалося, коли ми спостерігали: показуючи, де був wisp-спостерігач, як я здогадалася. Я затамувала подих, коли по поверхні пробігла тінь: повз нас пройшов ходун, але ще малий, замість ніг-палиць він мав широкі сріблясті сірі кінцівки з прожилками, як у листя. Він зупинився і повернув дивну безлику голову в нашу сторону. У своїх передніх кінцівках він тримав нерівну в'язку зеленої, вирваної з корінням, розсади: як звичайнісінький садівник, який провів прополювання. Він похитав головою з боку в бік, а потім продовжив похід в ліс, зникаючи.

— Нічого, — сказав Дракон. — Ніякого стягування сил, ніякої активності… — Він похитав головою. — Відійдіть, — сказав він через плече до мене. Він виставив плаваючу оболонку за вікно, потім взяв палицю, яку я уявляла собі його чарівним посохом, запалив кінець в каміні, і встромив його прямо всередину оболонки. Всі плаваючі переливи на її поверхні згоріли в одному різкому блакитному вибуху, і зникли; слабкий солодкуватий запах проникав через вікно: як мікстура від зараження.

— Вони не можуть бачити їх? — запитала я, зачарована.

— Дуже рідко якийсь не повертається: Я припускаю, що вони ловлять їх іноді, — сказав Дракон. — Але якщо вони торкаються сторожа, він лопається. — Він говорив неуважно і насупившись.

— Я не розумію, — сказала я. — Ви чогось очікуєте? Хіба це не добре, що Вуд не готує напад?

— Скажіть мені, — сказав він, — як ви думаєте, чому вона залишилася живою?

Я не знала, звичайно. Це здавалося дивом, і не я одна бажала це знати. Я не дозволяла собі думати про це.

— Він не відпустив її? — прошепотіла я.

— Не зовсім так, — сказав він. — Вуд не міг втримати її: Виклик і очищення прогнали його. Але я впевнений, що він міг би протриматися досить довго, щоб її задушити. І Вуд навряд чи буває щедрим в таких випадках. — Він постукував пальцями по підвіконню з ритмом, який був дивно знайомий; Я зрозуміла, що це ритм нашого розспіву під час Виклику. Однак він відразу ж зупинився. І зажадав, натягнуто,

— Вона одужала?

— Їй краще, — сказала я. — Вона піднялася по сходах сама цього ранку. Я поклала її у ліжко.

Він зневажливо змахнув рукою.

— Я думаю, що її відновлення може бути відволікаючим маневром, — сказав він. — І якщо їй вже добре… — Він похитав головою.

Через мить його плечі напружилися. Він зняв руку з підвіконня і повернувся до мене. — Що би там Вуд не збирався робити, ми втратили досить часу, — похмуро сказав він. — Пошукайте свої книги. Ми повинні продовжити уроки далі.

Я лише подивилася на нього.

— Припиніть витріщатися на мене, — сказав він. — Ви навіть не зрозуміли, що ми зробили? — Він махнув рукою в бік вікна. — Це був аж ніяк не єдиний сторож, яких я розіслав. Інші з них знайшли те місце, де було серце-дерево, яке тримало дівчину. Воно було дуже помітним, — додав він сухо, — тому що воно було мертве. Коли ви вигнали зараження з тіла дівчини, ви спалили дерево теж.

Навіть тоді я ще не зрозуміла його похмурості, і ще менше, коли він продовжив далі. — Ходуни вже викорчували його і посадили інше, але якби це було взимку, а не навесні, якби місце було ближче до краю Вуду і якби ми тільки були готові, ми могли узяти загін дроворубів з сокирами, щоб очистити і спалити усю деревину аж до тієї галявини.

— Може ми… — випалила я в шоці, і не могла змусити себе оформити цю ідею словами.

— Повторити це знову? — Спитав він. — Так. І це означає, що Вуд повинен щось зробити у відповідь, і то найближчим часом.

Я почала, нарешті, вловлювати актуальний його хід думок. Це було схоже на його занепокоєння через Рось, як я раптом зрозуміла: ми були у стані війні проти Вуду, і наш ворог знав, що у нас тепер є зброя, яку ми можемо повернути проти нього. Він очікував, що Вуд атакуватиме не просто заради помсти, а щоб захистити себе.

— Належить зробити ще дуже багато, перш ніж ми можемо сподіватися повторити напад, — додав він, і вказав на стіл, завалений ще більшою купою сторінок. Я подивилася на них уважніше, і зрозуміла, що вони були нотатками про етапи нашої роботи. Були намальовані схеми: як двоє нас переміщувалися схематичними фігурами по відношенню до фоліанта, Кася навпаки була обведена колом і промаркована каналом, ця лінія була проведена до акуратно накиданого малюнка серце-дерева. Він постукав пальцем по лінії.

— Канал найбільш складний момент. Ми не можемо очікувати, що нам вдасться отримувати жертву прямо з серце-дерева при кожному зручному випадку. Однак, замість жертви нам може послужити захоплений ходун, або навіть хтось заражений.

— Єржи, — раптом сказала я. — Чи не могли б ми спробувати це з Єржи?

Дракон зупинився і стиснув губи, роздратований.

— Можливо, — різко сказав він.

— Спершу, однак, — додав він, — ми повинні підібрати ефективніше заклинання очищення, і ви повинні попрактикувати кожен окремий його компонент. Я вважаю, що це відноситься до категорії розробок п'ятого порядку, в якому Виклик забезпечує каркас, зараження саме по собі забезпечує канал, і очищаюче заклинання дає імпульс… Ви не пам'ятаєте абсолютно нічого з того, чому я вас учив? — запитав він, побачивши, що я прикусила губу.

Це була правда, я не спромоглася запам'ятати велику частину його уроків про порядок виконання заклинань, які були в основному для пояснення, чому деякі заклинання набагато складніші за інші. Наскільки я зрозуміла, все зводилося до очевидного: якщо ви об'єднуєте дві розробки, щоб зробити нове заклинання, то як правило це буде складніше, ніж виконати кожне з них окремо; але окрім цього моменту, я не знайшла правила дуже корисними. Якщо ви складали три розробки, це було важче, ніж виконати будь-яку з них окремо, але, по крайній мірі, коли я пробувала, це не означало, що це було складніше, ніж скласти два: все залежало від того, що ви намагаєтеся зробити, і в якій послідовності. І ці правила не мали нічого спільного з тим, що сталося в гробниці.

Я не хотіла вказувати йому на це, і знала, що він не зробить цього теж. Але я подумала про Касю, яка щосили тяглася до мене, в той час як Вуд рвав її; і про Заточек, на краю лісу, в одному кроці від нападу і ковтання його Вудом. Тому я лише сказала,

— Нічого з цього не має значення, і ви це знаєте.

Його рука стисла папери, мнучи сторінки, і на мить я подумала, що він почне на мене кричати. Але він подивився на них і не сказав ні слова. Через деякий час я пішла по книгу заклинань і відкрила закляття ілюзії, яке ми кинули разом, взимку, довгі місяці тому, ще перед подіями з Касею.

Я відштовхнула купу паперів достатньо, щоб очистити деяку поверхню перед нами, і встановила книгу перед собою. Через деякий час, не кажучи ні слова, він пішов і взяв з полиці інший том: вузьку чорну книгу, у якої обкладинка слабо мерехтіла там, де він її торкався. Він відкрив заклинання, що охоплювало дві сторінки, написане чіткими буквами, з діаграмою квітки посередині і до кожної її частини було прикріплено частину заклинання з поясненнями.

— Дуже добре, — сказав він. — Давайте почнемо. — І він простягнув до мене руку через стіл.

Було важче подати свою відсторонено, зробити усвідомлений вибір, без зволікання і деякого відчаю. Я не могла не думати про силу його захвату, коли його довгі витончені пальці зімкнулися навколо моєї руки на зап'ясті. Я відчувала, як його пульс б'ється проти моїх пальців, і тепло його шкіри. Я дивилася у книгу і пробувала вдавати, що читаю, мої щоки стали гарячими, і в той час як він почав кидати своє заклинання, його голос був хриплим. Його ілюзія почала приймати форму звичайної квітки, ароматної, красивої і ретельно непрозорої, і майже все стебло було покрите шипами.

Я почала пошепки. І відчайдушно намагалася не думати, щоб не відчувати свою магію напроти моєї шкіри. Нічого не відбулося. його очі були рішуче спрямовані над моєю головою: Він нічого мені не сказав. Я зупинилася і зробила собі уявний струс. Тоді закрила очі і відчула форму своєї ілюзії: таку ж повну шипів, як і його, колючу і захищену. Я почала шепотіти своє власне заклинання, але я подумала не стільки про троянду, як про воду і спраглу землю; які побудувала під магією, замість того, щоб намагатися накласти квітки одна на одну. Я почула, як він зробив різкий вдих, і будівля його заклинання почала знехотя рости. Роза між нами пустила довге коріння по всьому столу, і пустила нові галузки, які одразу почали зростати.

Тепер не було джунглів, які ми створили першого разу: він стримував свою магію, як і я, і ми обидвоє дозволяли тільки тонкий потік енергії. Але кущ навіть на вид виглядав солідно. Я не могла більше сказати, що це була ілюзія, довге тягуче коріння поскручувалося разом, вклавши відростки в щілини столу, обмотавшись навколо його ніг. Квіти були не просто малюнками троянди, вони були справжніми трояндами, половина з них ще не відкрилася, а інша половина половини відцвітала, пелюстки опадали, темніючи по краях. Густий аромат наповнив повітря, занадто солодкий, і коли ми створили його, через відчинене вікно залетіла бджола і сіла на одну з них, рішуче її похитнувши. Коли вона не змогла отримати ніякого нектару то перелетіла на іншу, потім ще раз, і ще, маленькі ноги дряпали на пелюстках, які хиталися точно так, як ніби вони могли витримати вагу бджоли.

— Ти нічого тут не назбираєш, — сказала я завислій бджолі, і подула на неї, але вона тільки перелетіла на наступну квітку.

Дракон зупинився, дивлячись поверх моєї голови, будь-яка несподіванка збуджувала його пристрасть до магії: він вивчав наше кручене заклинання тим же шалено пильним поглядом, коли сидів зігнутий з найбільш складними роботами, а світло яскравого голоду в його очах було занадто явним, щоб це розуміти.

— Чи можеш ти утримати його? — зажадав він.

— Думаю що так, — сказала я, і він повільно вивільнив свою руку, залишивши мене наодинці з рожевим кущем. Без жорсткої рами його заклинанняь кущ наполовину опав, як виноградна лоза під власною вагою, але я швидко зрозуміла, як я могла підтримати його магію: досить було лише трохи змінити кут подачі енергії, щоб підгодувати скелет моєю власною магією, і компенсувати недостачу.

Він перевернув кілька сторінок своєї книги, поки не знайшов інше заклинання, для комах, як було показано на схемі, такій, як і з квіткою. Він заговорив швидко, заклинання скочувалося з його язика, і легко створив півдюжини бджіл і посадив на трояндовий кущ, де вони змішалися з нашою першою бджілкою. Коли він створював кожну з них, то перекидав їх мені, якимось невеличким поштовхом; Мені вдавалося ловити їх і докладати до бджолиної сім'ї. Тоді він сказав:

— Я збираюся зараз прикріпити до них заклинання бачення. Яке носять сторожі, — додав він.

Я кивнула, коли він сконцентрувався на киданні заклинання: що може легше і непомітніще залетіти в ліс, ніж проста бджола? Він перейшов у кінець книги, до сторінок, написаних його власною рукою. Хоча коли він почав працювати, вага заклинання сильно натиснула на бджолині ілюзії, а через них і на мене. Я тримала їх щосили, відчуваючи, що моя магія розряджається дуже швидко, щоб я встигала її поповнити, поки мені не вдалося подати безсловесний шум лиха, тоді він підвів очі від читання і потягнувся до мене.

Я панічно потяглася з мого боку, зі своєю магією, і наші магії наштовхнулися одна на одну. Його дихання різко поглибшало, наші розробки злилися, і магія ринула потоком. Кущ знову почав рости, коріння сповзло зі столу і лозою полізло у вікно. Бджоли загуділи роєм серед квітів, кожна з них була з дивно блискучими очима, і полетіли геть. Якби я спіймала одну і подивилася на неї уважно, я б побачила у них відображення всіх троянд. Але в моїй голові не було місця для бджіл, троянд, або шпигунства; ні для чого, крім магії, нестримний потік якої і його рука були єдиним, що було вартим уваги, за винятком того, що він в даний час впав у потік магії разом зі мною.

Я відчула його вражену тривогу. Інстинктивно я потягнула його зі мною туди, де магія була спокійнішою, ніби ми дійсно були у зростаючому потоці річки, і пливли до берега. Разом нам вдалося вибратися з нього. Кущ потроху зменшився до попередніх розмірів; ілюзорні бджоли піднімалися з квіток, коли ті закривалися або просто розчинялися в повітрі. Нарешті остання троянда закрилася і зникла, а ми обидвоє сиділи на підлозі, а наші руки все ще трималися одна за одну. Я не знала, що трапилося: він досить часто казав мені про небезпеку, коли немає достатньо магії для заклинання, але ніколи не згадував про ризик, коли її занадто багато. Коли я повернулася, щоб отримати пояснення, його голова була відхилена назад і впиралася у книги на полиці, очі були стривожені, як і мої, і я зрозуміла, що він знає не більше за мене про те що відбулося.

— Ну, — сказала я, невлад зі своїми думками, — я вважаю, ми закінчили роботу. — Він поглянув на мене, і коли в його очах почала народжуватися знайома дратівливість, я почала сміятися, безпорадно, майже фиркаючи: Я була у запамороченні від магії і тривоги.

— Ви нестерпна лунатичка, — гаркнув він на мене, а потім схопив моє обличчя обома руками і поцілував.

Я не могла правильно думати про те, що відбувається, навіть коли поцілувала його у відповідь, мій сміх заїкався через поцілунки. Я ще була пов'язана з ним магією, великими заплутаними вузлами. У мене не має нічого, з чим можна порівняти цю інтимність. Я відчула гаряче збентеження, але думала про це відсторонено, це було як опинитися голою перед незнайомцем. Я не маю на увазі секс — секс для мене був поетичним посиланням в піснях, практичними інструкціями моєї матері, і деяким жахливо огидним моментом у вежі з принцом Мареком, де я, можливо, була лише ганчір'яною лялькою, наскільки я зрозуміла.

Але тепер я повалила Дракона на килим, тримаючи за плечі. Коли ми впали, його стегно опинилося між моїми, і через мої спідниці, в одному тремтячому поштовху я почала вражено формувати нове розуміння. Він застогнав, його голос поглибився, руки ковзнули в моє волосся, звільняючи закручений вузол і розсипаючи його по моїх плечах. Я тримала на ньому руки і мою магію, наполовину в шоці і наполовину радіючи. Його деяка твердість, під пишним мистецтвом оксамиту, шовку і моєї шкіри, мала на увазі щось зовсім інше. Тепер я була у нього на колінах, верхи на його стегнах, і його тілу передався жар від мого; його руки прийшли в рух, стискаючи до болю мої стегна через сукню.

Я нахилилася до нього і поцілувала його знову, в губи, повні задавненої туги. Моя магія, його магія, ми були заодно. Його рука ковзнула по моїй нозі, під мої спідниці, і його спритний, вправний і довгий палець погладив мене між ногами. Я видала невеличке вражене охання, ніби була шокована. Мимовільний блиск побіг по моїх руках і по всьому тілу, як сонячне світло по течії річки, і всі нескінченні блискучі пряжки на його камзолі розійшлися і ковзнули вниз, а шнурівка сорочки розійшлася.

Я до цього часу не розумію, чому я зробила це, з моїми руками на його голих грудях. Або, скоріше, я тільки дозволила собі заглянути трохи вперед, щоб отримати те, що хотіла, і не здогадалася покласти це у слова. Але я не могла не відчути шокуюче скасування одежі між нами. Навіть шнурівки його штанів розійшлися: я відчувала, що вони вільно торкаються моїх стегон. Він міг відштовхнути мої спідниці, і…

Мої щоки були гарячими, і майже палали. Я хотіла його, і я хотіла піднятися геть і побігти, а найбільше мені хотілося знати, якої з цих речей я хотіла більше. Я завмерла і дивилася на нього, широко розкривши очі, і він дивився на мене, більш розгублений, ніж я коли-небудь бачила, з почервонілим обличчям і розпатланим волоссям, відкинутий одяг висів на ньому, він був рівній мірі здивований і майже обурений… А потім сказав, наполовину до себе,

— Що я роблю? — Він узяв мої зап'ястя і відвів від своїх грудей, а потім відпустив їх, і ворухнув ногами, щоб звільнитися.

Я відсахнулася? і отямилася, притиснувшись до стола, розриваючись між полегшенням і жалем. Він відвернувся від мене і тепер смикав за шнурки, його спина вирівнялася в довгу жорстку лінію. Я почала розплутувати клубок магії, поступово втягуючи свою назад під шкіру, його нитки теж вислизали від мене; Я притисла руки до гарячих щік.

— Я не мала на увазі… — випалила я і зупинилася; я не знала, що я не мала на увазі.

— Так, це явно і очевидно, — гаркнув він через плече. Він поправляв жилет на розстібнутій сорочці. — Забирайтеся.

Я втекла.

У моїй кімнаті Кася сиділа в ліжку, похмуро борючись з лагодженням сумки неслухняними пальцями: на столі вже лежали три зламані голки, і вона з величезними труднощами продовжувала довгий неакуратний шов.

Вона підняла голову, коли я вбігла: мої щоки все ще були червоними, а одяг розпатланий, я важко дихала, наче бігала наперегонки.

— Агнешка! — скрикнула вона, кидаючи шити, і встала. Вона зробила кілька кроків і потягнулася до мене руками, але завагалася: вона навчилася боятися своєї власної сили.

— Ти… Щось сталося?

— Нічого! — сказала я, і не знала, радіти чи засмучуватися. Магія у мені тепер була моєю, і я сіла на ліжко з нещасним стуком.

Розділ 12

Мені не було надано в багато часу, щоб обдумати ситуацію. В ту ж ніч, ледь за північ, Кася сіпнулася поруч зі мною, і я мало не впала з ліжка. В дверях кімнати стояв Дракон, його лице було непроникно жорстким, з легким світильником в руці; він був у нічній сорочці і накинутому халаті.

— Солдати на дорозі, — сказав він. — Одягніться. — Тоді повернувся і пішов, не сказавши більше ні слова.

Ми обидві влізли в наші сукні і побігли упереміш вниз по сходах до великого залу. Дракон стояв біля вікна, вже одітий. Я вже могла побачити вершників на відстані, великий загін: два ліхтарі в свинцевих чохлах, на довгих жердинах, ще один позаду, світло відбивалося від упряжі і почту карети, а також два вершники вели кілька запасних коней позаду. Карета несла два герби попереду поряд, освітлені невеликими круглими кулями білої магії перед кожним: зеленого триголового звіра, схожого на дракона, на білому тлі, герб принца Марека, а поряд герб з червоним соколом з розчепіреними кігтями,

— Чому вони приїхали? — прошепотіла я, і хоча ми були надто далеко, він мене почув.

Дракон відповів не відразу; але зрештою сказав,

— Через неї.

Я простягла руку і туго стисла руку Касі в напівтемряві.

— Чому?

— Тому що я заражена, — сказала Кася. Дракон злегка кивнув. Вони наближалися присудити Касю до смерті.

Занадто пізно я згадала про свій лист: відповіді не було, і я навіть забула, що відправила його. Пізніше я дізналася, що після повернення з вежі додому Венса впала в хворий ступор. І що одна жінка, яка провідувала її, лежачу, відкрила листа, щоби прочитати їй, і рознесла плітки про нього: новину, що ми привезли когось із Вуду. Чутка досягла Жовтих Боліт; а потім відправилася у столицю, перевезена бардами, що зрештою і привело принца Марека на нас.

— Чи послухають вони нас, якщо ми скажемо, що вона не заражена? — Спитала я Дракона. — Вони повинні вірити вам.

— Як ви пам'ятаєте, — сухо відповів він, — у мене погана репутація у цих питаннях. — Він виглянув у вікно. — І я сумніваюся, що Сокіл проробив весь цей шлях тільки для того, щоби погодитися зі мною.

Я повернулася, щоб подивитися на Касю, чиє обличчя було неприродно спокійним, вдихнула і взяла її за руки. — Я не дозволю їм, — сказала я їй. — І не віддам тебе.

Дракон лише пирхнув.

— Ви плануєте їх знищити, разом з загоном солдатів короля? А після цього втекти в гори і бути поза законом?

— Якщо буду змушена! — Заявила я, але тиск пальців Касі на мою долоню змусив мене повернути голову до неї; вона невміло хитала головою.

— Ти не можеш, — сказала вона. — Ти не можеш, Агнешка. Ви потрібні в долині. Людям, не тільки мені.

— Тоді ти підеш в гори сама, — зухвало заявила я, почуваючись, як зв'язана тварина, що чує, як точать різницький ніж на бруску. — Або я відведу тебе, і прийду назад… — Але коні були уже так близько, що я могла почути тупіт копит крізь звук власного голосу.

Наш час закінчився. І ми нічого не зробили. Я стисла руку Касі у своїй, і ми стояли в просторій ніші збоку у великому залі Дракона. Він сидів на своєму троні, обличчя його було твердим і жорстким, і чекав: ми почули скрип карети, яка зупинилася, коні припинили гупання і запирхали, почулися чоловічі голоси, приглушені важкими дверима. Була деяка пауза; я очікувала на стукіт, але його не було, і через мить я відчула повільне вкрадливе наповзання магії заклинання, що кидалося з іншої сторони дверей, яке намагалось охопити їх і змусити відкритися. Воно тисло і скручувало заклинання Дракона, намагаючись його знешкодити, а потім різко послідував жорсткий і швидкий удар: поштовх магії, яка намагалися прорватися через його захист. Очі Дракона коротко зблиснули, слабке синє світло з тріском оббігло контур дверей, і на цьому все скінчилося.

Нарешті вони постукали, і це був жорсткий стукіт твердим кулаком. Дракон поманив двері пальцем і вони відчинилися: На порозі стояв принц Марек, а поруч з ним чоловік, якому, не дивлячись на те, що він був наполовину тонший, вдавалося бути рівноправним своєю присутністю. Він був загорнутий у довгий білий плащ, з узором у вигляді чорних крил, волосся було кольору промитої овечої вовни, але чорне при основі, як ніби він його відбілював. Плащ був скинутий з одного плеча, одяг на ньому був витриманий в сріблястих і чорних тонах; його лице було дбайливо доглянуте: сумне занепокоєння, написане на ньому, читалося як книга. Вони разом виглядали в дверному отворі як сонце і місяць, через світло позаду них, а потім принц Марек зайшов всередину, поправляючи рукавиці.

— Добре, — сказав він. — Ви знаєте, чому ми тут. Давайте подивимося на дівчину.

Дракон не сказав ні слова, тільки махнув рукою в бік Касі, і я спробувала приховати її за собою. Марек повернувся і відразу втупився у неї, звузивши очі і зі зловісним блиском. Я люто подивилася на нього, хоча не отримала ніякої відповіді: він кинув на мене лише побіжний погляд.

— Саркан, що ви зробили? — сказав Сокіл, просуваючись до помосту, де сидів Дракон. Його голос, чистий тенор, дзвенів, як у прекрасного актора: він наповнив весь зал жалем звинувачення. — Сховавши себе тут, в глибинці, ви зрештою втратили відчуття реальності.

Дракон тепер сидів кріслі, підперши голову кулаком.

— Скажи мені інше, Соля, — відповів він, — що ви думали знайти тут, у моєму залі, якби я дійсно тримав у себе когось зараженого Вудом?

Сокіл зробив паузу, і Дракон повільно встав зі стільця. Зал потемнів навколо з несподіваною, лякаючою швидкістю, тіні поповзли і проковтнули світло високих свічок, сяючі магічним вогнем. Він зійшов з помосту, кожен крок ніби вдаряв по кільцю деякого великого дзвону, один за іншим. Принц Марек і Сокіл мимоволі позадкували; принц стиснув руків'я свого меча.

— Якби я був заражений, — повторив Дракон, — що ви планували зробити тут, у моїй вежі?

Сокіл вже з'єднав свої руки, великі і вказівні пальці, в трикутник; він забурмотів собі під ніс. Я відчула гул його чарів і тонкі блискучі лінії світла почали мерехтіти у просторі, обрамленому руками. Вони полетіли швидше і швидше, поки не заповнили весь трикутник, і, ніби це дало запалюючий поштовх, ореол білого вогню охопив його тіло. Він розвів руки, між якими шипіла і потріскувала вогняна куля, іскри з якої падали на підлогу, як дощ, і наготувався її кинути. Вогонь викликав те ж саме голодне відчуття, як Вогняне серце в пляшці, і ніби бажав пожерти саме повітря.

— Triozna greszhni, — сказав Дракон, слова різко впали у тиші, і полум'я згасло як свічка у водостоці: холодний різкий порив вітру просвистів через зал, охолодивши мою шкіру, і зник.

Вони подивилися на нього, зупинившись, а потім Дракон розвів руки і широко знизав плечима.

— На щастя, — сказав Дракон, своїм звичайним ріжучим вухо тоном, — я не був настільки безглуздим, як ви собі уявляли. Це ваша удача. — Він повернувся і пішов назад до свого крісла, і тінь, відступаючи за ним, подалася назад. Світло повернулося. Я могла бачити обличчя Сокола: він, схоже, не відчував особливої вдячності. Його обличчя було нерухомим, як лід, а рот перетворився у пряму лінію.

Я вважаю, що він втомився бути другим майстром Пільни. Я мало чула про нього, його ім'я згадували у піснях про війну з Россю, хоча, звичайно, в нашій долині барди не співали надто багато про інших Майстрів. Ми хотіли слухати історії про Дракона, нашого майстра, власного, і ми пишалися і з задоволенням слухали пісні, де його називали наймогутнішим чарівником нації. Але я не думала, що це справді було так, і перестала його боятися, провівши велику кількість часу поряд з ним. Нагадування стало вагомим зараз — спостерігати, як легко він задушив магію Сокола — він був великою силою в світі, і міг нагнати страху королям та іншим майстрам.

Принцу Мареку демонстрація сподобалася ще менше, ніж Соколу; його рука затрималася на ефесі меча, як і твердий вираз на обличчі. Тоді він знову подивився на Касю. Я здригнулася і зробила невдалу спробу схопити її за руку, але вона вийшла з алькова, і пішла до нього, сама. Я проковтнула попереджувальне шипіння, було занадто пізно, тому що вона вже робила йому реверанс, і її золота голівка опустилася вниз. Вона випросталася і подивилася йому в обличчя: так, як я намагалася в уяві зробити сама, кілька довгих місяців тому. І вона не заїкалася.

— Ваша величносте, — сказала вона, — я знаю, що ви мені не повірите. І знаю, що виглядаю дивно. Але це правда: я очищена від зараження.

Це був момент, коли в задній частині моєї голови залунала літанія відчаю. Якщо він оголить меча проти неї, якщо спробує вдарити її…

Принц Марек подивився на неї: обличчя його було важким і похмурим, погрожуючи саме таким наміром.

— Ви були в лісі? — зажадав він відповіді.

Вона схилила голову.

— Мене схопили ходуни.

— Подивись на неї, — сказав він Соколу через плече.

— Ваша високосте, — почав Сокіл, підходячи до нього. — Будь-кому ясно…

— Стоп, — сказав принц, і його голос був гострий, як ніж. — Я люблю його не більше, ніж ти, але я не хочу приплітати сюди політику. Подивись на неї. Заражена вона чи ні?

Сокіл зупинився, хмурячись; він був приголомшений. — Одна проведена ніч у лісі незмінно…

— Вона заражена чи ні? — Відповів йому принц, і кожне слово звучало чітко і жорстко. Сокіл повільно повернувся і подивився на Касю — дійсно подивився на неї в перший раз, і його брови повільно підвелися. Я подивилася на Дракона, не сміючи надіятися і сподіватися, адже тепер в будь-якому випадку вона буде засуджена…

Але Дракон не дивився на мене чи на Касю. Він дивився на принца, і його обличчя було похмурим, як камінь.

* * *

Сокіл відразу почав обслідування. Він зажадав мікстур з лабораторії і книг Дракона з бібліотеки, Дракон посилав мене за ними без будь-яких заперечень, наказавши мені залишатися на кухні решту часу; Я спочатку подумала, що він мав на увазі позбавити мене можливості спостерігати за випробуваннями, деякі з них були такими ж жахливими, як зупинка дихання, яке він застосував до мене, після того як я повернулася з Вуду. Навіть на кухні я могла почути спів та тріск магії Сокола у залі. Вона віддавалася у моїх кістках, як далеке гупання у великий барабан.

Але о третій ранку я побачила своє відбиття на боці великого мідного чайника і зауважила, що я була в неохайному безладі: Я не подумала набурмотіти собі якийсь чистіший одяг у зв'язку з вищевикладеними подіями і через моє занепокоєння щодо Касі. І не дивувалася, що накопичила плями, смуги і сльози, і не заперечувала проти роботи; але Дракон нічого не казав. Він тепер приходив на кухню сам, щоб сказати мені, куди піти і що принести. Я подивилася на своє відображення, і наступного разу, коли він зійшов вниз, випалила,

— Ви спеціально тримаєте мене подалі від нього?

Він зробив паузу, і, навіть не з нижньої сходинки, сказав, — Звичайно, я тримаю вас подалі від нього, ви, ідіотка.

— Але він не пам'ятає, — сказала я, маючи на увазі принца Марека. Він знайшов запитання тривожним.

— Він згадає, якщо дати йому хоч маленький натяк, — сказав Дракон. — Це має для нього занадто велике значення. Сидіть тут, поводьтеся як звичайна обслуга, і не використовуйте магію в будь-якому місці, де він або Соля можуть побачити вас.

— З Касею все в порядку?

— Так, як з будь-ким здоровим на її місці, — сказав він. — Повірте, це найменша з наших проблем: вона тримається добре, і її важче рознервувати, ніж звичайну людину, а Соля не кричущий дурень. У будь-якому випадку, він дуже добре знає, чого хоче принц, і все одно вважає за краще дати йому правдиву відповідь. Принесіть три пляшки молочка ялиці.

Я не знала, чого хотів принц, мені не подобалася сама ідея слідувати його примхам, якими б вони не були. Я пішла до лабораторії по молоко ялиці: це було зілля, яке Дракон варив з хвої, і яке якась чином під його заклинанням ставало молочною рідиною без смаку і запаху, хоча одного разу, коли він намагався навчити мене робити його, я зробила тільки вологий смердючий безлад з хвої і води. Його дія полягала в тому, що воно фіксувало магію в тілі: воно входило в кожен флакон з лікувальним зіллям і в зілля з кам'яним заклинанням. Я принесла пляшки до великого залу.

Кася стояла в центрі кімнати, всередині складного подвійного кільця, намальованого на підлозі подрібненими травами разом з сіллю. Вони поклали їй на шию важкий нашийник, як ярмо для волів, з чорного грубого заліза з вигравіюваними на ньому яскравими сріблястими буквами, з ланцюгами, які звішувалися з нього її охоплювали наручниками її зап'ястя. Їй не дали стільця, щоб сидіти, і вона повинна була зігнутися під його вагою, але вона стояла під ним прямо і легко. Вона кинула мені невелику посмішку, коли я зайшла до кімнати, що з нею все в порядку.

Сокіл виглядав втомленішим за неї, а принц Марек потирав обличчя з величезними позіханнями, він тільки сидів в кріслі і дивився.

— Он туди, — сказав Сокіл у мій бік, махнувши рукою до заваленого столу, не приділяючи мені більше уваги. Дракон сидів на високому сидінні, і кинув мене гострий погляд, коли я завагалася. Протестуючи в душі, я поставила пляшки на столі і вийшла за двері, але не пішла на кухню: Я не повністю причинила двері і почала підглядати.

Сокіл прочитав заклинання над кожною пляшкою, три різних. Він працював з якоюсь різкою прямотою: там де Дракон пускався в нескінченні хитросплетіння, він малював пряму лінію поперек. Але його магія працювала в такий же спосіб: мені здавалося, що він тільки вибирає не найкращий шлях серед багатьох інших, і не блукає в деревах, як я. Він передав пляшки Касі через кола парою залізних щипців: вони, здавалося, подовжувалися, коли він це робив. Кожен ковток світився крізь її шкіру, коли вона пила, і від кожного світіння збільшувалося; коли вона випила всі три, то освітила весь зал. Всередині неї не було ні найменшого натяку на тінь, ніякого маленького пасма зараження, яке могло ховатися.

Принц, згорбившись, сидів в кріслі, з великим келихом вина, тримаючи його недбало і легко, але я помітила, що вино було недоторканим, і його очі не покидали фігури Касі. Це змусило мої руки засвербіти, щоб вдатися до магії: я б із задоволенням вліпила йому ляпаса тільки для того, щоб він не дивився на неї.

Сокіл довго оглядав її, а потім з кишені камзола витягнув пов'язку і пов'язав на свої очі: густий чорний оксамит, прикрашений срібними рунами, широкий, який також накрив його лоб. Він пробурмотів щось, поправивши його; літери засвітилися, а потім на оксамиті з'явилося вічко, одне і по центру лоба. Єдине око дивилося з нього — велике, дивно поблискуюче, округле, кільце навколо величезної зіниці було досить темним, щоб здаватися майже повністю чорним, і пронизувалося невеликими спалахами срібла. Він підійшов майже до краю кола і почав оглядати Касю знову: вгору і вниз, і обійшов по колу навколо неї три рази.

Нарешті він зробив крок назад. Око закрилося, за ним зникло вічко, і він підняв тремтячу руку, щоб зняти пов'язку з очей, намацуючи тканину. Він зняв її. Я не могла не подивитися на його лоб, там не було ніяких ознак третього ока, або будь-якого знаку взагалі, хоча його очі були налиті кров'ю. Він важко опустився на стілець.

— Ну? — різко запитав принц.

Сокіл нічого не казав якусь мить.

— Я не можу знайти ніяких ознак зараження, — нарешті неохоче сказав він. — І не хочу лаятися, немає значить немає.

Принц вже не слухав. Він встав і взяв важкий ключ зі стола. І пішов до Касі, перетинаючи зал. Яскраве світло вже зникало з її тіла, але ще не зникло повністю; його черевики зруйнували кільце солі, відкривши прохід, він підійшов до неї і відімкнув важкий комір і зняв кайдани. Підняв їх з неї і кинув на землю, а потім простяг руку, по-лицарськи, як ніби вона була дворянкою, його очі пожирали її. Кася заколивалася, я знала, що вона хвилювалася, що може випадково зламати йому руку (я сподівалася, що вона це зробить) — і обережно поклала свою руку на його.

Він стиснув її іншою і повів її вперед, до підніжжя помосту Дракона.

— А тепер, Дракон, — тихо сказав він, — ти розкажеш нам, як це було зроблено, — і струснув руку Касі, покладену у власну. — А потім ми підемо у Вуд: Сокіл і я, якщо ти виявишся занадто боягузливим, щоб піти з нами, і ми знайдемо і приведемо сюди мою матір.

Розділ 13

— Я не збираюся дати вам меча, щоб ви впали на нього, — сказав Дракон. — Якщо ви наполягаєте на цьому, то можете зробити це з набагато меншою шкодою для оточуючих, використавши той, який у вас вже є.

Плечі принца Марека стислися, а м'язи навколо шиї помітно напружилися; він відпустив руку Касі і зробив крок на поміст. Обличчя Дракона залишалося холодним і непоступливим. Я думаю що принц з великим задоволенням спробував би вдарити його, але Сокіл поспішно підвівся зі свого стільця. — Прошу вибачення, ваша величносте, у цьому немає необхідності. Якщо згадати закляття, яке я використав біля Києва, коли ми захопили табір генерала Ничкова, то воно послужить нам і тут. Він скаже мені це заклинання. — Він посміхнувся до Дракона, не показуючи зубів, лише туго натягнувши губи. — Я думаю, Серкан буде змушений визнати, що навіть він не може приховати нічого від мого погляду.

Дракон не заперечив, а лише виплюнув,

— Я визнаю, що ти набагато екстравагантніший дурень, ніж я думав, якщо ти збираєшся позичити себе для цього божевілля.

— Я навряд чи назвав би екстравагантною дурницею кожну розумну спробу врятувати королеву, — сказав Сокіл. — Ми досі схиляли голови перед вашою мудрістю, Серкан: не було, звичайно, ніякого сенсу ризикувати, щоб вивести королеву з лісу тільки для того, щоб приректи її на смерть. Але тепер ми маємо, — він вказав на Касю, — ознаки деякої можливості просто перед нами. Чому ви приховували її так довго?

Але ж раніше Сокіл стверджував, що не було ніякої іншої можливості, як засудити Дракона за те, Кася ще жила взагалі! Я мало не остовпіла, але він не показав ні найменшої незручності, змінивши свою риторику.

— Якщо є найменша надія звільнити королеву, я б назвав зрадою не зробити таку спробу, — додав Сокіл. — Те, що було зроблене, може бути зроблене ще раз.

Дракон пирхнув.

— Вами?

Ну, навіть я могла би сказати, що спосіб, який обрав Дракон, навряд чи змусить Сокола засоромитися. Його очі звузилися, і він повернувся і холодно сказав принцові, — Мені потрібно відпочити, ваша високість; Я повинен відновити свої сили, перш ніж кинути закляття.

Принц Марек відпустив його помахом руки: я побачила, до моєї тривоги, що в той час як я була зайнята, спостерігаючи сварку магів, він говорив з Касею, стискаючи її руку своєю. Її обличчя все ще було неприродно нерухоме, але я вже навчилася читати його досить добре, щоб зрозуміти, що вона неспокійна.

Я увійшла, щоб прийти їй на допомогу, коли він відпустив її руку і пішов через зал, швидким широким кроком, і каблуки його чобіт застукали по сходинках, коли він піднімався наверх. Кася підійшла до мене, і я взяла її за руку. Дракон хмурився на підвищенні, і його пальці роздратовано барабанили по підлокітнику крісла.

— Чи може він це зробити? — запитала я його. — Чи може він дізнатися, як було зроблене заклинання?

Тук-тук-тук… барабанили його пальці.

— Ні, якщо він не знайде гробницю, — нарешті сказав Дракон. І через хвильку знехотя додав, — що він буде в змозі зробити: він має дар до оглядової магії. Але тоді йому ще доведеться знайти шлях всередину. Я вважаю, що це забере у нього кілька тижнів, по крайній мірі, у мене буде досить часу, щоб повідомити короля і отримати від нього відповідь, яка, я сподіваюся, припинить цю маячню.

Він звільнив нас, махнувши рукою, і я була рада зникнути, тягнучи Касю за собою вгору по сходах, і насторожено поглядаючи на повороти попереду. На другому поверсі я висунула голову і переконалася, що ні принца, ні Сокола не було в коридорі, перш ніж провести Касю через нього, і коли ми підійшли до моєї кімнати, я наказала їй почекати, а сама відкрила двері і заглянула всередину: пусто. Я втягнула її за собою всередину і закрила і замкнула двері, підштовхнувши стілець під дверну ручку. Я могла би запечатати їх за допомогою магії, якби Дракон не попередив мене, щоби я не використовувала заклинання, я не хотіла ще одного візиту принца Марека, і ще менше хотіла, щоб він згадав, що насправді тут відбулося. Я не знала, чи міг Сокіл помітити, якби я кинула крихітне заклинання закриття дверей тут, в моїй кімнаті, але я відчувала своєю магією, що діється на кухні, тому не хотіла ризикувати.

Я повернулася до Касі: вона втомлено сиділа на ліжку. Її спина завжди була прямою, такою ж вона була і зараз, але її руки лежали на колінах, а голова була опущена.

— Що він тобі сказав? — зажадала я, тремтіння гніву почалося в моєму животі, але Кася похитала головою.

— Він попросив мене допомогти йому, — сказала вона. — Він сказав, що поговорить зі мною завтра. — Вона підняла голову і подивилася на мене. — Агнешка, ти врятувала мене — не могли б ви разом врятувати королеву Ганну?

На мить я знову опинилася у Вуді, глибоко під гілками, вага його ненависті тисла на мене і тіні вповзали в мене з кожним подихом. Страх скував горло. Ще я згадала про fulmia, яке гриміло глибоко в моєму животі; і уявила обличчя Касі у серце-дереві, підняте вище, обличчя під корою, яке розм'якшувалося і розмивалося двадцять років поспіль, зникаюче, як статуя під проточною водою.

Дракон був у бібліотеці, щось писав і роздратувався ще більше, коли я поставила йому це ж запитання.

— Намагайтеся не показувати ще більше нерозсудливості, ніж маєте, — сказав він. — Ви все ще не в змозі розпізнати пастку? Це робота Вуду.

— Ви думаєте що Вуд захопив принца Марека? — запитала я, гадаючи, що це багато пояснило би. Якщо він…

— Ні, у даний момент — сказав Дракон. — Але згадайте, як майстерно Вуд вміє підсовувати думки: чудовий обмін — за одну селянку схопити усіх чарівників, що захищають долину! Вуд посадить вас і Соля у серце-дерева і поглине долину за тиждень. Ось чому він відпустив її.

Але я згадала, як запекло Вуд опирався.

— Він не дозволяв їй піти! — Сказала я. — І не дозволяв мені забрати її.

— В точку, — сказав він. — Вуд зробив все, що міг, щоб зберегти серце-дерево, щоб зберегти його цілісність і міцність. Але як тільки дерево було втрачене, і він був, звичайно, занадто далеко, щоб на щось вплинути, він спробував перетворити поразку на деяку хитрість.

Ми засперечалися, розглядаючи різні варіанти. Не те, щоб я думала, що він був повністю неправий; здавалося, Вудові притаманий саме викривлений погляд на речі, які він міг робити, перетворюючи любов у зброю. Але це не означало, подумала я, що за цей шанс варто хапатися. Визволення королеви Ганни може закінчитися війною з Россю, а може зміцнити обидві нації, і якщо ми знищимо ще одне серце-дерево, якщо нам вдасться це зробити, у нас появиться шанс зруйнувати владу Вуду на тривалий час.

— Так, — сказав він, — і якщо дюжина ангелів спуститься зверху і спустошить весь Вуд палаючими мечами, ситуація також буде нескінченно поліпшена.

Я фиркнула з роздратуванням і пішла по велику книгу: Я гепнула нею по столі між нами і відкрила на останній сторінці, яка була написана його ретельним дрібним почерком, і поклала руку на неї.

— Це його удари, і що нам з цим робити? — Його холодне мовчання було достатньою відповіддю. — Ми не можемо чекати. Ми не можемо зберігати таємницю, замкнувшись у вежі, і готуючись відповідати на його удари. Якщо Вуд намагається завдавати ударів, ми повинні завдавати превентивних ударів у відповідь, і то швидко.

— Існує значна відстань між пошуком оптимальної стратегії і безповоротною поспішністю, — вказав він. — Те, що ви насправді маєте на увазі, ви чули дуже багато разів у баладах про сум за втраченою королевою і горем короля, і ви думаєте, що вам випав шанс стати героїнею такого твору. Як ви думаєте, скільки від неї залишилися, після того, як її двадцять років гризло серце-дерево?

— Більше, ніж залишиться після двадцяти одного! — Спалахнула я.

— А якщо від неї залишилося досить, щоб відчути, що ходуни помістили її дитину в дерево з нею? — нещадно сказав він, і жах від цієї думки змусив мене замовкнути.

— Це моя турбота, а не твоя, — сказав князь Марек. Ми обидва рвонули з крісел з-за столу: він стояв в дверях, мовчазний, з босими ногами в нічній сорочці. Він подивився на мене, і я могла побачити руйнування заклинання наведеної пам'яті: він згадав мене, і раптово я теж згадала, як змінилося його обличчя, коли я скористалася магією перед ним, і його голос, коли він сказав,

«Ти відьма». Я зрозуміла, що він весь цей час шукав когось, хто б йому допоміг.

— Це зробила ти, чи не так? — сказав він мені, і його очі зблиснули. — Я повинен був здогадатися. Цей висушений старий змій ніколи б не підставив свою шию, навіть для найлегшої частини роботи. Це ви звільнили цю дівчину.

— Ми… — я запнулася, кинувши розпачливий погляд на Дракона, але Марек лише пирхнув.

Він увійшов в бібліотеку і підійшов до мене. Я могла побачити слабкий шрам під його волоссям, де я побила його безглуздою важкою тацею; тигр магії в моєму животі був готовий вийти і заревіти. Але мої груди заклинило мимовільним страхом. Моє дихання було коротким, коли він наблизився до мене: і якби він прийшов ближче, якби він доторкнувся до мене, я думаю, що я б прокричала якесь прокляття: з десяток заклинань Яги, одне бридкіше іншого, носилися в моїй голові, як світлячки, чекаючи, поки я винесу їх на язик.

Але він зупинився на відстані витягнутої руки і тільки нахилився до мене.

— Цю дівчину засудять, і ви це знаєте, — сказав він, дивлячись мені в очі. — Король недовірливо відноситься до запевнень чаклунів, коли вони стверджують, що очистили зараження: занадто багато з них виявилися зараженими знову у короткий термін. Закон говорить, що вона повинна бути спалена, і Сокіл, звичайно, не буде свідчити на її користь.

Я зрадила себе, і знала це, але не могла не відреагувати на його слова.

— Допоможіть мені врятувати королеву, — додав він, м'яко і чуйно, — і ви врятуєте дівчину теж: після того, як король отримає мою матір назад, він не може не помилувати їх обох.

Я прекрасно розуміла, що це погроза, а не хабар: він сказав мені, що Кася буде вбита, якщо я відмовлюся. Я зненавиділа його ще більше, і в той же час я не могла зненавидіти його остаточно. Я прожила три жахливих місяці, коли відчай дряпав на мене зсередини; він жив з ним ще відтоді, як був дитиною, матір відірвали від нього, вона зникла — і це було гірше, ніж якби вона померла і опинилася поза його досяжністю назавжди. Я не відчувала жалю до нього, але я його розуміла.

— І після того, як світ почне обертатися навпаки, сонце не може не піднятися на заході, — Дракон клацнув зубами. — Єдине, чого ви досягнете, це уб'єте себе і її разом з вами.

Принц повернувся до нього і вдарив по столу своїми стиснутими кулаками, з деренчливим стуком свічок і книг.

— І все ж ви вилікували просту селянку, і залишили королеву Пільни гнити? — прогарчав він голосом, схожим на тріск шпону. Він зупинився і зробив глибокий вдих, змусивши свої губи скривитися у пародії на посмішку, яка застигла на його лиці. — Ви зайшли занадто далеко, Дракон; навіть мій брат не буде слухати всі ваші нашіптування і домисли після цього. Протягом багатьох років ми ковтали все, що ви казали нам про Вуд.

— Оскільки ви сумніваєтеся у мені, ваші люди разом з вами можуть зайти всередину, — прошипів Дракон. — І побачити все на власні очі.

— Я піду, — сказав принц Марек. — І візьму з собою цю відьму-дівчину, і прекрасну селянку теж.

— Ви не візьмете нікого, хто не захоче туди йти, — сказав Дракон. — Так як ви залишилися дитиною, яка досі уявляє себе героєм якоїсь легенди.

— Це краще, ніж навмисне боягузтво, — сказав принц, посміхаючись до нього усіма своїми зубами — насильство, як живий звір, металося між ними — і ще до того як Дракон встиг відповісти, я випалила,

— Що, якщо нам вдасться послабити Вуд, перш ніж зайти у нього? — і вони розвели зблоковані погляди і здивовано подивилися на мене — туди, де я стояла.

* * *

Втомлене обличчя Кристини округлилося і застигло, коли вона подивилася повз мене і побачила натовп людей — чарівників, блискучі обладунки і гарцюючих коней. Я тихо сказала:

— Ми по Єржи. — Вона уривчасто кивнула, не дивлячись на мене, і відійшла, пропускаючи мене з почтом всередину.

В'язання лежало на кріслі-гойдалці, а дитина спала в колисці біля каміна: велика, здорова і рум'яна, з обгризеним дерев'яним брязкальцем, затиснутим в кулачку. Я звичайно пішла подивитися. Кася підійшла зі мною і теж стала біля колиски. Я хотіла сказати їй кілька слів, але вона відвернулася обличчям до вогню, і я промовчала. Кристині не потрібно було більше боятися. Вона забилася в куток, за мене, дивлячись через моє плече на Дракона, і сказала мені у вухо пошепки, що дитину звати Анатоль. Її голос завмер, коли у хату впірнув принц Марек, а тоді Сокіл у блискучому білому плащі, на якому з'явилася плямочка бруду. Жоден з них не звернув жодної уваги на дитину, або на саму Кристину.

— Де заражений? — Запитав принц.

Кристина шепнула мені, — Він у стайні. Хлопці перенесли його туди, я подумала, що краще мати вільну кімнату, я не хотіла, щоб він лежав тут, і не мала на увазі завдати якоїсь шкоди.

Їй не потрібно було пояснювати, чому вона не хотіла бачити обличчя закам'янілого чоловіка кожної ночі.

— Нічого, все добре, — заспокоїла її я. — Кристина, Єржи заразився, ми будемо пробувати дещо. Але він може від цього померти.

Її руки вхопилися за одну сторону колиски, але вона лише злегка кивнула. Я думаю, що він пішов з її свідомості ще тоді: ніби він був у бою, і був знищений, і тепер вона тільки чекала, щоб почути останню звістку.

Ми вийшли на вулицю. Сім маленьких бігаючих поросят і їх пузата мати провели нас недопитливими поглядами з-за нового паркану на іншій стороні дороги, його світло-коричневий колір ще не побляк від атмосферних циклів. Ми об'їхали його і один за одним поїхали вниз по схилу по вузькій стежці між деревами, майже зарослями, до невеликого сірого сараю. Він стояв у високій траві, оточений нетерплячими саджанцями, з кількома рваними отворами у стрісі, де літали птахи, які звили там гнізда, з дверима з іржавими завісами і гачком. Було відчуття давно покинутого місця.

— Відкрий це, Міхал, — наказав капітан варти, і один із солдатів спішився і пішов вперед, зминаючи вирослу траву. Він був молодим, і як і більшість солдатів мав темне волосся, довге і пряме, довгі вуса і коротку заплетену бороду, як на малюнках у книгах з драконівської бібліотеки про історію старих днів заснування Пільни, Він був сильний, як молодий дуб, високий і широкий, і виділявся навіть серед інших солдатів; він відкинув підпираючу двері палку і однією рукою відчинив обидві половинки легкими поштовхами, дозволивши післяобідньому сонячному світлу заглянути всередину.

Потім він смикнувся з горловим вигуком, його рука потяглася до меча, і він майже спіткнувся, відступаючи. Єржи був притулений до задньої стінки сараю, і світло освітило його викривлене і повне гарчання лице. Очі статуї дивилися прямо на нас.

— Яка огидна гримаса, — сказав принц Марек відстороненим тоном і зісковзнув з коня. — Добре, Янош, — додав він, звертаючись до начальника своєї охорони — заберіть людей і наших коней в село, і тримайте в якомусь сараї. Коні не будуть спокійні, коли тут буде багато магії і виття, я вважаю.

— Так, Ваша Високість, — сказав Янош, і кивнув головою іншим.

Солдати були щасливі, як і їхні коні, бути подалі. Вони взяли наших коней, і охоче подалися геть, хоча деякі з них скоса поглядали у двері. Я побачила Міхала, обличчя якого покинув рум'янець, і який ішов, згорбившись у кілька разів.

Жоден з них не розумів насправді, що таке Вуд. Вони не були людьми з долини. Як я вже казала, Дракону не потрібно було набирати солдат для армії. І вони не були з якого-небудь села поблизу. Вони носили щити, позначені гербом лицаря на коні, тобто з північних провінцій навколо Таракії, звідки була родом королева Ганна. Їхні знання про магію обмежувалися спостереженням блискавок на полі бою, смертельних і чистих. Вони не знали, з чим вони їдуть зустрітися віч-на-віч.

— Зачекайте, — сказав Дракон, перед тим як Янош повернув свого коня, щоб послідувати за іншими. — Поки ви будете там, купіть два мішки солі і розділіть його на мішечки, по одному для кожної людини; потім знайдіть шарфи, щоб закрити свої роти і носи і вуха, і озбройте кожного сокирою, не сподівайтеся, що хтось буде жаліти вас. — Він подивився на принца. — Нам не можна втрачати часу. Якщо це навіть спрацює, ми отримаємо лише коротку можливість — день або два щонайбільше, поки Вуд буде відновлюватися після удару.

Принц Марек кивнув Яношеві, підтверджуючи сказане.

— Прослідкуйте, щоб кожен трохи відпочив, якщо хоче, — сказав він. — Ми поїдемо прямо у Вуд, як тільки закінчимо тут.

— І моліться, щоб королева не була глибоко всередині лісу, — відсторонено додав Дракон; Янош кинув на нього косий погляд і повернувся до принца, але Марек тільки вдарив по крупові коня Яноша і відвернувся; Янош послідував за своїми людьми геть, вниз по вузькій доріжці і зник за деревами.

Ми залишилися одні всередині сараю, усі п'ятеро. У сонячному світлі ліниво пропливав пил, відчувався солодкий запах сіна, але зі слабким прихованим запахом гниючого листя. Я побачила отвір у стіні, з нерівними краями: через нього пробралися вовки, які не їли худобу, а лише кусали і заражали. Я охопила себе руками. Через день було би пізно когось рятувати: ми приїхали до Дверніка ще до ранкового світла, без зупинок, лише один раз помінявши коней. Вітер влетів у відкриті двері і подув на шию, холодний на дотик. Сонце покрасило обличчя Єржи оранжевим кольором, і відбивалося у його широких незрячих кам'яних очах. Я згадала холод, який супроводжував закам'яніння: Цікаво, Єржи міг бачити, чи Вуд занурив його у темряву.

Дракон подивився на Сокола і зробив широкий глузливий помах рукою у напрямку Єржи.

— Можливо ви потребуєте якоїсь допомоги?

Сокіл повернув йому тонку посмішку і підійшов до статуї, біля якої підняв руки. Слова, які знімали кам'яне заклинання, злітали з його губ легко, красиво поєднані зі співом, і ще коли він говорив, кінчики пальців Єржи ожили і почали смикатися, коли закам'яніння покинуло їх. Його рук були розведені по обидва боки від нього, і трохи поржавілі ланцюги, що тримали його зап'ястя, були прибиті до стіни. Металеві ланки почали брязчати, коли він почав рухатися. Сокіл трохи позадкував, все ще посміхаючись, коли скам'яніння повільно поповзло вниз від верхівки голови Єржи — його очі ожили і почали рухатися з боку в бік. Пронизливий смішок прохрипів у його горлі, коли звільнилися легені, і його погляд ковзнув по обличчю Сокола, який саме закінчував оживляюче заклинання.

Кася незграбно підійшла до мене, і я схопила її за руку. Вона стала поруч зі мною, нерухома, жорстка і дивилася і запам'ятовувала. Єржи вив і сміявся, вив знову і знову, ніби намагався видати всі крики, які були закриті стільки часу всередині його скам'янілих грудей. Він завив, поки не задихнувся від нестачі повітря, а потім опустив голову і посміхнувся нам усіма почорнілими і гниючими зубами, його шкіра все ще була строкато зеленою. Принц Марек дивився на нього, і його рука стискала меч; Сокіл позадкував до пас.

— Здрастуй, прищик, — наспівував тепер Єржи, — Ти сумуєш за своєю матір'ю? Хочеш почути її крик, справжній? Марек! — Єржи пронизливо заверещав жіночим голосом, високим і відчайдушним. — Маречек, врятуй мене!

Марек здригнувся усім тілом, ніби щось вдарило його в живіт, три дюйми леза його меча ковзнуло з піхов, перш ніж він отямився.

— Зупини це! — прогарчав він. — Зроби щось, щоб він замовк!

Сокіл підвів руку і сказав:

— Elrekaduht! — і звуки, які вилітали з горла регочучого Єржи стали приглушеними, він ніби був закритий всередині кімнати з товстими стінами, і тільки слабкий далекий вереск — Маречек, Маречек — все ще можна було розрізнити.

Сокіл повернувся до нас.

— Ви не можете очистити цю річ.

— Ах, тепер ви відчуваєте огиду. — сказав Дракон, холодно і різко.

— Подивіться на нього! — сказав Сокіл. Він повернувся і сказав:

— Lehleyast palezh! — і змахнув відкритою рукою вниз, ніби протираючи віконне скло, на якому сконденсувалася пара. Я відскочила, рука Касі до болю стисла мою; ми були в жаху. Шкіра Єржи стала напівпрозорою, далі був тонкий зелений шар лусок, а під ними не було нічого, крім чорних черв'яків зараження, які звивалися однією масою, яка варилася і кипіла. Як тіні, яких я бачила під своєю шкірою, але тут вони виросли і потовстішали, пожерши все, що було в ньому всередині, вони звивалися навіть під його лицем, а жовтого кольору очі ледь виглядали з гротескних, киплячих хмар.

— І все ж ви готові безтурботно поїхати в ліс, — сказав на це Дракон. Він повернувся. Принц Марек тепер дивився на Єржи, сірий, як дзеркало; його рот став вузькою безкровною лінією. Дракон звернувся до нього,

— Полухайте мене. — Він вказав на Єржи. — У ньому від людини не залишилося нічого. Якби зараження було втричі меншим, можна було би спробувати видалити його за кілька днів, використовуючи серед інших кам'яне заклинання. Якби воно складалося тільки з кількох тіней, я міг би очистити його заклинанням зі звичайним проносним. Королева провела в серце-дереві двадцять років. Якщо ми зможемо знайти її, якщо ми можемо привезти її, якщо ми зможемо очистити її, у чому я навіть віддалено не впевнений, — вона прожила двадцять років в найгірших муках, які Вуд міг винайти. Це не могло не змінити її. Вона навіть не буде знати, хто ви.

— У нас є реальний шанс проти Вуда тут і зараз, — додав він. — Якщо нам вдасться очищення цієї людини, якщо ми знищимо ще одне серце-дерево, ми не повинні скористатися цим, щоб здійснити дурний і незрозсудливий похід глибоко в надра Вуду, ризикуючи усім. Ми повинні почати з найближої цілі, зайти в ліс так глибоко, як зможемо, обмежені часом від сходу до заходу сонця, а потім залишити у лісі Вогняне серце, перш ніж відступити. Ми могли б повернути собі двадцять миль цієї долини, і послабити Вуд на час життя трьох поколінь.

— А якщо моя матір згорить у цій пожежі? — сказав князь Марек, блимнувши на нього.

Дракон кивнув на Єржи.

— Ви б хотіли так жити?

— Поки ми її не знайдемо! — сказав Марек. — Ніякої пожежі. — Він важко зітхнув, ніби навколо його грудей були залізні смуги. — Ні.

Дракон стиснув губи.

— Якби ми були в стані так послабити Вуд, щоб наші шанси знайти її були хоч трохи вищі…

— Ні, — сказав Марек, підвівши руки і перериваючи його. — Ми привеземо мою матір сюди, і коли будемо повертатися спустошимо стільки лісу у Вуді, скільки зможемо. А тоді, Дракон, коли ви очистите мою матір і спалите серце-дерево, яке її тримало, я клянусь, що ви будете мати кожну людину, яка може тримати сокиру, і яку мій батько зможе найняти, і ми не просто відкинемо Вуд на двадцять миль: ми випалимо його аж до Росі, і позбудемося назавжди.

Він навіть виріс, поки говорив, його плечі розвернулися; і постава здавалася ще твердішою. Я закусила губу. Я не довіряла принцу Мареку, вибачте, якщо ваша ласка — але не могла позбутися відчуття, що він мав право так говорити. Якщо навіть відкинути Вуд назад на двадцять миль, це буде велика перемога, але тільки тимчасова. Я теж хотіла спалити його повністю.

Я завжди ненавиділа Вуд, але якось віддалено. Він був як град перед збором врожаю, як рій сарани в полі, чи навіяний кошмар, який просто діяв згідно своєї природи. Тепер це було щось зовсім інше, схоже на живу істоту, яка свідомо показувала повну силу своєї злості, щоб заподіяти мені біль, поранити всіх, кого я любила — і яка нависла над моїм селом і готувалася проковтнути його так само, як Поросну. Я не мріяла про себе як про велику героїню (у чому Дракон звинувачував мене) але хотіла вдарити по Вудові сокирою і вогнем. Я хотіла вирвати королеву з його рук, оточити армією з обох боків і зрівняти з землею.

Дракон лише похитав головою, але промовчав і не став сперечатися. Замість нього заговорив Сокіл, нарешті запротестувавши; він не виглядав таким впевненим, як принц Марек. Його очі все ще оцінювали Єржи, а кутом свого білого плаща він закривав рот і ніс, ніби бачив більше, ніж ми, і боявся вдихнути зараження.

— Я сподіваюся, що ви вибачите мої сумніви: можливо, я просто гнітюче недосвідчений в цих питаннях, — сказав він, напружений саркастичний тон його голосу було ясно чути навіть через плащ. — Але я б назвав це чудовою нагодою заразитися. Його навіть небезпечно обезголовити перед спалюванням. Можливо, нам краще швидше переконатися, що ви можете очистити його, перш ніж вибирати один із грандіозних планів, жоден з яких навіть не може бути розпочатий у разі невдачі.

— Ми домовилися! — Сказав принц Марек, повернувшись до нього обличчям, щоб терміново з'ясувати це питання.

— Я погодився, що варто ризикнути, якщо Серкан дійсно знайшов спосіб очищення від зараження, — сказав йому Сокіл. — Але це? — Він знову подивився на Єржи. — Ні, поки я не побачу, як він це робить… Я буду дивитися у два ока навіть тоді. Всі ми знаємо, що дівчина не була заражена, коли її схопили, і він міг просто розпустити слух про себе, щоб надати ще більше блиску своїй репутації.

Дракон лише зневажливо пирхнув і не запропонував йому ніякої іншої відповіді. Він повернувся і витяг жменю стебел з одного зі старих приставлених однин до одного тюків сіна і почав щось робити з ними, його пальці швидко згинали їх разом. Принц Марек схопив руку Сокола і потягнув його в сторону, де щось сердито зашепотів.

Єржи вив далі під заглушуючим заклинанням, але також він почав пробувати ланцюги на міцність, подаючись вперед, поки його руки не витягнулися, наскільки це було можливо, напружував туго ланцюги і ривком смикав їх, тримаючи голову попереду, щоб хапати і кусати когось. Він дозволив своєму язикові бовтатися, і той був розпухлою почорнілою масою, ніби йому у рот заповз слимак, він ворушив ним час від часу і закочував очі.

Дракон не звертав на нього уваги. У його руках скошені стебла потовстішали та виросли у невелику подобу столика на ніжках, ледь у ступню шириною, а потім він взяв шкіряну сумку, яку ніс з собою, і відкрив її. Тоді обережно витяг книгу, золоті тиснені букви запалахкотіли на сонці, яке вже заходило, і поклав на створений столик.

— Добре, — сказав він, звертаючись до мене. — Давайте почнемо.

Я якось не подумала про те, що доведеться читати її перед принцом і Соколом, які повернулися до нас — що я повинна буду взяти Дракона за руку і приєднатися до його магії, у той час як вони будуть спостерігати. Мій шлунок зморщився, як сушена слива. Я кинула благальний погляд на Дракона, але його обличчя було відстороненим, ніби його лише злегка цікавило, що ми робили.

Я неохоче підійшла і стала поруч з ним. Очі Сокола були прикуті до мене, і я була впевнена, що магія у його погляді хижо промацує мене. Я ненавиділа думку про те, що потрібно буде відкритись перед ним, і перед Мареком; Я ненавиділа їх ще гірше за те, що вони взяли з собою Касю, яка знала мене дуже добре. Я не сказала їй багато про ту ніч, коли Дракон і я спробували читати разом. Я не була в змозі розказати це словами; і не хотіла про це думати. Але я не могла відмовитися через Єржи, який танцював у ланцюгах, як іграшка, яку мій батько колись давно вирізав мені, забавну поривчасту фігурку, яка стрибала і перекидалася, підвішена на нитках.

Я сковтнула і поклала свою руку на обкладинку Виклику. Ми відкрили її разом, і я почала читати.

Ми були жорсткими і незграбними поруч, але наші голоси швидко поєдналися, книга ніби упізнала нас. Мої плечі розслабилися, я підвела голову, глибоко радіючи вільному диханню у легенях. Я не могла з цим боротися. Я не могла піклуватися про те, як виглядаю — нехай собі дивляться. Магія Виклику потекла навколо нас легко, як річка: його голос робив розспів, який я наповнювала водопадами і стрибаючою рибою, і світло навколо нас залишалося яскравим і блискучим як схід сонця вранці.

З обличчя Єржи на нас глянув Вуд, і загарчав з беззвучною ненавистю.

— Воно працює? — Зашепотів позаду нас принц Марек, звертаючись до Сокола. Я не почула його відповіді. Єржи був загублений у лісі так само, як і Кася, але він вже відмовився боротися: він сидів, прихилившись до стовбура дерева, його кровоточачі ноги нерухомо витягнулися перед ним, м'язи його щелепи ослабли, і руки були байдуже опущені на на коліна. Він не рухався, коли я крикнула йому.

— Єржи! — Я плакала. Він тупо підняв голову, тьмяно подивився на мене, а потім опустив її знову.

— Я бачу канал, — сказав Сокіл. Коли я мигцем подивилася на нього, то побачила, що він наклав чорну пов'язку знову. Дивне формою око визирало з його чола, з чорною широкою зіницею. — Ось яким чином зараження подорожує по Вуду. Серкан, якщо я кину очищувальний вогонь вздовж нього зараз…

— Ні! — швидко заявила я. — Єржи помре. — Сокіл кинув мене зневажливий погляд. Його не хвилювало, звичайно, буде жити Єржи чи помре. Але Кася повернулася і вибігла з сараю, подавшись до будинку, і через деякий час привела з деяким побоюванням Кристину, з дитиною у руках. Кристина відскочила від магії, від Єржи, який звивався у ланцюгах але Кася швидко їй щось зашепотіла. Кристина стисла дитину міцніше і повільно зробила один крок вперед, потім ще один, поки не побачила Єржи. Її лице змінилося.

— Єржи! — покликала вона, — Єржи! — і простягла руку до нього. Кася тримала її позаду, щоб вона не могла торкнутися його обличчя, але глибоко всередині я побачила, як він знову підвів голову, а потім повільно і втомлено звівся на ноги.

Світло Виклику було не більш поблажливе до нього, ніж до інших. Я відчувала, на відстані цього разу, те, що не торкалося мене безпосередньо, але що він оголив нам, повний гніву: маленькі могили всіх дітей, безмовно страждаюче лице Кристини; щипаючий голод у животі і його кисле обурення через маленькі благодійні кошики — він робив вигляд, що не бачить їх по кутах свого будинку, знаючи, що вона ходила просити милостиню. Просте бажання тримати корів було його останньою спробою вибратися з убогості. Він наполовину хотів, щоб звірі убили його.

Лице Кристини вирізнялося власним млявим відчаєм, безпорадними темними думками: її мати казала їй, щоб вона не виходила заміж за бідняка; її сестра у Радомському мала четверо дітей і чоловіка, який був ткачем. Діти її сестри усі були живі; вони ніколи не були погано одіті і не голодували.

Лице Єржи витягнулося через сором, тремтячі зуби стислися. Але Кристина заридала і знову потягнулася до нього, а потім дитина прокинулася і закричала: голосно, але якось чудово в порівнянні з усім іншим, звичайний і нескладний крик, нічого, крім бажання їсти. Єржи зробив один крок.

І тоді все несподівано стало набагато простіше. Дракон був правий: його зараження було слабшим, ніж у Касі, хоч і виглядало жахливіше. Єржи не був так глибоко в лісі, як вона. Після того, як він почав рухатися, він пішов, спотикаючись, до нас, і хоча гілки кидалися на нього шляху, вони били тільки ляпасами. Він поклав свої руки на обличчі, і продовживв рух до нас, проштовхуючись через них.

— Продовжуйте заклинання, — сказав мені Дракон, коли ми підійшли до кінця, і я зціпила зуби і підтримувала Summoning щосили, поки він звільняв свою магію. — Тепер, — сказав він Соколу, — Коли він виходитиме, — і коли Єржи почав оволодівати своїм обличчям, вони підняли руки пліч-о-пліч і промовили одночасно:

— Ulozishtus sovjenta!

Єржи скрикнув, проштовхуючись вперед через очищувальний вогонь, але пройшов крізь нього: кілька смолистих смердючих крапель витекли з куточків його очей, вибігли з ніздрів і впали на землю, курячись димом, а його тіло опало і безвольно повисло на ланцюгах.

Кася відтягла Кристину вбік, і Дракон зробив крок вперед, вхопивши підборіддя Єржи рукою у рукавичці, як лещатами, і підвівши його вгору, поки я закінчувала читати Summoning.

— Подивіться зараз, — сказав він, звертаючись до Сокола.

Сокіл розвів руки по обидві сторони від Єржи і кинув заклинання, коротке, як стріла. Воно погасило у кінцевому швидкому проблиску світло Виклику. На стіні між ланцюгами, над головою Єржи, заклинання Сокола відкрило вікно, і ми всі побачили на мить високе старе серце-дерево, у два рази більше того, у якому була Кася. Його кінцівки дико металися у хрусткому полум'ї.

Розділ 14

Солдати сміялися один з одного, і були веселі, коли ми залишали тихий Двернік перед світанком, провівши у ньому ніч. Всі були озброєні, і чудово виглядали у якості супроводу. Шоломи з пір'ям, довгі зелені плащі, і такі ж зелені щити, які висіли на сідлах. Вони знали, як справити враження; коні гордо йшли через темні провулки, і навіть тримали свої шиї зігнутими. Звичайно, не так легко було знайти тридцять шарфів у маленькому селі, так що більшість з них закутували лице в товсті кусючі вовняні хустки, призначені для зими, огорнувши їх хто як умів навколо шиї та обличчя, як наказав Дракон. Вони продовжували влаштовувати їх на обличчі, нишком відсовуючи, щоб подихати, вдаючи, ніби хустки їх дряпали.

Я сіла би на великого і повільного коня мого батька, який тільки подивився би на на мене з легким подивом, якби я встала ногами на його широку спину, і який відмовлявся мати щось спільне з риссю, а ще менше з галопом. Але принц Марек посадив нас на запасних коней, яких його лицарі вели з собою, і вони здавалися абсолютно різними тваринами. Коли я випадково натягнула повідок надто сильно, моя кобила стала на диби і забила копитами, ступаючи задніми ногами вперед, а я вчепилася в тривозі у гриву. Кобила опустилася на чотири ноги через деякий час сама, з причини, настільки ж непроникної для мене, і потім гарцювала, дуже задоволена собою. По крайній мірі, поки ми не проїхали Заточек.

Певного місця, де дорога з долини закінчувалася, не було. Я вважаю, що вона тяглася набагато далі — за Поросну, і, можливо, в якісь інші давно поглинуті Вудом села. Але після скрипу млина будинки Заточека і міст зникли позаду, бур'яни і трави почали гризти її по краях, і проїхавши кілька миль вперед, ми могли з непевністю сказати, що вона досі була під ногами. Солдати все ще сміялися і наспівували, але коні були мудрішими, ніж ми. Їх темп сповільнився без будь-якого стримування від вершників. Вони фиркали і нервово смикали головами, їхні вуха поверталися вперед і назад, і їх шкіра нервово посмикувалася, ніби їх турбували мухи. Але мух тут не було. Попереду стояла стіна темних дерев і чекала.

— Перепочинок, — сказав Дракон, і, як ніби вони розуміли його і зраділи з приводу, коні зупинилися майже відразу, всі як один. — Можна напитися і з'їсти що-небудь, якщо вам хочеться. Ваших губ нічого не повинно торкатися, як тільки ми опинимося під деревами. — Він зістрибнув з коня.

Я злізла зі своєї кобилки, дуже обережно.

— Я візьму її, — сказав мені один з солдатів, білявий хлопчик з дружнім круглим обличчям, затьмареним у двох місцях зламаним носом. Він ляснув мою кобилу, весело і звично. Солдати повели коней до річки, щоб ті напилися і діставали буханки хліба і пляшки.

Дракон поманив мене до себе.

— Одягніть заклинання захисту, так густо, як тільки можете, — сказав він. — А потім спробуйте поставити його на солдатів, якщо вдасться. Я накладу інші.

— Вони стримають тіні від прослизання у наші тіла? — засумнівалася я. — Навіть всередині Вуду?

— Ні, але сповільнять їх, — сказав він. — У мене є склад за Заточеком: Я тримаю у ньому проносне, коли необхідно випалювати кордон. Як тільки ми вийдемо, ми підемо туди і почнемо приймати його. Десять доз, незалежно від того, наскільки ви будете впевнені, що з тілом все в порядку.

Я подивилася на натовп молодих солдат, які розмовляли і сміялись між собою, жуючи хліб.

— У вас достатньо його для них усіх?

Він кинув на них холодний відчужений погляд, як помах коси.

— Багатьом з них він не буде потрібен, — сказав він.

Я здригнулася.

— Ви до цього часу думаєте, що це погана ідея. Навіть після того, як ми повернули Єржи. — Тонка цівка диму ще виднілася вдалині, де догорало серце-дерево: ми бачили її вчора.

— Це жахлива ідея, — сказав Дракон. — Але дозволити Мареку повести вас і Соля туди ще гірше, ніж піти самому. По крайній мірі, у мене є деяке уявлення про те, чого можна очікувати. Ідіть: у нас не так багато часу.

Кася мовчки допомогла мені зібрати пучки хвої для заклинання. Сокіл уже будував складний щит зі своїх власних заклинань навколо принца Марека, і сяючі стіни з уявної цегли виростали одна за іншою, і коли він завершив конструкцію над головою Марека, вона засвітилася вся цілком, а потім зникла, Коли я подивилася на Марека боковим зором я побачила слабке мерехтіння, що чіплялося до його шкіри. Сокіл поставив ще одне на себе. Я зауважила, що він не наклав його на жодного з солдатів.

Я стала на коліна і розвела вогонь серед хвої і гілок. Коли гіркий дим наповнив мої легені і висушив горло, я подивилася на Дракона.

— Накладете зараз? — Запитала я. Заклинання Дракона осіло на мої плечі, як важке пальто біля каміна: воно залишило по собі свербіж, відчуття незручності, і занадто багато думок про те, чому я вбираюся і навіщо це потрібно. Я наспівувала захисні закляття, уявляючи, що я ітиму решту шляху всередині зими: не тільки пальто, але рукавиці, вовняний шарф, шапка з вухами застебнутими внизу, захисні штани над чобітьми, і вуаль, накинута зверху, така щільна, що не залишає ніяких шпаринок для холодного повітря.

— Всім принести свої шарфи, — сказала я, не відриваючись від мого димного вогню, забувши на мить, що я розмовляю з дорослими чоловіками, з солдатами; і ще більш дивним було те, що вони зробили те, що я наказала. Я завивала дим навколо накидок, дозволяючи йому занурюватися в шерсть і вовну, передаючи захист разом з ним. Остання гілка розсипалася попелом, і вогонь погас. Я піднялася, трохи похитуючись, на ноги, кашляючи від диму, і потерла почервонілі очі. Коли я моргнула і змогла знову ясно бачити, я здригнулася: Сокіл дивився на мене голодним поглядом, прикладаючи складку свого плаща до власного рота і носа. Я швидко повернулася і пішла до річки, щоб змити, сажу і бруд з моїх рук і обличчя. Мені не сподобалося, як його очі намагалися пронизати мою шкіру.

Кася і я поділили хліб: нескінченно знайома щоденна буханка від пекарки з Дверніка, хрустка, сіро-коричнева кірка і трохи кислий смак, як щоранку у мене вдома. Солдати прибрали пляшки, доїли крихти і повернулися на своїх коней. Сонце встало над деревами.

— Добре. Сокіл, — сказав принц Марек, коли ми всі були на конях. Він стягнув свою рукавичку. У нього було кільце, яке сиділо над першим суглобом мізинця, делікатна кругла смужка золота з маленькими блакитними коштовностями; жіноче кільце. — Покажи нам шлях.

— Піднесіть палець вгору, — сказав Сокіл, і, нахилившись зі свого коня, вколов палець Марека шпилькою і стиснув його. Крапля крові сповзла на кільце, поєднавши золоте з червоним, а Сокіл пробурмотів пошукове заклинання.

Сині камені потемніли до фіолетового кольору. Таке ж світло зібралося навколо руки Марека, і навіть коли він натягнув рукавичку, світло залишилося люмінувати. Він підняв кулак перед собою і перемістив його з боку в бік: світло пожвавилося, коли він показав рукою в сторону Вуду. Він повів нас уперед, і один за одним коні перейшли смугу випаленої землі і зайшли під темні дерева.

Весняний Вуд відрізнявся від сплячого зимового. Було відчуття пробудження до життя і деякої діяльності. Моя шкіра затремтіла від відчуття чийогось погляду, як тільки перша тінь від гілля дерев торкнулася моїх очей. Копита коней падали на землю з глухими ударами, піднімаючись над мохом і чагарником, який окантовував кущі ожини, яка мала гілки з довгими колючими шипами. Тихі темні птахи-тіні металися майже невидимі від дерева до дерева, супроводжуючи нас. Я раптом впевнилася, що якби зайшла сюди навесні, я не досягла би Касі взагалі; у всякому разі не без бою.

Але сьогодні ми їхали разом з тридцятьма вершниками, які оточували нас, всі вони були у броні і озброєні. Солдати мали сокири та смолоскипи і мішки солі, як наказав Дракон. Ті, хто їхав попереду, розширювали стежку, і ми проїжджали повз свіжі пеньки і вигорілу ожину по обидві сторони, сіль всіювала землю позаду нас, так що ми могли відступити тим же шляхом, який торували.

Але сміху не стало. Ми їхали мовчки, лунав лише приглушений дзвін упряжі, м'який глухий стукіт копит по свіжій стежці, і необхідні слова попередження один одному про повороти. Навіть коні більше не іржали. Вони дивилися на дерева великими очима з білим проблиском. Ми всі відчували, що за нами слідкують.

Кася їхала поруч зі мною, і її голова була повернута і вона нахилилася майже до шиї коня. Мені вдалося протягнути руку і спіймати її пальці своїми.

— Що таке? — тихо спитала я.

Вона повернула коня і вказала на дерево на деякій відстані від нас, старий почорнілий дуб, у якого вдарила блискавка; мох висів на його мертвих гілках, як старі ганчірки, яких накидали просушитися. — Я пам'ятаю це дерево, — сказала вона. Вона опустила руку і подивилася над вухами свого коня. — І цю червону скелю — мене несли повз неї, і цей сірий виступ — усе. Я ніби знаю це місце. — Вона теж перейшла на шепіт. — Так, ніби я ніколи не полишала його взагалі. Я не знаю навіть чи ти реальна, Агнешка. Що робити, якщо я сплю і все лише сон?

Я безпорадно стисла її руку, не знаючи, як заспокоїти.

— Там буде щось недалеко, — сказала вона. — Трохи далі.

Капітан почув її і озирнувся.

— Щось небезпечне?

— Мертве, — сказала Кася, і опустила очі до сідла, а її пальці стисли повідок.

Ми виїхали на світло, і під ногами коней з'явилася дорога. Їх підкови глухо зацокали. Я подивилася вниз і побачила бруківку, наполовину сховану під мохом, розбиту. А коли оглянулася навкруги, то здригнулася: на невеликій відстані, крізь дерева, на мене дивилося примарне сіре обличчя, з величезним порожнім оком над широким квадратним ротом: входом до комори.

— Зійти з дороги, — різко сказав Дракон. — Об'їхати її — направо, наліво — не має значення. Але не їхати через площу, і рухатися далі.

— Що це за місце? — спитав Марек.

— Поросна, — сказав Дракон. — Те, що залишилося від неї.

Ми повернули коней і рушили на північ, прокладаючи шлях через ожину і руїни невеликих будинків, з провислими балками і напівзруйнованими солом'яними стріхами. Я намагалася не дивитися на землю. Мох і тонка трава покривали її товстим шаром, і високі молоді дерева тяглися до сонця, розводячи над нашими головами гілля, яке переривало сонячне світло при нашому русі і хиталося на легкому вітрі. Але на землі були вгадувані форми, наполовину сховані під мохом, тут і там кістки порушували дерн, білі кінчики пальців протикали килим м'якої зелені, ловили світло і холодно поблискували. Над будинками, які оточували сільську площу, здіймалася величезна виблискуюча срібляста купа листя, і я могла почути далекий шелест листя серце-дерева.

— Чи не могли б ми зупинитися і спалити його? — прошепотіла я Драконові, так тихо, як тільки могла.

— Звичайно, — відповів він. — Якби ми використали Вогняне серце і одразу відступили назад, тим шляхом, яким прийшли. Це було б наймудрішим з того, що можна зробити.

Він не стишив голосу. Але принц Марек не озирнувся, хоча дехто з солдатів і озиралися на нас. Коні витягали шиї, тремтіли, і ми поїхали швидше, залишивши мертвих позаду.

Трохи пізніше ми зупинилися, щоб дати коням відпочити. Всі втомилися, більше від страху, ніж від зусиль. Далі шлях вів навколо якоїсь болотистої землі, навколо зникаючого струмка, який тепер висихав, втративши живлення від розталого снігу. Невеликий струмочок трохи далі ще був жвавим і впадав у широкий чистий басейн у заглибленні порід.

— Чи безпечно буде дозволити коням напитися? — Запитав Дракона принц Марек. Той знизав плечима.

— Ви можете напитися також, — сказав він. — Це не набагато гірше, ніж щось з'їсти під деревами. Вам доведеться знищити їх пізніше, у будь-якому випадку.

Янош вже зісковзнув з коня; він тримав руку на його носі, заспокоюючи тварину. І заперечливо захитав головою.

— Це наші улюбленці! Вони коштують своєї ваги у сріблі.

— А очищуючий їх еліксир має вагу золота, — вказав Дракон. — Якби ви відчували турботу по відношенню до них, ви не повели би їх у Вуд. Але не хвилюйтеся даремно. Швидше за все це питання навіть не буде обговорюватися.

Принц Марек кинув на нього важкий погляд, але не сказав нічого; замість цього він відвів Яноша в сторону і почав розказувати щось веселіше.

Кася зупинилася на краю галявини, де виднілися кілька слідів оленів; вона дивилася в сторону від басейну. Цікаво, яким вона бачила це місце в своєму довгому блукаючому ув'язненні. Вона уважно дивилася на темні дерева. Дракон підійшов до неї, глянув у тому ж напрямку, і щось сказав; я бачила, як її голова повернулася до нього.

— Цікаво, чи ви знаєте, що він зобов'язаний вам, — несподівано сказав Сокіл позаду мене; Я здригнулася і повернула голову. Моя кобилка жадібно пила; Я схопила повідок і стала трохи ближче до її теплого боку. І нічого не відповіла.

Сокіл тільки підняв одну вузьку брову, чорну і акуратну.

— Королівство не має безмежного запасу майстрів. Згідно із законом, дар поміщає вас за васалітет. Ви маєте право на місце в суді, в даний час, і заступництво самого короля. Ви не зобов'язані жити тут, в цій долині, і в першу чергу не виглядати як його служниця. — Він махнув рукою вгору і вниз по моєму одязі. Я одягнулася так, як потрібно для походу, повного несподіванок — у високі чоботи кольору глини, вільні робочі штани, зшиті з мішковини, і коричневу накидку на усім зверху. Він все ще був одітий у білий плащ, хоча злість Вуда була сильнішою за все, що він начаклував, щоб тримати його в чистому вигляді в звичайному лісі; кілька ниток тепер звисали донизу, після того як його плащ зачепився краєм за сучок.

Він зрозумів мій сумнівний погляд.

— Ваш батько фермер, я гадаю?

— Дроворуб, — сказал я.

Він махнув рукою, ніби кажучи, що це не було великою різницею. — Тоді ви нічого не знаєте про суд, я вважаю. Коли у мене виявився дар, король підвищив мого батька до лицарства, а коли я закінчив своє навчання, подарував вотчину. Він буде не менш щедрим по відношенню до вас. — Він нахилився до мене, і моя кобилка пирхнула бульбашками у воді, коли я важко оперлася на неї. — Можливо ви не чули, вирісши в цій глушині, що Серкан ні в якому разі не єдиний примітний майстер у Пільні. Запевняю вас, що ви не повинні відчувати себе прив'язаною до нього через те що він знайшов цікавий спосіб використовувати вас. Я впевнений, що є багато інших чарівників які могли б узяти вас для навчання. — Він простягнув до мене руку і підняв тонке спіралевидне полум'я на долоні, пробурмотівши кілька слів. — Можливо, ви хотіли б спробувати?

— З вами? — випалила я, дуже недипломатично; його очі трохи звузилися у кутах. Але я не відчувала за собою вини. — Після того, що ви зробили з Касею?

Він наклав на образу подив, як другий плащ.

— Я зробив їй і вам послугу. Невже ви думаєте, що хтось був готовий повірити словам Серкана про її очищення? Вашого покровителя можна милосердно назвати ексцентричним, він поховав себе тут і приходить в суд тільки тоді, коли його викликають, похмурий, як шторм, і видає попередження про неминучі катастрофи, які чомусь не приходять. Він не має ніяких друзів у суді, а ті, хто буде слухати його там, будуть знаходитися у великому сумніві, наполягати чи ні на його негайній страті. Якби принц Марек не втрутився, король послав би по ката, і викликав Серкана в столицю, щоб той відповів за те, що дозволив їй жити так довго.

Він приїхав, якщо сказати простіше, виконати вирок, але не зміг знайти зараження, і тепер стверджував, що він зробив мені послугу. Я не знала що відповісти на таку зухвалість; єдиним, до чого я могла би вдатися, було би злісне шипіння. Але він не змусив мене дійти до цієї точки. І тільки додав, ніжним голосом, який пропонував мені не бути нерозумною,

— Подумайте трохи про те, що я вам сказав. Я не звинувачую вас за ваш гнів, але не дозволяйте йому відштовхнути добру пораду, — і зробив мені придворний уклін. Він тонко посміхався, навіть коли Кася приєдналася мене. Солдати сідали на своїх коней.

Її обличчя було спокйним, і вона терла руками, ніби їй було холодно. Дракон пішов до свого коня; Я глянула на нього, гадаючи, що він сказав їй.

— Усе гаразд? — запитала я Касю.

— Він сказав мені, щоб я не боялася, що я все ще заражена чи сплю, — сказала вона. Її рот трохи розійшовся, у подобі посмішки. — Він сказав, що якби це було так, то я, ймовірно, не повернулася би. — Тоді ще більш несподівано для мене додала, — І він сказав мені, що він шкодує, що я боялася його — ще до обрання, я маю на увазі. Він сказав, що більше не буде брати дівчат.

Я накричала на нього через це; і не думала, що він послухає. Я дивилася на неї, але у мене не було часу, щоби навіть здивуватися: Янош був на коні, подивився на своїх людей знову, і різко спитав:

— Де Міхал?

Ми порахували людей і коней, і голосно покликали його в кожному напрямку. Ніякої відповіді, і ніяких слідів зламаних гілок або зрушеного листя, які показали би, яким чином він зник. Його бачили лише кілька хвилин тому, коли він спішився, щоб підвести свого коня до води. Якщо він був убитий, це відбулося дуже тихо.

— Досить кричати, — сказав нарешті Дракон. — Він зник.

Янош подивився на принца в знак протесту. Але після деякого мовчазного моменту Марек, нарешті, сказав,

— Ми їдемо далі. Їхати по двоє, і тримати один одного в полі зору.

Обличчя Яноша було важким і нещасним, оскільки він знову тісно загорнув шарф на ніс і рот, але він хитнув головою до перших двох солдатів, і через деякий час вони почали рух по дорозі. Ми в'їхали в ліс.

Під гілками було важко сказати, як довго ми були верхом. Вуд був тихим, яким ніколи не буває звичайний ліс: жодного гулу комах, чи навіть тріску соснової гілочки під ногою кролика. Навіть наші власні коні видавали дуже мало шуму копитами, ступаючи по м'якому мохові і траві з молодими саджанцями замість голого бруду. Дорога закінчилася. Люди попереду повинні були рубати кущі весь час, щоб взагалі можна було проїхати.

Слабкий звук шуму води долетів до нас з-за дерев. Дорога знову різко розширилася. Ми зупинилися; Я встала в стременах, і через плечі солдата переді мною змогла побачити тільки прогалину в деревах. Ми знову опинилися на березі Шилки.

Ми виїхали з лісу на берег висотою близько фута, який похило зникав під воду. Дерева і цвіт звисали над водою річки, верби змішали свої довгі заквітчані гілки в очерет, що місцями лежав товстим шаром біля берега, між блідими коренями оголених дерев, серед мокрого бруду. Шилка була ще досить широкою, щоб посередині, сонячне світло проривалося місцями крізь полог дерев. Світло поблискувало по поверхні річки, і по напрямку відбиття ми могли сказати, що пройшла більша частина дня. Ми постояли деякий час в тиші. Була якась неправильність у зустрічі з річкою, яка різко перетнула нам шлях. Ми їхали на схід; ми повинні були їхати поруч з нею.

Коли принц Марек підняв кулак у бік води, фіолетовий відблиск замигтів, ваблячи нас на іншу сторону, але вода була швидкою, і ми не могли сказати, наскільки там глибоко. Янош кинув невелику гілку, відламавши її від одного з дерев: її потягло течією і вона зникла майже відразу під невеликими глянцевими брижами.

— Пошукаємо брід, — сказав князь Марек.

Ми повернулись і поїхали уздовж річки, солдати рубали кущі, щоб дати коням прохід. Не було ніяких стежок від тварин, які вели би вниз, до води, і Шилка бігла, ніде не звужуючись. Це була інша річка, не така як в долині, і текла під деревами швидко і мовчазно, затінена Вудом. Я знала, що річка не виходила на іншу сторону, до Росі; вода зникала десь у глибині Вуду, поглиналася у якомусь темному місці. Це здавалося майже неможливим, дивлячись на широку темну течію.

Десь позаду мене один з солдатів зітхнув з глибоким полегшеним шумом, неначе опускав важку вагу. Зітхання голосно пролунало в тиші Вуду. Я озирнулася. Його шарф був опущений вниз з обличчя: це був дружелюбний молодий солдат з розбитим носом, який повів мого коня до води. Він простягнув руку з ножем, що зблиснув гострим і яскравим сріблом, спіймав голову людини перед ним і перерізав йому горло однією глибокою червоною раною з боку в бік.

Порізаний помер без жодного звуку. Кров бризнула на шию тварини і на листя. Кінь дико заіржав, коли тіло мерця осіло вниз і назад, упало в кущі і зникло. Молодий солдат з ножем все ще посміхався. Він зістрибнув зі свого коня, і кинувся у воду.

Ми були заморожені раптовістю події. Попереду принц Марек скрикнув, спішився, і кинувся вниз по схилу, забруднюючи свої черевики, діставшись до краю води. Він намагався протягнути руку і спіймати руку солдата, але той не потягнувся до неї. Він проплив повз принца на спині, як дерев'яна колода, кінці шарфа і плаща повзли у воді позаду нього. Його ноги були вже розслаблені, чоботи заповнені водою, а потім його тіло потонуло. Ми побачили один останній блідий спалах його круглого обличчя, яке дивилось вгору на сонце. Потім вода накрила обличчя з розбитим носом; плащ пішов останнім, зеленою смугою. І він зник.

Принц Марек підвівся на ноги. Він стояв на березі, спостерігаючи, тримаючись за молоде деревця, поки солдат не зник. Тоді повернувся і подерся вгору по схилу. Янош спішився зі свого власного коня, тримаючи повід коня Марека; він простягнув принцові руку, щоб допомогти йому вибратися нагору. Ще один із солдатів спіймав повідок іншого коня, який був тепер без вершника; той тремтів, його ніздрі роздувалися, але він зупинився. Усе знову стало оманливо спокійним. Річка бігла далі, гілки нерухомо висіли, і сонце поблискувало на воді. Ми навіть не чули ніякого шуму від ще одного коня, який утік. Все було так, ніби нічого не відбулося.

Дракон штовхнув свого коня до руху і подивився на принца Марека.

— Решта протримаються до ночі, — сказав він прямо. — Якщо ви не зупинитеся.

Марек подивився на нього, його обличчя вперше було відкритим і невизначеним; як ніби він тільки що побачив щось поза межами його розуміння. Я побачила Сокола поруч з ними, який озирався назад, на лінію чоловіків, немигаючими очима, його проникливі очі ніби намагалися побачити щось невидиме. Марек подивився на нього; Сокіл повернувся і злегка кивнув, ствердно.

Принц всівся в сідло. І сказав солдатам попереду нього.

— Зробіть нам галявину. — І вони почали рубати очерет і деревця навколо нас; інші приєдналися, спалюючи і кидаючи сіль, коли працювали, поки не утворилося досить місця для усіх разом. Коней звели колом впритул один до одного.

— Добре, — сказав Марек солдатам, їх погляди спрямувалися на нього. — Всі ви знаєте, чому ви тут. Кожен з вас вибраний. Ви люди з півночі, кращі з тих, які у мене є. Ви слідували за мною в чаклунській Росі і утворили стіну поруч зі мною, відбиваючи кавалерійську атаку; немає жодного серед вас, хто не носив би шрамів від битви. Я запитував кожного з вас перед походом, чи згодні ви поїхати у це глухе місце зі мною; кожен з вас сказав, що так.

Я не буду клястися вам зараз, що виведу вас звідси живими; але я клянуся, що кожна людина, яка залишиться зі мною буде мати честь, яку я зможу дарувати, і кожен з вас отримає лицарське звання. І ми перейдемо річку вбрід, тут, зараз, якщо зможемо, і ввійдемо у річку усі разом: смерть або щось гірше, можливо, спіткає нас, але як чоловіків, а не як переляканих мишей-полівок.

Солдати на цей момент вже повинні були зрозуміти, що Марек не знав, що станеться; і що він не був готовий до тіней Вуду. Але я побачила, що його слова прогнали деякий сумнів з їхніх облич: світло увійшло в них, як глибокий вдих. Жоден з них не захотів повернути назад. Марек зняв свій мисливський ріг з сідла. Це була дорога річ, зроблена з латуні, яскрава і блискуча, як дзеркало. Він вклав мундштук у рот і подув з усієї сили, величним військовим ревом, який не повинен був зворушити моє серце, але зробив це: зухвалий і дзвінкий. Коні забили копитами і зпряли вухами взад і вперед, і солдати витягнули свої мечі і заревли разом з ним однією нотою. Марек повернув коня і повів нас в одному стрімкому пориві вниз по схилу в холодну темну воду, і всі інші коні пішли за ним.

Річка вдарила по моїх ногах, як шок, коли ми занурилися в неї, спінюючи воду широкими грудьми наших коней. Ми продовжували йти. Вода піднялася до мох колін, потім до стегон. Моя кобилка високо тримала голову, роздуваючи ніздрі, у той час як її ноги били по дну, штовхаючи нас вперед і намагаючись утриматися проти течії.

Десь позаду один кінь спіткнувся і втратив ґрунт під ногами. Він перекинувся набік і штовхнув коня іншого солдата. Річка вхопила їх, і поглинула цілком. Ми не зупинилися: не було ніякої можливості зупинитися. Я намацувала заклинання, але не могла думати: вода ревіла навколо мене, а потім все зникло.

Принц Марек видав ще один звук з його рогу: він і його кінь погойдуючись виходили вгору на інший берег річки, і він повів його далі в ліс. Один за одним ми виходили з річки, мокрі, і продовжували рух без паузи: ми врізалися у ліс, слідуючи за фіолетовим блиском світла Марека попереду, і за звуком його закликаючого рогу. Деревця затоптувалися нами. Підлісок на цій стороні річки був рідшим, стовбури дерев більші і стояли далі один від одного. Ми більше не їхали в одну лінію: я могла бачити інших коней за деревами або поруч зі мною — ми летіли, як могли, зберігаючи тільки напрямок. Я відмовився від повідка і просто притулилася до моєї власної кобилки, вплівшись пальцями у гриву, схилившись до її шиї, щоб убезпечитися від гілок. Я могла бачити Касю поруч зі мною, і яскраві спалахи білого плаща Сокола попереду.

Кобила задихалася піді мною, здригаючись, і я знала, що вона не може продовжувати у такому темпі; навіть сильні, треновані улюбленці потребують відновлення сил після купання в холодній річці.

— Нен elshayon, — прошепотіла я їй у вухо, — Нен elshayon, — і додала їй трохи сили і трохи тепла. Вона витягнула тонку шию і кивнула, з вдячністю, а я закрила очі і спробувала поширити заклинання на всіх, кажучи:

— Nen elshayine, — штовхаючи мою руку до коня Касі, ніби кидаючи у нього енергією.

Я відчувала, що енергія пішла; Я кинула енергії ще кільком відстаючим, і коні зблизилися і легко побігли знову. Дракон кинув на мене побіжний погляд через плече. Ми продовжували слідувати за звуком ріжка, і я нарешті почала бачити рух за деревами. Ходуни, багато ходунів, і вони швидко йшли, навперейми нам, усі їх довгі палиці-ноги рухалися в унісон. Один з них простягнув довгу руку і піймав одного з солдатів з конем, але незабаром вони залишилися позаду, як ніби не очікували від нас такої швидкості. Ми прорвалися разом через стіну сосен на величезну галявину, стримуючи коней, хоча попереду був чистий простір — перед нами стояло жахливе серце-дерево.

Стовбур його був широким, як кінь у довжину, а розлогі гілки починалися на недосяжній висоті. З блідим сріблясто-зеленим листям і дрібними золотими плодами, з жахливим смородом, а під корою вгадувалося людське обличчя, заросле і згладжене тіло з двома руками, складеними на грудях, як у трупа. Два великих корені продовжувалися від ніг, і в заглибині між ними лежав скелет, майже покритий мохом і гниючим листям. Менший корінець виліз через одну очницю черепа, а трава проросла крізь ребра і уламки заіржавілої амуніції. Залишки поржавілого щита лежали на всьому тілі, ледь вгадувався чорний двоголовий орел: королівський герб Росі.

Боки наших фиркаючих коней здіймалися і опадали, вони потроху заспокоювалися. Позаду мене я почула раптовий клацаючий шум, ніби хтось грюкнув дверцятами духовки, зачиняючи їх, і я одразу була вражена важкою вагою нізвідки і викинута з сідла. Я боляче вдарилася об землю, повітря вилетіло з легенів, мій лікоть подряпався, а ноги напевне отримали кілька синців.

Я закрутила головою. На мені зверху лежала Кася: це вона збила мене з коня. Але я вже дивилася повз неї. Моя кобилка була у повітрі над нами, обезголовлена. Жахливої висоти богомол тримав її двома передніми ногами. Богомол чимось нагадував серце-дерево: вузькі золоті очі такої ж форми, як його плоди, і тіло такого ж сріблясто-зеленого кольору, як і листя. Він відкусив голову конячці за один укус в тому ж самому русі нападу. Позаду нас один з солдатів впав без голови, а третій закричав, його нога зникла в лещатах ще одного богомола: і з'явилася дюжина інших, ніби вийшовши з дерев.

Розділ 15

Срібний богомол відпустив кіньське тіло на землю і відпустив відірвану голову. Кася підвелася, допомогла підвестися мені і потягнула геть. Ми всі були в жаху якусь мить, а потім принц Марек скрикнув і жбурнув свій ріг до голови срібного богомола. Він витягнув свій меч.

— До мене! Чарівників всередину! — закричав він, пришпорив коня, стаючи між нами і богомолом, і повернувся до нього. Його меч ковзнув по панциру істоти, відлущивши довгу напівпрозору смужку, як ніби він зрізав шкірку моркви.

І бойові коні показали, що вони справді були варті своєї ваги в сріблі: вони не множили паніку, як це зробили би звичайні коні чи звірі, а ставали у лаву, їхнє пронизливе іржання рознеслося по галявині. Їх копита вдарили з порожнім буханням по оболонках богомолів. Солдати зробили коло навколо мене і Касі, Дракон і Сокіл поставили коней по обидва боки від нас. Всі солдати тримали свої поводи в зубах; половина з них вже оголили мечі, утворюючи щетинисту стіну голок, щоб захистити нас, в той час як інші вже озброювалися своїми щитами.

Богомоли, які повиходили з-за дерев, підбігли, щоб оточити нас. Їх як і раніше було важко побачити в плямистому світлі серед дерев, але вони більше не ховалися. Вони рухалися не так, як ходуни, і були набагато швидші, біжучи вперед на злегка зігнутих чотирьох ногах; широкі шипи ще на одній парі передніх ніг похитувалися у такт їхнього бігу.

— Suitah liekin, suitah lang! — Скрикнув Сокіл, створивши палаючий білий вогонь, який він демонстрував у вежі. Він кинув смугу вогню у найближчого богомола, яка батогом обвилася навколо його передніх лап, звір встав на диби, ніби спійманий мотузкою. Сокіл витягнув його з маси як брикаюче теля, і потягнув вперед: почувся тріск і гіркий запах горілого масла, там де вогняна мотузка охоплювала його, з'явилися тонкі смуги білого диму і закрутилися навколо голови. Втративши рівновагу, богомол зі своїми страшними щелепами упав вперед. Сокіл пітягнув голову до нашої лінії, і один із солдатів опустив меч на його шию.

У мене не було особливих надій: в долині наші звичайні сокири, мечі та коси ледь дряпали шкіру ходунів. Але тут меч вкусив глибоко. Стружка хітину злетіла в повітря, і солдат з іншого боку спрямував вістря меча в місце, де шия з'єднувалася з головою. Він усією своєю вагою наліг на руків'я і проштовхнув його до кінця. Раковина богомола голосно тріснула, як нога у краба, і його голова осіла, а щелепи знерухоміли. З тіла богомола потекла лімфа, паруючи біля меча, і на короткий час я побачила букви, які заблистіли золотом крізь димок, перш ніж вони знову розчинилися у сталі меча.

Але навіть мертвий богомол рвонувся вперед, проштовхнувся крізь кільце і майже досяг коня Сокола. Ще один богомол нахилився через відкритий простір, побуючи пролізти всередину за убитим, але Сокіл схопив повід у кулак і притримав свого коня, який намагався стрибнути, а потім відтягнув батіг вогню назад і кинув його в обличчя другого богомола.

Стоячи на землі з Касею, я ледве могла бачити інші бойові дії. Я чула як принц Марек і Янош вигукували, підтримуючи солдат, і суворе шкрябання металу при зустрічі з оболонками богомолів. Все було у плутанині і шумові, і відбувалося так швидко, що я майже не могла дихати, і ще менше думати. Я дико подивилася на Дракона, який боровся зі своїм власним збожеволілим конем; Я бачила, як він прогарчав щось собі під ніс, намагаючись звільнити ногу від стремена. Він кинув повід одному з солдатів, у якого кінь був зі страшним зяючим розрізом на грудях, і зісковзнув на землю поруч з нами.

— Що я повинна зробити? — закричала я йому. Безорадно намацуючи заклинання. — Murzhetor-?

— Ні! — крикнув він мені у какофонії звуків, і, схопивши мене за руку, розвернув мене обличчям до серце-дерева. — Ми тут через королеву. Якщо ми не поборемо дерево, все це було даремно.

Ми були в стороні від дерева, але богомоли потроху відтісняли нас до нього, змушуючи зайти під гілки, і запах гниючих фруктів горів у моїх ніздрях. Стовбур був жахливо великий. Я ніколи не бачила дерев настільки широких, навіть в найглибшому лісі, У його розмірі було щось гротескне, як у опухлого кліща, наповненого кров'ю.

На цей раз жодна загроза не спрацює, навіть якщо я наберуся гніву і почну fulmia: Вуд не віддасть королеву, щоб зберегти навіть настільки велике серце-дерево, особливо тепер, коли він знав, що ми можемо вбити дерево, одночасно очистивши королеву. Я не могла собі уявити, що ми могли зробити, щоб серце-дерево розійшлося: гладка кора світилася з жорстким блиском, як метал. Дракон зосереджено дивився на неї, щось бурмочучи, і працював руками, але ще до того як стрибаючий потік полум'я хлюпнув на кору, я інстинктивно знала, що з цього не буде ніякої користі; і знала, що навіть зачаровані мечі солдатів не можуть кусати у цьому лісі все підряд.

Дракон продовжував спроби: заклинання заломлення, заклинання відкриття, заклинаннями холоду і блискавки, систематично і зосереджено, навіть в той час як навколо нас бушувала битва. Він шукав якусь слабкість, деякі тріщини в броні. Але дерево витримало все, і запах плодів посилювався. Ще два богомоли були вбиті; і ще четверо людей померли. Кася приглушено скрикнула, коли щось стукнуло до її ноги, і я подивилася вниз, побачивши голову Януша, його ясні блакитні очі були відкриті і лице ще було насупленим. Я відсахнулася від нього в жаху і опустилася на коліна, відчуваючи все відразу і безпорадна: Я почала рвати траву.

— Не зараз! — Закричав на мене Дракон, наче я могла йому чимось допомогти. Я ніколи не бачила битв раніше, мені не подобалося вбивство людей, коли їх вбивали, як худобу. Я заридала, спершись на руки і коліна, сльози падали в бруд, а потім я поклала руки і на широкі коріння поруч зі мною, стисла їх і проказала:

— Kisara, kisara, vizh, — з наспівом.

Коріння сіпнулося.

— Kisara, — знову повторила я, знову і знову, і крапельки води повільно почали збиратися на поверхні коренів, сочитися по них і котитися, поєднуючись у крихітні вологі плямки, одна за одною. Волога постала колом між моїми руками. Кілька розгалужених струмків води, які виросли, стекли на землю і зморщилися.

— Tulejon vizh, — сказала я, шепочучи і вмовляючи. — Kisara. — Коріння почало корчитися і звиватися в землі, як огрядні дощові черв'яки, коли вода видавлювалася з них, тепер тонкими цівками. Брудне болото під моїми руками тепер поширювалося вздовж кореня дедалі швидше.

Дракон опустився на коліна поруч зі мною. Він почав заклинання, що задзвеніло смутно знайомим мотивом у моїх вухах, який я чула колись задовго до того: навесні після Зеленого року, згадала я, коли він прийшов, щоб допомогти нам відновити поля. Він провів нам воду з Шилки, по каналах, які створив від річки аж до наших спалених і безплідних полів. Але на цей раз вузькі канали тяглися до серце-дерева, і поки я витягувала воду з коренів, він ніс її далі, і земля навколо коренів ставала випаленою пустелею, а бруд розтріскувався у пил і пісок.

Тоді Кася спіймала нас за руки і відірвала їх від землі, і ми пішли, спотикаючись, за нею. Ходуни вийшли на галявину цілим рядом: ніби чекали в засідці. Срібний богомол втратив кінцівку, але все ще атакував, кидаючись з боку в бік і натикаючись на гостру зброю там, де, як він думав, було слабке місце у обороні. Кінь Яноша бігав без вершника, майже всі коні були убиті або втекли до цього часу. Принц Марек, спішений, пліч-о-пліч з шістнадцятьма чоловіками поспіль тримали оборону — їхні щити утворювали стіну і Сокіл ще шмагав богомолів вогнем через них, але ми були у меншості, і відступали все ближче і ближче до стовбура. Листя серце-дерева шелестіло на вітрі, все голосніше і голосніше, страшним шумом, і ми були вже майже біля підніжжя дерева. Я втягнула повітря і мене знову мало не вирвало від солодкого жахливого смороду плодів.

Один з ходунів спробував обійти лінію захисту збоку, задерши голову і йдучи боком. Кася підхопила з землі меч, що випав з рук якогось солдата, і дико махула ним. Лезо вдарило ходуна у бік і розкололо його тіло з тріском, як суху гіллячку. Він впав купою і лише посмикувався.

Дракон кашляв від смороду але ми продовжили наше скандування знову, відчайдушно, і потягли ще більше води з коренів. Ближче до дерева товсте коріння спочатку пручалося, але наші спільні заклинання забрали воду і з них, і від землі, і бруд навколо коренів дерева почав обвалюватися. Його гілки била дрож: вода змінила колір і тепер котилася по стовбуру вниз великими краплями, забарвленими у зелений колір. Листя почало підсихати і вода пролилась на нас дощем, але потім я почула страшний крик: срібний богомол вихопив ще одного чоловіка з лінії, і на цей раз не вбив його. Він лише відкусив руку, що тримала меч, і жбурнув його ходунам.

Ходуни тягли свої голови вверх, зривали з дерева плоди і набивали ними рот. Він закричав у їх оточенні, задихаючись, але вони натисли на нього і змусили його замовкнути, проливаючи струмками соку його обличчя. Все його тіло вигнулося і затремтіло. Ходуни тепер тримали його тіло догори ногами. Богомол ткнув його в горло одним гострим шипом своєї лапи, і кров забила з ран і полилася на сухе запечене коріння, як дощ.

Дерево видало зітхаючий, тремтливий звук, коли тонкі червоні лінії крові упали на його коріння і розчинилися в сріблястій корі. Я ридала в жаху, спостерігаючи за витіканням життя з його обличчя — ніж, який кинув принц Марек, проткнув його груди, занурившись у серце.

Але більша частина нашої роботи вже стала даремною, і ходуни зібралися навколо, чекаючи, з жадібністю, як тепер мені здавалося: люди зблизилися, важко дихаючи. Дракон вилаявся; він повернувся до дерева і використав інше заклинання, одного разу я бачила його дію, перш ніж налити зілля у пляшку. Він кинув його зараз, нагнувся до висушеного піску навколо наших ніг і почав витягувати мотузки і згустки гарячого скла. Він кидав їх на оголені корені, на упале листя. Невеликі пожежі стали горіти навколо нас, піднімаючи язики вогню і диму.

Я тремтіла, приголомшена жахом і кров'ю. Кася штовхнула мене у спину, з мечем в руці, захищаючи мене, навіть у той час коли сльози теж ковзали по її обличчю.

— Обережно! — закричала вона, і я повернулася, щоб побачити велику гілку, яка тріснула над головою Дракона. Вона упала на його плече і збила його вперед.

Він інстинктивно оперся на стовбур, відпустивши мотузку зі скла, яку тримав у руках. Він спробував відсторонитися, але дерево вже схопило його, і кора наросла на його руках. — Ні! — закричала я, потягнувшись до нього.

Йому вдалося витягнути одну руку за рахунок іншої, яка увійшла в срібну кору по лікоть, коріння вилізло з землі і скрутило його ноги, підтягуючи ближче. І рвало його одяг. Він схопив мішечок на поясі, смикнув за ремінець, звільнивши його, і сунув щось в мої руки: зілля бушувало, флакон світився запеклим червоно-фіолетовим світлом. Це було Вогняне серце, дарунок від нього, і стиснув мені руку.

— Зараз, дурна! Якщо воно підкорить мене, ви всі мертві! Підпалюй і втікай!

Я відірвала очі від пляшки і втупилася на нього. Він мав на увазі мій порятунок, як я зрозуміла; він мав на увазі, щоб я спалила серце-дерево і його разом з ним.

— Як ви думаєте, хотів би я так жити? — сказав він мені, його голос був стриманий, як ніби він говорив про минулий жах: кора вже проковтнула одну з його ніг і піднялася майже до плеча.

Кася була поруч зі мною, її обличчя було блідим і страждаючим;

— Агнешка, — сказала вона — це гірше, ніж смерть. Це гірше.

Я встала з флаконом, затиснутим в руці, що світився між пальцями, а потім поклала руку йому на плече і сказала,

— Ulozishtus. Очищувальне заклинання. Киньте його зі мною.

Він подивився на мене. Потім дав один короткий кивок.

— Відайте пляшечку їй, — сказав він, і стиснув зуби. Я віддала Касі вогняне серце і схопила вільну руку Дракона, і ми разом кинули заклинання: я шепотіла знову і знову,

— Ulozishtus, ulozishtus, — як стійкий барабанний бій, а потім він приєднався до мене, повторюючи її як довгу і безкінечну пісню. Але я не дозволила витікати магічному потоку у дерево: Я стримувала його. На мій погляд, я ніби побудувала дамбу перед ним, щоб наші заклинання наповнили величезне озеро всередині нас для підготовки до наступної роботи.

Його магія і тепло наповнили мене, яскраво, палаюче, майже нестерпно. Я не могла дихати, легені палали у грудній клітці; серце напружено билося. Я не могла бачити як продовжувався бій позаду мене, віддалено чулися тільки крики, страшний гуркіт ходунів, і порожніюче кільце мечів. Воно було все ближче і ближче. Я відчула це по тому, що до мене притулилася Кася; вона була останнім щитом. Вогняне серце веселе і голодне, танцювало у флаконі, який вона тримала, ніби просячи випустити його, і надія, що вогонь поглине нас усіх, майже втішала.

Я трималася до тих пір, поки голос Дракона не затих, і лише тоді відкрила очі. Кора вже добралася до його шиї, заповзла на щоку. Він закрив свого рота, і кора вже повзла навколо його ока. Він стиснув мою руку один раз, а потім кинув наше озеро енергії крізь себе і наполовину сформований канал у дерево, яке його поїдало.

Він напружився, його очі широко розійшлися і стали незрячими. Його рука стисла мою в безшумній агонії. Потім кора навколо його рота засохла і почала лущитися, як стара шкіра якогось жахливого змія, і він закричав уголос. Я стиснула його руку, кусаючи губи від болю його жорстокої хватки. Коли він закричав, дерево почорніло і обвуглилося далеко навколо нього, а листя над нами затріщало у вогні і почало опадати жалюгідними пластівцями попелу, і з'явився огидний запах пригорілих фруктів, з яких википіла вода. По корі серце-дерева побіг сік, і закипів, випаровуючись у повітря.

Коріння зайнялося так швидко, як добре висушені дрова: ми витягли з нього всю воду. Кора розтріскувалася і відпадала великими смугами. Кася схопила руку Дракона і боролася, відтягуючи його обм'якле тіло від дерева, у пухирях і опіках. Я допомогла їй відтягнути його через дим, а потім вона повернулася і знову занурилася у димний туман. Смутно я бачила, як вона знімала плиту кори, потягнувши її товстим листом; як рубала дерево мечем і знову виривала шматки з нього, ще більші. Я поклала Дракона на землю і кинулася допомогти їй: дерево було занадто жарким, щоб його довго торкатися, але я поклала руки на нього не вагаючись, і після того, як навпомацки вибрала місце, випалила,

— Ilmeyon! — Це було заклинання виходу, яким Яга викликала кролика з нори на вечерю.

Кася знову насіла на нього, а потім дерево роздійшлося тріщиною, і я побачив крізь неї обличчя жінки, порожнє, з пустими блакитними очима. Кася досягла в краю розірваної щілини і потягла за край, відірвавши його, і раптом королева почала рухатися, все її тіло випало безвольно з дупла дерева, залишаючи форму тіла жінки позаду, обривки висушеної тканини відпадали від дерева і спалахували на повітрі, навіть коли вона нахилилася через розбитий отвір. Вона зупинилася, зависнувши: її голова не виходила, затримана купою золотого волосся, неймовірно довгого і вирослого в деревині. Кася полоснула мечем вниз по золотій хмарі, і королева відірвалася і потрапила в наші руки.

Вона була важкою і інертною, як колода. Дим і вогонь сплівся над нами разом зі стогоном і тріском гілок: дерево тепер було стовпом вогню. Вогняне серце вимагало випустити його з флакона, і мені здавалося, що я могла його чути, спраглого вийти і приєднатися до полум'я.

Ми подалися геть, Кася відтягнула нас трьох: мене, королеву Ганну, і Дракона. Ми вилізли з-під гілок у безнадійне положення. Сокіл, принц Марек, і ще один солдат билися, стримуючи нападаюих з лютою майстерністю, меч Марека світився тим же білим вогнем, як у Сокола. Останні чотири ходуни підійшли небезпечно близько. Вони зробили раптовий напад; Сокіл відбив їх назад кружляючим батогом вогню, а Марек вибрав одного і стрибнув: він спіймав його за шию однією рукою і обвив чоботами тіло, його нога зачепилася за одну з передніх лап. Він з силою встромив меч вниз між основою шиї і тілом і потягнув убік: ніби точним рухом відтинав прут від живої гілки, і довга вузька голова ходуна з тріском розкололася.

Він дозволив впасти тілу, яке ще посмикувалося, а потім пірнув назад через вмираюче кільце вогню до того, як інші ходуни встигли повернутися до нього. Ще чотири мертві ходуни лежали, розтягнувшись, на землі, убиті тим самим способом: він розробив метод їх вбивств. Але останній ходун майже спіймав його в кінці, і він хитався від втоми. Він відкинув убік шолом. Тоді опустив голову і витер накидкою капаючий піт зі свого лоба, важко дихаючи. Сокіл був поруч з ним, також втомлений до краю. Хоча його губи не переставали рухатися, срібний вогонь навколо його руки горів слабо; білий плащ був забруднений, і курився у тих місцях, де на нього упало палаюче листя. Троє ходунів позадкували, готуючись до ще одного заходу, і він випростався.

— Агнешка, — сказала Кася, підстьобуючи мене, бо я лише тупо витріщалася, і я отямилася. Лише обривки диму танцювали на місці вогню. Я поборолася з своїм диханням, і встигла шепнути,

— Fulmedesh, — або, принаймні, подумала, що сказала це, щоб надати свою форму магії, навіть коли впала вперед і поклала руки на землю. Земля тріснула по лінії, що йшла від мене, і відкрилася під ходунами. Коли вони потрапили в пастку, Сокіл кинув у них вогнем, у розколину, і земля над ними зімкнулася.

Марек повернувся, а потім одразу ж побіг до мене, коли я спробувала підвестися. Він ковзнув у бруд, схопив мене за чобіт і потягнув назад. Срібний богомол налітав на мене з палаючої хмари серце-дерева, його крила були опалені хрустким вогнем, і він шукав можливості для останньої помсти. Я подивився в його золотисті, нелюдські очі; його страшні кігті металися у випадах. Марек плигнув на землю під його живіт. Він підняв свій меч проти шва на панцирі і штовхнув ногу богомола, одну з трьох, що залишилися. Той упав на меч, пронизуючи себе, а тоді спробував піднятися: він дико заметався, намагаючись віднайти рівновагу, і Марек штовхнув його мечем одним остаточним зусиллям і змусив приєднатися до розбурханого полум'я серце-дерева. Він упав там і тепер догорав, знерухомівши.

Марек повернувся і допоміг мені підвестися. Мої ноги тремтіли; все моє тіло била дрож і я не могла втримати себе у вертикальному положенні. Я завжди з сумнівом відносилася до військових історій і пісень про битви: випадкові бої між хлопчиськами на сільському майдані завжди закінчувалися грязюкою, кривавими носами і подряпинами, соплями і сльозами, нічого витонченого або славного, і я не бачила, як додавання мечів та смерті у таку суміш можуть зробити історії кращими. Але я не могла уявити собі жах на зразок цього.

Сокіл побрів, спотикаючись, до лежачого солдата, який згорнувся на землі. Витягнувши флакон якогось еліксиру з сумки на поясі він напоїв солдата і допоміг йому підвестися. Разом вони пішли до третього, з однією рукою, лівою: вони припекли обрубок вогнем, поки той лежав оглушений на землі, дивлячись вгору. Двоє солдатів з тридцяти.

Принц Марек, схоже, не був поранений. Він неуважно витер рукою лоб знову, лише ще більше розмазавши кіптяву по обличчю. Він уже майже віддихався; його груди ще піднімалася і опускалися, але вже легше, я ледве могла встигнути за ним, коли він легко потягнув мене за собою, далеко від вогню в прохолодну тінь дерев на краю галявини. Він не говорив зі мною. Я не знала, чому він тягнув мене: його очі були наполовину засклені. Кася вже була там, Дракон оперся на її плече; вона стояла невідповідно легко під його вагою.

Марек моргнув кілька разів, поки Сокіл і двоє чоловіків теж підійшли до нас, і тільки тоді він зрозумів, що означав вогонь, який охопив серце-дерево, з якого падали почорнілі гілки. Його хватка на моїй руці поставила болючі синці, рубець рукавички врізався в мою плоть, коли я спробувала вирвати руку. Він повернувся до мене і стиснув її ще сильніше, його очі розширилися від гніву і страху.

— Що ти зробила? — гаркнув він на мене, суворо, видихнувши дим, а потім раптом стало дуже тихо.

Королева Ганна нерухомо стояла збоку, освітлена золотими променями від палаючого дерева. Вона стояла як статуя, Кася підвела її на ноги, і руки безвольно висіли по боках. Її обрізане волосся було жовтим, як у Марека, але дрібнішим і густішим; воно збилося навколо її голови, як хмара. Він дивився на неї, і його обличчя виглядало як дзьоб голодної птиці. Він відпустив мене і простягнув до неї руку.

— Не чіпай її! — різко сказав Сокіл, голосом, хрипким через дим. — Потрібні ланцюги.

Марек зупинився. Він не зводив з матері очей. На мить я подумала, що він не послухається; але він пішов і незабаром повернувся, відшукавши на полі бою труп коня Сокола. Сокіл взяв з собою ті ланцюги, які були на Касі, в яких він оглядав її, вони були закутані в тканину у задній частині сідла. Марек витягнув їх і повернувся до нас. Сокіл взяв ярмо з тканини і обережно, оскільки побоювався, що він наближається до скаженої собаки, пішов до королеви.

Вона не рухалася, її очі не блимали; усе було так, як ніби вона взагалі не бачила його. Він завагався, не дивлячись на це, а тоді проговорив заклинання захисту, і поклав ярмо на її шию одним швидким рухом і позадкував. Вона як і раніше не рухалася. Він знову потягнувся, ще з тканиною, і охопив наручниками її зап'ястя — одне а потім інше; і накинув тканину їй на плечі.

Позаду нас почувся гучний страшний тріск. Ми всі підстрибнули, як кролики. Стовбур серце-дерева, на середині висоти, почав нахилятись. Він упав з шумом і полум'ям, ламаючи столітні дуби на краю галявини і залишаючи по собі хмару помаранчевих іскор. Друга половина раптово повністю огорнулася полум'ям: жадібним і ревучим, і гілки знову затріщали у вогні, як і раніше.

Тіло королеви ожило в'ялим, непевним рухом; ланцюги дзенькнули, коли вона поворушила їх, металевим звуком, і вона відсахнулася від нас, виставивши руки перед собою. Зотліла тканина зісковзнула з її плеч; вона не помітила цього. І почала обмацувати власне тіло, дряпаючи його своїми занадто довгими нігтями, з низьким горловим стогоном.

Марек рвонув вперед і схопив її за зап'ястя з наручниками; вона інстинктивно відкинула його від себе з неприродною силою. Потім зупинилася і сфокусувала на ньому погляд. Він відсахнувся, ловлячи рівновагу, а потім випрямився. Заплямований сажею і потом, він все одно виглядав як воїн і принц; зелений герб ще виднівся на його грудях, корона над гідрою. Вона подивилася на герб, а потім знову на його обличчя. Вона нічого не сказала, але її очі не покидали його.

Він зробив один швидкий різкий вдих і сказав:

— Мамо.

Розділ 16

Вона не відповіла йому. Марек стояв з стиснутими руками, чекаючи, тримаючи погляд на її обличчі. Але вона не відповіла.

Ми стояли мовчки і приголомшено, ще дихаючи димом від серце-дерева, палаючих трупів людей і істот Вуду. Нарешті Сокіл взяв на себе ініціативу і покульгав вперед. Він підняв руки до її обличчя, повагавшись якусь мить, але вона не реагувала. Він поклав руки на її щоки і підвів її голову. Тоді почав дивився на неї, його зіниці розширювалися і звужувалися, змінюючи форму; колір його білків змінювався від зеленого до жовтого і до чорного. Він хрипко сказав,

— Всередині немає тіней. Я не можу побачити будь-якого зараження в ній, — і опустив руки.

Але не було свідомості, також. Вона не дивилася на нас, або якщо втуплювалася, то це виглядало ще гірше; її широко розкриті очі не бачили наших облич. Марек стояв нерухомо, важко дихаючи, і дивився на неї.

— Мамо, — сказав він знову. — Мамо, це я, Марек. Я прийшов, щоб забрати тебе додому.

Її обличчя не змінилося. Попередній вираз жаху зійшов з нього. Вона дивилася як статуя, порожня, ніби всередині була видовбана.

— Після того, як ми вийдемо з Вуду…, — почала я, але мій голос завмер в моєму горлі. Я відчувала себе дивно, ніби була хворою. Чи ви коли-небудь захотіли би вийти з серце-дерева Вуду, якби провели у ньому двадцять років?

Але Марек вхопився за пропозицію.

— Яким чином? — зажадав він, штовхачи меч назад у піхви.

Я витерла рукавом попіл на своєму обличчі. І подивилася на свої обпечені і потріскані руки, зі слідами порізів і крові на них.

— Loytalal, — прошепотіла я моїй крові. — Відведи нас додому.

* * *

Я повела їх з Вуду найкоротшим шляхом. Я не знала, що ми будемо робити, якщо зустрінемося з ходунами, або навіть з малими богомолами. Ми були далекі від блискучої компанії, якою вирушали вранці. На мій погляд, тепер ми являли собою залишки розбитого війська, повзучого через ліс додому до настання темряви, яке намагається не злякати нікого більше птаха. Я обережно прокладала нам шлях між деревами. У нас не було ніякої надії вийти на дорогу, тому ми трималися оленячих стежок і один одного.

Ми виповзли з Вуду за півгодини до настання темряви. Я вивалилася з-під дерев, ще підтримуючи заклинання: «Будинок, мій дім…», знову і знову співуче звучало в моїй голові, повторюючись. Світла уявна лінія бігла далі на захід і вигиналась на південь, у бік Дверніка. Мої ноги самі понесли мене у тому напрямку, через безплідну смугу вигорілої землі, в стіну високої трави, яка, нарешті, стала досить щільною, щоб зупинити мене. Над верхнім краєм трави, коли я повільно підвела голову, починався лісистий схил, каламутний і коричневий через сонце, яке кидало на нього останнє світло дня.

Північні гори. Ми вийшли недалеко від гірського перевалу до Росі. Це мало певний сенс, якщо королева Ганна і князь Василь утікали в сторону Росі, і були тут спіймані і відведені у Вуд. Але це також означало, що ми були за тридев'ять земель від Заточека.

Принц Марек вийшов з Вуду першим після мене, з опущеною головою, його плечі були зігнуті, як ніби він ніс важкий тягар. За ним з нерівними інтервалами виринули двоє солдатів. Вони скинули свої похідні сумки чи загубили їх десь всередині Вуду; ременів для мечів теж не було. Втім один з них все ще був в броні, і тримав меч у руці, але коли принц досяг трави, то опустився на коліна, а потім упав і залишився так лежати. Солдати підійшли до Марека і впали по обидві сторони від нього, розтягнувшись на траві, як ніби вони тяглися за ним тільки по його слідах.

Кася поклала Дракона на землю поруч зі мною, трохи втоптавши траву ногами, щоб зробити для нього місце. Він був млявим, і не відкривав очей. Його права сторона була в суцільних опіках або набухлих волдирях, червоних і смертоносно блискучих, його одяг горів і спалював його шкіру. Я ніколи не бачила таких жахливих опіків.

Сокіл осів на землю з іншого боку Дракона. Він тримав один кінець ланцюга, інший кінец був прикріплений до ярма на шиї королеви; він смикнув за нього, і вона зупинилася, і тепер стояла на місці на безплідній смузі землі, яка відділяла нас від Вуду. Її обличчя було таке ж нелюдськи нерухоме, як у Касі, тільки все було ще гірше, тому що ніхто не міг дивитися в її очі. Вона була як маріонетка. Коли ми смикали ланцюг вперед, вона йшла, з жорсткими ногами, майже ляльковою ходою, ніби зовсім не знала, як користуються руками і ногами, або вони не згиналися належним чином.

Кася сказала,

— Ми повинні відійти від Вуду. — Ніхто з нас не відповів їй, і навіть не ворухнувся; мені здавалося, що вона говорила десь дуже далеко. Вона обережно схопила мене за плече і трусонула. — Агнешка, — сказала вона. Я не відповіла. Небо заглиблювалося у сутінки, і ранні весняні комарі вже знайшли нас, один нив у моєму вусі. Я не могла навіть підняти руку, щоб шльопнути його, ще один сидів прямо на моїй руці.

Вона випросталася і нерішуче подивилася на нас усіх. Я не думаю, що вона хотіла залишити нас одних, в тому стані, в якому ми були, але у неї не було особливого вибору. Кася прикусила губу, потім стала на коліна переді мною і подивилася мені в обличчя.

— Я піду у Камік, — сказала вона. — Я думаю, що це ближче, ніж Заточек. І буду бігти всю дорогу. Протримайся, Агнешка, я повернуся, як тільки зможу знайти кого-небудь.

Я тільки подивилася на неї. Вона заколивалася, а потім полізла в мою кишеню на спідниці і витягнула книгу Яги. Вона вклала її в мої руки. Я охопила книгу пальцями, але не рухалася. Вона повернулась і зникла у високій траві, розсуваючи її своїм тілом, майже одразу зникло і останнє світло на заході.

Я сиділа у траві, як польова миша, не думаючи ні про що. Шум від Касі, яка боролася з високою травою, згас. Я креслила пальцями стежки по книзі Яги, відчуваючи м'які западини на обкладинці, і бездумно дивлячись на неї. Дракон нерухомо лежав поруч зі мною. Його опіки ставали гірші на вигляд, а напівпрозорі пухирі почали рости по всій шкірі. Я повільно відкрила книгу і перегорнула сторінки. «Добре для опіків, краще з ранковою павутиною і невеликою кількістю молока», лаконічно повідомила сторінка умови одного з найбільш простих заклинань.

У мене не було павутини або молока, але після того, як з трохи млявою думкою я поклала свою руку на одне зі зламаних стебел трави навколо нас і стиснула його, мій палець забарвився молочно-зеленим соком. Я протерла його між великим і вказівним пальцями і почала заклинання,

— Iruch, iruch, — вгору і вниз, як колисанку для дитини, і злегка доторкнулася до найгіршого його пухиря одним пальцем, а іншим до другого, поряд. Кожен з них сіпнувся і почав повільно скорочуватися, а не набухати, як раніше, а почервоніння завмерло.

Працюючи, я відчула себе краще, не набагато, але чистішою, ніби я промила водою рани. Я продовжувала наспів знову і знову, ще раз і ще…

— Припиніть цей шум, — нарешті сказав Сокіл, піднімаючи голову.

Я простягла руку і схопила його за зап'ястя.

— Заклинання Groshno для опіків, — сказала я йому: це було одне з заклинань, яких Дракон намагався мене навчити, коли наполягав на тому, щоб зробити з мене цілителя.

Сокіл помовчав, а потім хрипко почав,

— Oyideh viruch, — початок розспіву, і я повернулася до свого дзижчання, — Iruch, iruch, — відчуваючи своє заклинання занадто тендітним — ніби спиці колеса будувалися зі стебел сіна замість дерева, і підключила свою магію до його. Він перервав свою партію. Мені досить довго довелося переконувати його попрацювати разом, і підштовхнути, щоб він почав знову.

Це не було схоже на злиття з Драконом. Це була спроба тягнути воза зі старим і впертим мулом, якому я не подобалася, з дикими твердими зубами, які тільки й чекали, щоб мене вкусити. Я намагалася стримувати потік енергії до Сокола, навіть коли повторювала заклинання за ним. Але як тільки він вловив нитку мелодії, робота почала споритися. Опіки Дракона почали швидко в'янути, на їх місці з'явялася нова шкіра, жахливий блискучий рубець, який звивисто оперізував його руку і бік, розсмоктався і найгірші з опіків не були винятком.

Голос Сокола посилився поруч зі мною, і моя голова очистилася теж. Енергія текла через нас і відновлювала наші сили, набухаючи, як прилив, і він здивовано похитав головою і закліпав. Він простягнув руку і схопив мене за зап'ястя, досягаючи до мене, до моєї магії. Інстинктивно я вирвалася, і ми втратили нитку роботи. Але Дракон уже підвівся на руки, важко дихаючи, з блювотними позивами. Він викашляв масу чорної мокрої сажі зі своїх легенів. Коли припадок затих, він знову стомлено опустився навпочіпки, витер рота і подивився вгору. Королева все ще стояла на випаленій землі, як світлий стовп в темряві.

Він притиснув долоні рук до очей.

— З усіх доручень це найдурніше, яке я коли-небудь виконував, — прохрипів він, так тихо, що я ледве змогла його почути, і знову опустив руки. Він потягнувся до моєї руки, і я допомогла йому встати на ноги. Ми були одні в морі холодніючої трави. — Нам потрібно повернутися у Заточек, — сказав він, підштовхуючи мене. — До запасів, які ми там маємо.

Я подивилася на нього тьмяно, моя сила знову вицвіла, коли магія опала. Сокіл вже ліг назад на купу трави. Солдати почали тремтіти і смикатися, їх очі дивилися так, як ніби вони бачили зовсім інші речі. Навіть Марек сидів між ними інертний, тихий і зсутулений, як валун. — Кася побігла по допомогу, — сказала я нарешті.

Він озирнувся на принца, подивися на солдат, на королеву Ганну; повернувся до мене спиною і глянув на Сокола, і аж тоді на себе. Потім потер обличчя.

— Добре, — сказав він. — Допоможи мені покласти їх прямо і на спини. Місяць майже зійшов.

Нам довелося поборотися з принцом Мареком і солдатами, поки вони не застигли плоско в траві, усі троє, сліпо дивлячись на небо. На той час, коли ми втомлено присіли у траву навколо них, місяць уже світив на їхні обличчя. Дракон поставив мене між ним і Соколом. У нас не було сил для повного очищення: Дракон і Сокіл тільки проспівали ще кілька повторів захисного заклинання, які кидали вранці, а я наспівувала моє маленьке очищаюче заклинання,

— Puhas, Puhas, каі puhas. — Трохи кольору, здавалося, повернулося на їхні обличчя.

Кася повернулася не зовсім через годину, на возі з дроворубом з жорстким виразом обличчя.

— Мені дуже шкода, що так довго, — коротко сказала вона; я не питала, як вона дістала віз. Я знала, що хтось міг подумати, побачивши, що вона прийшла з боку Вуду, лише поглянувши на неї.

Ми намагалися їй допомогти, але вона зробила всю роботу в основному сама. Вона підняла і поклала принца Марека і двох солдатів на воза, а потім допомогла нам трьом вилізти і всістися на нього. Ми сиділи, звісивши ноги позаду. Кася пішла по королеву Ганну і стала між нею і Вудом, ламаючи лінію її погляду. Королева подивилася на неї з такою ж порожнечею у погляді, як і раніше.

— Ви більше не там, — сказала Кася королеві Ганні. — Ви вільні. Ми вільні.

Королева не відповіла.

* * *

Ми провели в Заточеку тиждень, розмістившись на піддонах в сараї на околиці міста. Я не пам'ятала нічого з того моменту, коли заснула на возі, поки не прокинулася через три дні у теплому заспокійливому запаху сіна, а Кася витирала мені обличчя вологою серветкою. Сильний медово-солодкий смак очищуючого еліксиру Дракона стояв у моєму роті. Коли я стала досить сильною, щоб підвестися з ліжка вранці, він провів мене ще через один раунд очищення, а потім змусив мене зробити ще один для певності.

— А де королева Ганна? — запитала я його, коли ми сиділи і відпочивали на лавочці після всього, вичавлені як ганчірки.

Він показав підборіддям вперед, і я побачила її: вона сиділа в тіні на іншій стороні галявини, спокійно і нерухомо, на пеньку під вербою. Вона все ще носила зачароване ярмо, але хтось одів її у біле плаття. На ньому не було цяток чи розмазаного бруду; навіть поділ був чистий, ніби вона не рухалася з місця, відколи була посаджена там. Її красиве обличчя було порожнім, як чиста сторінка.

— Ну, вона звільнена, — сказав Дракон. — Чи був сенс робити це ціною втрати тридцяти людей?

Він говорив люто, і я обійняла себе руками. Я не хотіла думати про ту кошмарну битву, майже бійню.

— А два солдати, які вийшли? — тихо спитала я.

— Вони будуть жити, — сказав він. — Як і наш принц: йому посміхнулася більша удача, ніж він заслуговує. Зараження Вудом у нього невелике. — Він підвівся. — Приходьте: Я очищаю їх по черзі. Прийшов час для чергового сеансу.

Два дні по тому принц Марек очистився повністю і швидко почав поправлятися, що змусило мене відчувати себе тьмяною і кисло заздрити: він встав з ліжка вранці, ум'яв цілу смажену курку і почав робити вправи. Я ж ледве змогла проковтнути кілька шматків хліба, перед тим розжувавши його. Спостереження за тим, як він підтягувався вгору і вниз на гілці дерева змусило мене відчути себе не більш, ніж тканиною, яка була випрана і викручена надто багато разів. Томаш і Олег, двоє солдатів, не спали; я дізналася їхні імена, мені було соромно, що я не знала імен більшості з тих, кого ми залишили у Вуді.

Марек спробував погодувати свою матір. Вона тільки дивилася на хліб, який він простягнув їй, і не жувала, коли він поклав трішки їй у рот. Потім він спробував з мискою каші: вона не відмовлялася, але й не допомагала. Він повинен був вкладати ложку в рот, як дитині, яка тільки вчиться їсти. Він тримався довго і похмуро, але через годину, коли він ледь зумів згодувати їй півдюжини ложок каші, він встав і люто жбурнув миску і ложку — каша розмазалася по підлозі разом з осколками глиняної тарілки. Він подався геть. Королева навіть не кліпнула, коли це сталося.

Я якраз стояла в дверях сараю, спостерігаючи за нещасною. Я не шкодувала, що ми витягнули її — принаймні вона більше не мучилася у Вуді, який поглинав її свідомість по кусочках. Але цей жахливий розпад здавався гіршим за смерть. Вона не була хвора і не марила, як Кася у перші кілька днів після очищення. Просто від неї залишилося дуже мало, щоб вона могла відчувати або думати.

Наступного ранку Марек підійшов до мене ззаду і схопив за руку, коли я пленталася назад в сарай з відром колодязної води; Я перелякалася і хлюпнула водою на нас обох, намагаючись вирватися. Він проігнорував як воду, так і мої зусилля і гаркнув до мене,

— Досить цим займатися! Вони солдати; і з ними все добре. Вони будуть в порядку, якщо Дракон не триматиме спорожнююче зілля в їхніх шлунках. Чому ви нічого не робите для неї?

— Як ви уявляєте собі, що потрібно зробити? — сказав Дракон, виходячи з сараю.

Марек повернувся до нього.

— Вона потребує зцілення! Ви навіть не очищаєте її, хоч у вас є достатньо зілля, і не потрібно його ощадити.

— Якби вона була заражена, ми б очистили її, — сказав Дракон. — Ви не можете вилікувати його відсутність. Вважайте щастям, що вона не згоріла разом з серце-деревом; якщо хочете називати це щастям, а не жалем.

— Жаль, що цього не сталося з вами, якщо це всі поради, які у вас є, — огризнувся Марек.

Очі Дракона зблиснули, він подивився на мене, маючи з десяток різких відповідей, але стис губи і промовчав. Зуби Марека заскрипіли один до одного, і через руку, якою він стиснув моє зап'ястя, я відчувала дрижання його твердолобої натури, тремтіння, як у наляканого коня, хоча він був твердий, як скеля, на страшній галявині зі смертю і небезпекою навколо.

Дракон сказав,

— У королеви немає зараження. Їй може допомогти тільки час і спокій. Ми заберемо її у вежу, як тільки я закінчу очищення ваших людей, і вони зможуть безпечно ходити серед інших. Я подивлюся, що можна зробити. До того часу можете сидіти з нею і говорити про знайомі їй речі.

— Розмовляти? — перепитав Марек. Він звільнив мою руку; ще більше води вихлюпнулося під мої ноги, коли він пішов геть.

Дракон взяв у мене відро, і я пішла за ним в сарай.

— Що ми можемо зробити для неї? — Запитала я.

— Що можна зробити з чистим аркушем паперу? — сказав він. — Дайте їй час, і вона може написати щось нове на ньому. Що стосується повернення, якою вона була… — Він похитав головою.

Марек сидів з королевою решту дня; Я бачила його жорстке, опущене донизу обличчя, кілька разів, коли виходила з сараю. Але, принаймні, він, здавалося, прийняв, що не буде раптового чудесного зцілення. У той же вечір він встав і підійшов у Заточек поговорити з сільським старостою; Наступного дня, коли Томаш і Олег могли нарешті ходити вільно і за власним бажанням, він схопив їх міцно за плечі і сказав:

— Ми запалимо вогонь завтра вранці, на сільській площі.

* * *

З Заточека нам привели коней. Люди остерігалися нас, і я не могла звинувачувати їх у цьому. Дракон послав звістку, коли ми вийшли з лісу, і сказав їм, де нас поселити і які ознаки зараження шукати, але я не була би здивована, якби вони натомість прийшли з факелами, щоб спалити усіх нас всередині сараю. Звичайно, якби Вуд опанував нами, ми б зробили дещо гірше, і не сиділи в сараї тихо вичерпані протягом тижня.

Марек сам допоміг Томашу і Олегу всістися в сідла, перш ніж підняти королеву на спокійну кобилу коричневої масті у віці близько десяти років. Вона сіла жорстко і негнучко; він повинен був вставляти її ноги в стремена. Він помовчав, дивлячись на неї з землі: повідок вільно висів на її руках у наручниках, коли він накинув його.

— Мамо, — спробував він знову. Вона не дивилася на нього. Через деякий час, його щелепа затверділа. Він взяв мотузку і прив'язав повідок кобили до сідла свого коня, сів сам і повів її за собою.

Ми приїхали на площу і виявили високу купу сухого дерева, яке було складене і чекало, і все село, яке в святковому одязі стояло на протилежному боці. Вони вже тримали в руках кілька смолоскипів. Я не знала людей з Заточека добре, вони лише деколи приїжджали наші базари навесні. Кілька віддалено знайомих облич дивилися на мене з натовпу, як примари з іншого життя, через слабкий сірий серпанок диму, в той час як я стояла навпроти них з принцом і чарівниками.

Марек сам взяв факел: він став біля штабеля деревини, підняв свій герб у повітря і назвав по імені кожного солдата, якого ми втратили, одного за іншим, і Яноша останнім. Він підкликав до себе до Томаша і Олега, і вони разом ступили вперед і підпалили факелами сухе дерево. Дим викликав різь в очах і ледь зціленому горлі, і жара здавалася жахливою. Дракон подивився на вогонь з жорстким обличчям, а потім відвернувся: Я знала, що він думав про вшанування принцом людей, яких привів до загибелі. Але в мені щось послабилося, коли я почула усі їхні імена.

Багаття горіло довго. Селяни принесли їжу і пиво, які мали, і пригостили нас. Ми з Касею заповзли в куток і випили забагато чашок пива, через страждання, дим і смак очищуючого еліксиру у моєму роті, і, зрештою, притулилися одна до одної і тихо плакали; Я повинна була триматися за неї, тому що вона боялася, що притисне мене занадто сильно.

Напій приніс мені полегшення і зробив думки більш тьмяними — в той же час у мене заболіла голова, і я сопіла в свої рукави. На площі принц Марек говорив зі старостою села і з молодим їздовим з широко розкритими очима. Вони стояли поруч з гарним зеленим возом, свіжопофарбованим, з командою з чотирьох коней, у гриви і хвости яких були невміло вплетені такі ж зелені стрічки. Королева вже сиділа на м'якій на соломі, у вовняному плащі, накинутому на плечі. Золоті ланцюжки зачарованого ярма ловили сонячне світло і поблискували при зміщенні.

Я кілька разів моргнула, виглянувши з нашого закутка на світло сонця, і на той час, коли я почала вловлювати сенс того, на що дивилася, Дракон вже крокував до них по площі, гукаючи,

— Що ви робите? — Я підвелася на ноги і пішла до них.

Принц Марек повернувся, коли я підійшла.

— Аранжування для поїздки, щоб відвезти королеву додому, — сказав він приємним голосом.

— Це абсурд. Вона потребує лікування.

— Яке може отримати в столиці так само легко, як і тут, — сказав князь Марек. — Я не дозволю, щоб ви заховали мою матір у своїй вежі, Дракон, поки не переконаюсь, що її не можуть зцілити у столиці. Не думайте, що я забув, як нехотя ви пішли з нами.

— Ви, здається, готові забути про безліч інших обіцянок, — виплюнув Дракон. — Таких, як вашу обітницю випалити дорогу через Вуд аж до Росі, якщо нам це вдасться.

— Я не забув нічого, — сказав Марек. — У мене немає людей, щоб допомогти вам. Кращий спосіб отримати солдатів це з'явитися в суді, і втягнути у це мого батька, розумієте?

— Єдине, що ви можете, це влаштувати в суді парад навколо пустої ляльки і показати себе героєм, — сказав Дракон. — Візьміть з собою за свідків солдатів! Ми просто не можемо піти звідси. Як ви думаєте, Вуд відповість на те, що ми зробили, якщо ми поїдемо в столицю і залишимо долину беззахисною?

Марек тримав посмішку далі, але вона тремтіла на його обличчі, а рука відкривалася і закривалася на ефесі меча. Сокіл плавно ковзнув між ними, поклавши свою руку на руку Марека і сказав:

— Ваша високість, хоч тон Серкана обурливий, він не помиляється відносно Вуду.

На мить я подумала, що він нарешті дещо зрозумів; можливо, Сокіл, відчувши глибину злоби Вуда на собі, усвідомив загрозу, яку той собою являв. Я подивилася на Дракона зі здивуванням і надією, але його обличчя було закам'янілим, навіть після того як Сокіл повернувся до нього і витончено кивнув головою.

— Я думаю, Серкан погодиться, що, незважаючи на його дар, Іва перевершує його в цілительстві, і вона зможе допомогти королеві, якщо хто-небудь це може. І його прямий обов'язок стримувати Вуд. Він не може покинути долину.

— Дуже добре, — відразу ж сказав принц Марек, незважаючи на те, що говорив крізь зціплені зуби: ніби така відповідь була заздалегідь приготована. Вони відрепетирували цей діалог між собою, зрозуміла я з деякою неприязню.

Тоді Сокіл додав,

— А ви, Серкан, в свою чергу повинні усвідомити, що принц Марек не може дозволити вам тримати королеву Ганну і вашу селянку тут. — Він вказав на Касю, яка вже стояла поруч зі мною. — Звичайно вони обидві повинні поїхати в столицю, відразу ж, і заявити у суді про зараження.

* * *

— Розумна частина політичного маневрування, — сказав мені Дракон, коли ми залишилися удвох — і ефективна. Він має рацію: я не маю права відмовитися від долини без дозволу короля, і за законом, строго кажучи, вони обидві повинні постати перед судом.

— Але це не повинно відбутися негайно! — Сказала я. Я кинула погляд на королеву Ганну, яка мляво сиділа і мовчала на возі, жителі наклали занадто багато їжі і ковдр навколо неї, стільки, що можна було з'їздити в столицю і назад три рази без зупинки. — Що, якщо ми просто перенесемо її у вежу, її і Касю? Звичайно ж, король це зрозуміє.

Дракон пирхнув.

— Король розумна людина. Він в жодному разі не заперечував би, якби я розсудливо забрав королеву для одужання подалі від людських очей, перш ніж хтось побачив її або не знав напевно, що вона врятована. Але зараз? — Він махнув рукою на селян. Вони зібралися у вільному місці біля воза, на безпечній відстані, щоб дивитися на королеву і шепотіли один до одного, розказуючи історію її втечі. — Ні, він буде сильно заперечувати проти мого відкритого ігнорування закону, особливо в присутності свідків.

Потім він подивився на мене і сказав:

— А я не можу поїхати. Король дозволив би, але не Вуд.

Я збентежено подивилася на нього.

— Я не можу дозволити їм просто так забрати Касю, — сказала я напіввинуватим тоном. Я знала, що мені було краще залишитися з ним, тут, але я не могла дозволити їм тягнути Касю до столиці для цього процесу, коли закон говорив, що вони можуть скарати її на смерть; і ще я не довіряла принцу Мареку — зовсім, — він завжди робив лише те, що підходило йому найкраще.

— Я знаю, — сказав Дракон. — І все ще може вийти на добре. Ми не можемо нанести ще один удар по Вуду без великої кількості солдатів. І ви можете отримати згоду від короля. Марек не думає ні про що, крім королеви, а Соля не може керувати, він любить бути занадто розумним з усіма.

Я нарешті задала питання, яке мене мучило,

— Соля? — Ім'я було дивне, і відчувалось як птиця, що кружляє високо в небі; ще коли я його промовила, то відчула щось схоже на погляд його очей здалеку.

— Це означає Сокіл, скорочено, — сказав Дракон. — Вам теж присвоять ім'я, перш ніж записати у список майстрів. Не дозволяйте їм зволікати з цим і тягнути до завершення судового процесу; в іншому випадку ви не будете мати права давати показання. І послухайте мене: те, що ви зробили тут, принесе вам пошану і деяку владу. Не дозволяйте Соля використовувати вас, і не соромтеся використовувати його.

Я поняття не мала, як виконувати інструкції, якими він вистрілював у мене: як я повинна була переконати короля дати нам солдат? Принц Марек вже кликав Томаша і Олега, щоб ті сідали на коней, і Драконові не потрібно було казати мені, що я отримаю, працюючи замість нього. Я сковтнула, і замість цього кивнула, а потім сказала,

— Спасибі, Серкан.

Його ім'я мало смак вогню і крил, кілець диму, витонченості, сили і скрипучої пошепки луски. Він подивився на мене і сухо додав,

— Ви пірнаєте в киплячий котел, і там може бути настільки складно, як тільки ви можете собі уявити, тому спробуйте прийняти більш респектабельний вигляд.

Розділ 17

Я не дуже прислухалася до його останньої поради.

Ми котилися в столицю тиждень і один день, і моя конячка весь шлях підводила голову: крок, крок, крок, і раптовий нервовий поштовх головою вперед, тягнучи повід і мої руки вперед, тому моя шия і плечі в кінці дня були тверді, як камінь. Я завжди опинялася у задній частини нашого маленького каравану, і великі залізні ободи воза збивали переді мною хмари пилу. Моя конячка додавала регулярне чхання і паузи в свою ходу. Ще до того як ми пройшли Вільшанку я була покрита блідо-сірим нальотом, піт зліплював пил у товсті коричневі лінії під нігтями.

Дракон написав мені листа для короля за останні кілька хвилин, коли ми були разом. Це було тільки кілька рядків поспішно надряпаних на дешевому папері блідим чорнилом, запозиченим у селі, де повідомляв йому, що я відьма, і просив у нього солдат. Але він склав його, порізав палець ножем і втер трохи витеклої крові у край, а потім написав своє ім'я: «Серкан» стильними чорними буквами, з закрученими завитками по краях. Коли я брала його з моєї кишені у спідниці і торкалася літер пальцями, уявлялися шипіння, дим і биття крил. Це підбадьорювало і розчарувало водночас, як і кожна миля, яка віддаляла мене від того місця, де я повинна була бути, допомагаючи стримувати Вуд.

— Чому ви наполягли на тому, щоби взяти Касю? — Запитала я Марека, це була перша ніч, коли ми ночували біля підніжжя гори, поруч з дрібним завихреним потічком, який поспішав приєднатися до Шилки. Я ще бачила вежу Дракона на півдні, у помаранчевому кольорі останнього заходу. — Візьміть королеву Ганну, якщо ви наполягаєте на цьому, і дайте нам повернутися. Ви бачили серце-дерево, і тепер знаєте, що це таке.

— Мій батько послав мене сюди, щоб вирішити справу із зараженою сільською дівчиною у Серкана — сказав він. Він облив голову і шию водою. — Він чекає її, або її голову. Кого ви хотіли, щоб я взяв з собою?

— Але він зрозуміє, що з Касею, як тільки побачить королеву, — сказала я.

Марек струсив воду і підняв голову. Королева все ще сиділа нерухомо на порожньому возі, дивлячись вперед, в той час як ніч зімкнулася навколо неї. Кася сиділа поруч з нею. Вони обидві сиділи дивно рівно і прямо і не втомилися навіть після цілого дня їзди; а їхні обличчя блищали, як поліроване дерево. Але голова Кася була повернута назад — вона дивилася на Вільшанку і долину, і її рот, її очі були стурбовані і живі.

Ми подивилися на них разом, а потім Марек встав.

— Доля королеви пов'язана з її долею, — заявив він мені категорично, і пішов геть. Я вдарила по воді в розпачі, набрала в долоні і хлюпнула на обличчя. Між пальцями стікали струмочки чорного бруду.

— Як це жахливо для вас, — сказав Сокіл, вискочивши позаду мене без попередження і змусивши мене пролити воду з рук. — Cупроводжуватися до Кралії принцем як відьма і героїня. Які страждання!

Я витерла обличчя краєм моєї спідниці.

— Чому ви неодмінно хочете, щоб я була там? Є інші майстри в суді. Вони теж можуть побачити, що королева не пошкоджена всередині.

Соля похитав головою, ніби жаліючи мене, дурне сільське дівчисько, яке нічого не розуміє.

— Ви дійсно думаєте, що все так тривіально? Закон категоричний: заражена повинна померти у полум'ї.

— Але король пробачить її? — Запитала я. Він ніби здивувався. А потім задумливо глянув на королеву, майже невидиму зараз, тінь серед тіней, і не відповів. Він озирнувся на мене.

— Лягайте спати, Агнешка, — сказав він. — Попереду ще довга дорога. — І пішов, щоб приєднатися до Марека біля вогню.

Після цього я не спала взагалі, ні в ту ніч, ні в будь-яку іншу.

Звіста мчала попереду нас. Коли ми проходили через села і міста, люди припиняли роботу, підходили дороги і дивилися на нас широко розкритими очима, але не наближалися, і тримали своїх дітей позаду себе. А в останній день нас чекав цілий натовп, на останньому перехресті перед великим королівським містом.

Я вже забула про години і дні на той час. Мої руки боліли, спина теж, ноги нили. У мене боліла голова, і що було найгірше, якась частина мене залишилася ніби прив'язаною в долині, і тепер я губилась, не впізнаючи знайомих форм і намагалася зрозуміти себе, опинившись так далеко від усього, до чого звикла. Навіть гори, мої постійні супутниці, зникли. Звичайно, я знала, що у Пільни були частини країни без будь-яких гір, але я припускала, що могла ще побачити їх десь на такій відстані, як до місяця. Але кожен раз, коли я оглядалася назад, вони ставали все менше і менше, поки, нарешті, не зникли одного дня з заключним зітханням серед горбистої місцевості. Широкі багаті поля, засіяні зерном, здавалося, безкінечно бігли в кожному напрямку, плоскі і непорушні, весь краєвид змінився і став якимось дивним. І тут не було лісу.

Ми піднялися на останній пагорб, і з вершини відкрився вид на величезне місто — Кралію, столицю: з жовтими товстостінними будинками з оранжево-коричневими дахами — квітнучими як польові квіти навколо берегів широкого сяючого Вандалуса, серед яких виділявся Замок Орла, червоно-цегельний замок королів, побудований на високому виступі каменю. Він був вищим за будь-яку будівлю, яку я могла собі уявити: вежа Дракона була менша за найменшу вежу цього замку, і ще близько десятка пронизували шпилями небо.

Сокіл озирнувся на мене, я думаю, щоб побачити, як я реагуватиму, але місто було настільки великим і дивним, що я навіть не збиралася захоплюватися. Я відчувала себе так, ніби дивлюся на картину в книзі, а не на щось реальне, і я так втомилася, що для мене не існувало нічого, крім мого тіла: неухильне тупе пульсування в стегнах, тремтіння уздовж рук, і товстий шар бруду і пилу на шкірі.

Компанія солдат вже чекала нас внизу на перехресті, шеренгами у кілька рядів навколо великого помосту. На ньому стояли півдюжини священиків і монахів, попереду яких був священник в мантії, якої я ніколи не бачила, темно-фіолетовій з вишивкою золотими нитками. Обличчя його було довгим і важким, і подовжувалося високим, з подвійним обідком, головним убором.

Марек поїхав повільніше, дивлячись на них, і у мене був час, щоб підігнати мого непосидючого коня до нього і Сокола.

— Ну, мій батько прислав старого впертюха, чого і слід було очікувати, — сказав Марек. — Він покладе на неї мощі. Це не викличе труднощів?

— Я б не уявляв собі зайвого, — сказав Сокіл. — Наш дорогий архієпископ може бути трохи втомлюючим, скажімо так, але його тверда потилиця це добре на даний момент. Він нікому не дозволить замінити реліквії, а справжні не покажуть того, чого не існує.

Обурившись на їхню розмову — де вони назвали архієпископа старим впертюхом — я упустила шанс, щоб попросити пояснень: чому хтось може бажати показати наявність зараження, якщо його немає? Але Марек вже підстебнув коня вперед. Візок з королевою загуркотів за ним вниз по схилу. І хоч деякі обличчя були повні пристрасті і цікавості, натовп роззяв сторонився візка, і, подібно до того, як хвиля відступає від берега, тримався подалі від його коліс. Я бачила, що багато з людей наділи дешеві маленькі обереги проти зла і хрестились, коли ми проїжджали повз них.

Королева сиділа, не дивлячись по сторонах і не совалася, тільки гойдалася взад і вперед синхронно з рухом візка. Кася сиділа позаду неї, і дивилася на всіх широко розкритими очима. У нашому житті ми ніколи не бачили так багато людей разом. Люди тепер були притиснуті досить щільно навколо і чіплялися за мої ноги, незважаючи на великі ковані копита мого коня.

Коли ми доїхали до платформи, солдати дозволили нам проїхати через свої ряди, а потім зімкнули їх знову, вирівнявши стрій, проковтнувши нас, як щука рибку. Я зрозуміла, з деякою тривогою, що за висока товста купа дров стояла посередині платформи, а під нею купа соломи і труть. Я подалася вперед і спіймала кут рукава Сокола в тривозі.

— Припиніть виглядати, як переляканий кролик, сядьте прямо і посміхайтеся, — прошипів він до мене. — Останнє, що нам потрібно прямо зараз — це давати їм привід домислювати, що щось іде не так.

Марек вів себе так, ніби не бачив гострих клинків сталі не далі як у двох футах від своєї голови. Він спішився з таким розмахом, ніби недавно завоював кілька міст, і пішов, щоб зняти королеву з воза на землю. Кася допомогла йому зробити це зі свого боку, а потім, коли принц нетерпляче її повабив, спустилася слідом.

Я ніколи раніше не була у натовпі настільки великому, він був у постійному шумі, як річка, гомін наростав і спадав, не перетворюючись на окремі голоси. Але у цей момент настала повна тиша. Марек повів царицю вгору по сходах на платформу, золоте ярмо ще було на ній, і підвів її до священика в високому головному уборі.

— Мій лорд архієпископ, — сказав Марек, його голос розкочувався ясно і голосно. — Наражаючись на велику небезпеку, я і мої товариші звільнили королеву Пільни від злої хватки Вуду. Я доручаю вам зараз вивчити її стан, щоб зробити це з усіма своїми реліквіями і силами вашого великого сану: переконайтеся, що вона не несе ніяких ознак зараження, яке може поширюватися і заражати інші невинні душі.

Звичайно, це було саме те, ради чого архієпископ був тут, але я не думаю, що йому сподобалося, що Марек повернув справу так, ніби все це було його ідеєю. Його рот стиснувся до тонкої лінії.

— Будьте впевнені, що це буде зроблено, Ваша Високість, — холодно сказав він, повернувся і поманив одного з монахів. Той підійшов і став поруч з ним: низенький, знервований з виду чоловік у простій коричневій рясі, з каштановим волоссям, обстриженим круглою тонзурою навколо його голови. Його очі були величезними і миготіли за великою золотою оправою, а руки тримали довгу дерев'яну шкатулку. Він відкрив її, і архієпископ простяг руки і підняв з неї обома руками тонку блискучу накидку з золота і срібла, майже мереживо. Весь натовп схвально забурмотів, ніби вітер прошелестів у весняному листі.

Архієпископ підняв мереживо і довго і дзвінко читав молитву, а потім повернувся і опустив сітку на голову королеви. Мереживо опустилося на неї, повільно і ніжно, його краї сповзли вниз, аж до її ніг. А потім, до мого подиву, монах ступив вперед і поклав руки на сітку і заговорив.

— Yilastus kosmet, yilastus kosmet vestuo palta, — почав він, і зробив паузу: заклинання потекло в лінії сітки і запалило її.

Світло наповнило все тіло королеви з кожного боку, освітлюючи її. Вона сяяла на вершині платформи, голова трималася прямо, палаючи. Це не було схоже на світло Виклику. Це не був холодний ясний блиск, важкий і різкий для очей. Це світло відчувалося, як повернення додому пізно всередині зими, як світло від лампи, яка світить з вікна і манить вас до будинку: у світ, повний любові і тепла. Зітхання облетіло натовп. Навіть монах завмер на мить, щоб просто подивитися на сяючу королеву.

Монах далі тримав руку на мережі, постійно вливаючи магію. Я вдарила мого коня, і той знехотя рушив ближче до Сокола, я нахилилася з сідла, шепочучи,

— Хто він?

— Ви маєте на увазі нашу ніжну Сову? — спитав він. — Отець Балло. Він відданий архієпископові настільки, наскільки ви можете собі уявити: не так часто можна знайти такого лагідного і слухняного майстра, — але його голос був презирливим. Однак чернець не виглядав лагідним і слухняним: він скоріше був стривожений і засмучений.

— І що відбувається? — Запитала я.

— Ви чули про вуаль святої Ядвіги, звичайно ж, — недбало кинув Сокіл, і я вражено витріщилася на нього. Це була свята реліквія Пільни. Я чула, що вуаль виносили тільки тоді, коли вінчали на королівство, щоб довести, що претендент вільний від будь-якого впливу зла.

Натовп, відштовхуваний солдатами, тепер наблизився, і навіть солдати були злегка зачаровані, кінчики їх пік похитувалися в повітрі, коли вони дозволяли, щоб їх штовхали ближче. Монахи досліджували королеву дюйм за дюймом, нагнувшись, жмурячись, навшпиньки, тримаючи інструменти, щоб оглянути її пальці, роздивитись її волосся. Але ми всі могли бачити її чистою, повною світла; без жодної тіні всередині. Один за іншим священники вставали і ствердно хитали головами до архієпископа. Навіть важкий вираз його обличчя пом'якшав, чудо світла змінило його лице.

Коли вони закінчили огляд, отець Балло обережно підняв завісу і забрав у скриньку. Священики принесли інші реліквії, і тепер я впізнавала їх: пластина броні Святого Казимира, пронизана зубом Дракона Кралія, якого він убив; кістяна рука святого Фірана в шкатулці з золота і скла, почорніла від вогню; золотий кубок святого Яцека, який був врятований з каплиці. Марек клав руки королеви на кожну з них, одну за іншою, і архієрей молився над нею.

Вони повторили кожен процес і на Касі, але натовп не був зацікавлений в ній. Кожен намагався слідкувати за королевою, і всі вони гомоніли сильніше, поки священики досліджували Касю, більш неслухняно, ніж будь-який натовп, який я бачила — незважаючи на те, що вони були в присутності стількох святих мощей і самого архієпископа.

— Що можна очікувати від натовпу Кралії, — Сказав Соля на моє здивування і шок. Тут були навіть продавці булочок, які розносили свіжі здоби, і з мого коня я могла побачити пару підприємливих чоловіків, які вже поставили прилавок і продавали пиво далі вниз по дорозі.

Почало народжуватися відчуття свята, як перед фестивалем. І, нарешті, священики наповнили золоту чашу Святого Яцека вином, і отець Балло щось забурмотів над ним: слабкий завиток диму піднявся над вином, і воно проясніло. Королева випила все, коли вони поклали його до її губ, і вона не впала в припадку. Вона не змінила виразу свого обличчя, але це вже не мало значення. Хтось в натовпі підняв чашку з хлюпаючим у ній пивом і крикнув,

— Слава Богу! Королева врятована! — І люди почали захоплено кричати і посунули до нас, весь страх був забутий — так голосно, я ледве могла почути, як архієпископ дав стриманий дозвіл Мареку відвезти королеву в місто.

Екстаз серед натовпу був таким, що солдати ледь його стримували. Марек довелося відсунути людину зі свого шляху, щоб підвести візок до помосту, і посадити королеву і Касю у нього знову. Він облишив свого коня, скочив у візок і взяв віжки у руки. Він щедро бив людей по головах батогом, щоб ті звільняли дорогу, а Соля і я повинні були впритул підвести коней аж до задньої частини воза, щоби натовп змикався знову вже позаду нас.

Вони залишалися з нами всі п'ять миль до міста, стаючи пліч-о-пліч, і пропускаючи нас, і коли темп нашого руху спадав, їхні ряди одразу ж поповнювалися. На той час, коли ми досягли мосту через Вандалус, більшість жителів відмовилися від своєї щоденної роботи, і зібралися подивитися на нас, і тому, коли ми досягли зовнішніх воріт замку, ми ледь могли рухатися під дикі оплески натовпу, який натискав на нас з усіх сторін, як жива істота з десятьма тисячами горлянок, які кричали від радості. Новина вже розійшлася: королева була живою, і королева була незараженою. Принц Марек нарешті врятував королеву.

Ми жили як у пісні: це відбувалося з нами всіма. Я відчувала це теж, незважаючи на золоту голову королеви, яка погойдувалася взад і вперед на хиткому возі і не робила ніяких зусиль, щоб протистояти руху, навіть не знаючи, якою насправді малою була наша перемога, і скільки людей загинуло через це. Були діти, які бігли поруч з моїм конем, сміючись до мене, і, ймовірно, не для того, щоб жебрати — тому що я була як вони — з величезною купою розмазаного і скуйовдженого волосся і порваними спідницями, але я не заперечувала. Я дивилася вниз і сміялася разом з ними, забувши про свої затерплі руки і онімілі ноги.

Марек їхав на чолі нашого загону з майже піднесеним виразом. Я вважаю, що він, мабуть, відчував, що його життя стало піснею. У той момент ніхто не думав про людей, які не повернулися. Обрубок руки Олега все ще був міцно перев'язаний, але він махав до натовпу іншою, і цілував руку кожної красивої дівчини в полі його зору. Навіть коли ми проїхали через ворота замку, натовп не зник: солдати вийшли з казарм, як і дворяни зі своїх будинків, і кидали квіти на нашому шляху, а солдати стукали мечами по своїх щитах замість оплесків.

Лише королева не звертала ніякої уваги на все це. Вони зняли ярмо і ланцюги з неї, але вона і далі сиділа так, ніби вони були на ній.

Ми повинні були проїхати довгим проходом, щоб через заключну арку в'їхати на внутрішній двір самого замку. Замок був приголомшливо великий, арки росли в три яруси з усіх сторін, нескінченні обличчя, спираючись на балкони, посміхались до нас. Я дивилася, засліплена, на вишиті прапори в їх буянні кольорів, на колонах і вежах навколо. Сам король стояв наверху сходів на іншій стороні двору. Він носив мантію синього кольору, скріплену на горлі великим дорогоцінним червоним каменем в золоті з перлами.

Глухий рев оплесків ще лунав за стінами. Всередині весь двір зібрався навколо нас, як на початок вистави. Принц Марек підняв королеву з воза і поставив на землю. Він повів її вперед і вгору по сходах — придворні, як прилив, розступалися перед ним, і підвів її до короля. Я відчула, що стримую власне дихання.

— Ваша величність, — сказав Марек, — я повернув вам королеву. — Сонце світило яскраво, і він був схожий на воїна і святого в своїх обладунках і зеленому плащі з білою накидкою. Королева поруч з ним була високою нерухомою фігурою у простому білому платті, з короткою хмарою золотого волосся, і її зміненою блискучою шкірою.

Король дивився на неї, і його брови рухалися. Здавалося, він більше хвилювався, ніж радів. Ми всі мовчали, чекаючи. Нарешті він перевів подих, щоб заговорити, і тільки тоді королева зреагувала. Вона повільно повернула голову, щоб подивитися йому в обличчя. Він подивився на неї. Вона моргнула, один раз, а потім зітхнула і почала падати, безвольно, як мішок: Принцу Мареку довелося потягнути її вперед за руку, яку він тримав, і спіймати її, інакше вона впала би по сходах вниз.

Король видихнув, і його плечі трохи випрямилися, його ніби покинула напруга, і тепер він міг розслабитися. Його голос сильно пролунав через двір.

— Відведіть її в сірі кімнати, і пошліть за Івою. — Слуги забігали, вони понесли її далі від нас, всередину замку, ніби на хвилі.

* * *

І це стало для мене сигналом, що гра закінчилася. Шум всередині двору знову піднявся до реву, щоб відповісти натовпові на вулиці, всі говорили один з одним, на всіх трьох ярусах балконів. Яскраве п'янке почуття вибігло з мене, ніби я була відкоркована і перекинута. Занадто пізно я згадала, що я була тут не для тріумфу. Кася сиділа на возі в своїй білій сукні, самотня, чекаючи на суд; Серкан був за сто миль, намагаючись утримати Заточек від захоплення його Вудом, без мене; і я поняття не мала, як я збиралася виправити будь-яку з цих речей.

Я струснула стремено з моєї ноги, оперлася на інше, і некрасиво зісковзнула на землю. Мої ноги не слухалися, коли я поклала на них свою вагу. Слуга підбіг забрати коня. Я дозволила йому взяти його, трохи неохоче: це не був хороший кінь, але він був знайомою скелею в океані дивацтва і новизни. Принц Марек і Сокіл зібралися іти в замок разом з королем. І я втратила з поля зору Томаша і Олега — вони розчинилися в натовпі таких же солдат, як і самі.

Кася злізла з задньої частини воза, де на неї чекала невелика компанія охоронців. Я проштовхалася крізь наплив слуг і придворних і стала між ними і нею.

— Що ви збираєтеся з нею робити? — запитала я, з пронизливим занепокоєнням. Напевно я виглядала безглуздо у своєму запиленому і порваному селянському одязі, як горобець, що влетів у компанію мисливських котів; вони не могли бачити магію в моєму животі, яка готувалася з ревом вийти з мене.

Тим не менше, хоч якою незначною я виглядала, я все ще була частиною торжества, порятунку королеви, і в будь-якому випадку вони не були схильні до жорстокості. Головний охоронець, чоловік з такими величезними вусами, яких я ні у кого не бачила, з кінчиками, завитими з воском у жорсткі завитки, досить люб'язно спитав мене,

— Ви її служниця? Тоді не дивуйтеся; ми забираємо її, щоб вона була з самою королевою, в Сірій Вежі, і з Івою, яка буде доглядати за королевою. Все повинно бути зроблено правильно і по закону.

Це було не так погано: за законом, Касю і королеву Ганну повинні були стратити відразу. Але Кася прошепотіла,

— Все в порядку, Агнешка. — Це було не так, але нічого іншого не залишалося. Охоронці оточили її — четверо чоловіків попереду і ще четверо позаду, і повели у палац.

Я подивилася їм услід, глуха до всього на якусь мить, а потім зрозуміла, що ніколи не знайду її знову в цьому величезному замку, якщо не побачу, куди вони її відведуть. Я схопилася і кинулася слідом за ними.

— Туди не можна, — сказав мені охоронець, коли я намагалася послідувати за ними всередину, але я сказала,

— Param param, — з наспівом пісні про крихітне літо, яке ніхто не міг спіймати, він моргнув, і я пройшла повз нього.

Я причепилася до охоронців, як висяча нитка, утримуючи заклинання для всіх поблизу, що я занадто мала, щоб мене помічати, нічого важливого. Це не було важко. Я відчувала себе настільки малою і нікчемною, як тільки можна було собі уявити. Коридор вів далі і далі. Скрізь були двері, важка деревина, деякі з залізним візерунком. Слуги і придворні метушилися і виходили з величезних кімнат, обвішаних гобеленами, повними різьблених меблів і кам'яних камінів, більших, ніж вхідні двері. Блискучі лампи, повні магічного світла, звисали зі стелі, а в коридорах стояли високі білі свічки, палаючи без плавлення і диму.

Нарешті коридор закінчився біля маленьких залізних дверей, де знову стояв охоронець. Охоронець відкрив їх, кивнув ескорту Касі і усі пішли по вузьких кружляючих сходах, очі солдата лише байдуже ковзнули по мені. Ми піднімалися і піднімалися, мої втомлені ноги насилу штовхали мене на кожну сходинку догори, поки ми нарешті не вийшли на невеликий круглий майданчик. Тут було тьмяно і димно: не було ніяких вікон, тільки звичайна гасова лампа стояла в грубій ніші в стіні. Вона освітлювала тьмяні і сірі важкі залізні двері, з гербом у вигляді голови голодного біса, з відкритого рота якого звисало кільце. Від заліза йшов дивний холод, і вітер від нього відчувався на моїй шкірі, навіть тоді коли я, притиснута до стіни, сховалася за високими охоронцями.

Головний охоронець постукав, і двері відчинилися.

— Ми привели іншу дівчину, міледі, — сказав він.

— Добре, — сухо сказав хтось жіночим голосом. Стражники розступилися, даючи Касі дорогу. Висока струнка жінка стояла в дверях, з жовтими згорнутими косами і золотим головним убором на голові, в синьому шовковому халаті, делікатно оздобленим дорогоцінним камінням на шиї і талії, зі шлейфом, який підмітав підлогу позаду неї, хоча рукави були практичні і щільно облягали руки від ліктя до зап'ястя. Вона запросила Касю пройти повз неї двома нетерплячими кивками голови. У мене була коротка мить, щоби побачити велику кімнату з килимом, затишну, і королеву, яка сиділа на стільці з прямою спинкою. Королева нерухомо дивилася з вікна вниз на поблискуючий Вандалус.

— А це ще хто? — сказала жінка, повертаючись, щоб подивитися на мене. Всі охоронці повернулися і тепер ніби прозріли, побачивши мене. Я завмерла.

— Це… — головний охоронець запнувся, з трохи почервонілим обличчям, і метнув поглядом на двох чоловіків, які були останніми в його ескорті, поглядом, який обіцяв їм неприємності за те що не помітили мене. — Вона…

— Я Агнешка, — сказала я. — Я приїхала з Касею і королевою. — Дама кинула на мене один недовірливий погляд, що побачив кожну зачеплену нитку і кожну плямку бруду, розбризканого на моїх спідницях, навіть ті, що були на спині, і була вражена, виявивши, що я маю нахабство говорити. Вона подивилася на охоронця.

— Ще одна підозрювана в зараженні, так? — запитала вона.

— Ні, міледі, я не чув про це, — сказав він.

— Тоді чому ти привів її до мене? Я маю досить роботи тут. — Вона повернулася назад в кімнату, сильний потяг повітря дихнув на нас, і двері зачинилися. Ще одна холодна хвиля нахлинула на мене своїм жадібним ротом, облизуючи геть залишки мого приховуючого заклинання. Вітер поглинав магію, як я зрозуміла: тому вони тримали заражених тут.

— Як ви сюди потрапили? — зажадав відповіді головний охоронець, підозріло дивлячись на мене, і всі вони оточили мене.

Мені хотілося сховати себе знову, але я не могла цього зробити біля очікуючого голодного рота на дверях.

— Я відьма, — сказала я. Вони стали ще більш підозрілими. Я витягнула листа, який стискала у кишені моєї спідниці: папір був більш ніж трохи забруднений і зношений, але виписані букви ще було слабо видно. — Дракон дав мені листа для короля.

Розділ 18

Вони повели мене вниз і посадили в маленьку нежилу кімнату, через відсутність будь-якого кращого місця. Охоронці стежили за дверима, в той час як їх капітан пішов з моїм листом в руці, щоб з'ясувати, що зі мною робити. Мої ноги були готові підігнутися, але не було нічого для сидіння, крім кількох подряпаних стільців, притиснутих до стіни, з тонкими і тендітними підлокітниками — карамель з білою фарбою і позолотою і червоними оксамитовими подушками. Я б подумала, що це старий трон, якби їх не було чотири в один ряд.

Тоді я притулилася до стіни на деякий час, і потім спробувала розпалити вогонь, але він не бажав горіти протягом тривалого часу. Попіл був мертвий, а камінь залишався холодним. Я полишила розпалювати вогнище. Зрештою я вирішила, що ніхто не міг поставити стільці у кімнаті, щоб на них не сидіти, і обережно сіла на краєчок одного з них, підгорнувши мої спідниці ближче до себе.

В той момент, коли я сіла, відчинилися двері, і увійшла прислуга, жінка в хрусткій чорній сукні, приблизно віку Данки, з підібганим ротом у деякому несхваленні. Я винувато схопилася. Чотири довгі блискучі червоні нитки потяглися за мною від подушки, спіймавшись на задирки на моїй спідниці, і довга смужка білої фарби причепилася за рукав і замовкла. Рот жінки підібгався ще більше, але вона тільки сказала,

— Ходімо, будь ласка, — натягнуто.

Вона провела мене повз охоронців, які провели поглядами мою жалюгідну спину, і повела мене до інших сходів, яких я бачила з півдюжини, і показала мені крихітну темну кімнатку на другому поверсі. Там було вузьке вікно, визираюче на кам'яну стіну собору: по ній повз водостік у формі голодної горгулі, яка ніби глумилася з мене. Вона залишила мене одну, перш ніж я встигла запитати її, що робити далі.

Я сіла на ліжко. Напевне, я заснула, тому що наступна моя думка була, коли я плоско лежала на ліжку, але це не був мій свідомий вибір; я не пам'ятла, щоб лягала. Я досі боролася з болем і втомою, занадто гостро усвідомлюючи, що у мене не було часу, щоб його витрачати, і не маючи поняття, що робити. Я не знала, як змусити когось звернути на мене увагу, крім як вийти на середину двору і почати кидати вогняні заклинання по стінах. Але я сумнівалася, що тоді король буде більше схильний дозволити мені говорити на суді над Касею.

Тепер, коли я віддала листа Дракона, мій єдиний інструмент і талісман, мені було шкода. Як я знатиму, що його було доставлено? Я вирішила піти і забрати його: я пам'ятала обличчя капітана охоронців, або принаймні, його вуса. Тут не може бути багато таких вусатих, навіть у всій Кралії. Я встала і сміливо відчинила двері, щоб вийти в коридор, і зіштовхнулася з Соколом. Він якраз тягнув руку до засувки на моїх дверях. Він швидко відступив убік з мого шляху, позбавляючи нас обох зіткнення, і дав мені маленьку ніжну посмішку, якій я не повірила.

— Я сподіваюся, що ви трохи відпочили, — сказав він і простягнув мені зігнуту руку.

Я не взялася за неї.

— Що вам потрібно?

Він акуратно повторив жест махнувши перед тим рукою вздовж довгого коридору.

— Я тут для того, щоб супроводжувати вас у вежу Чарівників. Король наказав, щоб вас розглянули для внесення у список.

Я була така рада, що не повністю повірила йому. Я подивилася на нього скоса, наполовину чекаючи підступу. Але він продовжував стояти з відведеною рукою і посмішкою, чекаючи на мене.

— Відразу ж, — додав він, — хоча, можливо, ви хотіли би щось змінити спершу?

Я хотіла сказати йому, що він може зробити з його глузливим натяком, але подивилася на себе: вся у бруді, пилу і забарвлених складках одежі від поту, під безладом домотканої спідниці, яка трохи нижче колін вицвіла коричневими плямами — зношений старий одяг, який я попросила у дівчини в Заточеку. Я навіть не була схожою на служницю; вони були одягнені набагато краще за мене. За цей час Соля змінив свій чорний костюм для верхової їзди на довгі одежі з чорного шовку з довгою накидкою без рукавів, вишиту зеленими і срібними узорами, його сиве волосся розсипалося у витонченому падінні. Навіть за версту ви б упізнали, що це майстер. І якщо вони не бачитимуть у мені майстра, то не дозволять мені давати показання. «Спробуйте прийняти респектабельніший зовнішній вигляд», — радив мені Серкан.

Vanastalem дав мені одяг, що відповідав настрою мого похмурого бурмотіння: жорстке і незручне плаття з червоного шовку, нескінченні волани облямівки і полум'я помаранчевих стрічок. Я могла би використовувати його руку, щоб опертися, намагаючись вести розмову при спуску по сходах у величезній спідниці, не будучи в змозі бачити свої ноги, але я похмуро проігнорувала тонко оновлену пропозицію Соля на початку сходів, і тепер повільно спускалася вниз, намацуючи краї сходинок моїми щільно стиснутими пальцями ніг.

Він склав руки за спиною і попрямував вперед. Відзначивши, ніби мимохід,

— Іспити часто складні, зазвичай. Я вважаю, Серкан підготував вас до них? — Він кинув на мене злегка запитальний погляд; Я не відповіла йому, але не змогла втриматися, щоб не закусити нижню губу. — Ну, — додав він, — якщо ви знайдете їх важкими, ми могли б забезпечити спільну демонстрацію для екзаменаторів; Я впевнений, що вони знайдуть це обнадійливим.

Я тільки подивилася на нього і нічого не відповіла. Все, що ми зробили би разом, я була впевнена, він використає у своїх цілях. Він не натискав на мене, і посміхався далі, ніби не помітив мого холодного погляду — кружляючи як птиця у небі. Він провів мене через арку і двох високих молодих охоронців по сторонах, які подивилися на мене з цікавістю, до вежі Чарівників, у Зал Магів.

Я мимоволі затрималася, входячи в круглу кімнату. Стеля була як відкрите синє небо, з намальованими білими хмарами і ангелами і святими, які тяглися з кінця в кінець. Величезні вікна заливало полуденне сонце. Я була засліплена, і майже наосліп впіймала руку Соля і продовжила свій шлях. Всі стіни були покриті книгами, і вузький балкон оббігав всю кімнату колом, роблячи ще більш високим другий рівень книжкових шаф. Драбинки звисали зі стіни і могли переміщуватися на коліщатках. Великі робочі столи стояли вздовж кімнати, з важкого твердого дуба на мармуровій підлозі.

— Це лише затягування часу, ми всі знаємо, що це має бути зроблено, — сказав жіночий голос, десь збоку: її голос був глибокий як для жінки, прекрасного теплого тембру, але звучав сердито, — Ні, не починайте мені знову бекання про реліквії, Балло. Будь-яке заклинання може бути переможене — так-так, навіть свята благословенна вуаль Ядвіги, і перестаньте дивитися на мене так шоковано, коли ми розмовляємо. Соля з'їв зуби на політиці, і в цій ситуації дбатиме в першу чергу про себе.

— Ходімо, це Алеш. Вдала відмовка на всі ризики, звичайно ж, — м'яко сказав Сокіл. Ми завернули за ріг і я побачила трьох майстрів за великим круглим столом в альтанці, з широким вікном, яке впускало всередину полуденне сонце. Я покосилася на нього, воно було занадто яскраве після тьмяного світла палацових коридорів.

Жінка, яку він назвав Алеш, була вищою навіть за мене, з ебонітово-темною шкірою і плечима, як у мого батька, з чорним кучерявим волоссям, яке щільно прилягало до черепа. Вона носила чоловічий одяг: повні червоні бавовняні штани, заправлені у високі шкіряні чоботи і шкіряний камзол. Камзол і чоботи були красивими, з тисненням золотом і сріблом в хитромудрих візерунках, і притягували погляд; Я позаздрила їй в своєму безглуздому платті.

— Успіх, — сказала вона. — Ви називаєте це успіхом, притягнути порожню оболонку назад до суду якраз вчасно, щоб спалити її на вогнищі?

Мої руки стиснулися. Але Сокіл тільки посміхнувся і сказав:

— Можливо нам краще відкласти ці аргументи в даний момент. Зрештою, ми тут не для того, щоб судити королеву, і ми не вороги один одному? Моя дорога Алеш, дозвольте мені представити вам наш меч.

Вона дивилася на мене без посмішки і з підозрою. Як і двоє чоловіків. Один з них був отець Балло, який оглядав королеву. У нього не було жодних складок на щоках, і волосся було все ще міцного коричневого кольору, але так чи інакше він якось примудрявся виглядати старим, його окуляри ковзали над круглим носом по круглому обличчі, коли він недовірливо роздивлявся мене згори донизу.

— Це його учениця?

Інший чоловік був його повною протилежністю, довгий і худий, в багатому винно-червоному жилеті, продумано вишитим золотом і з нудьгуючим виразом обличчя; його вузька загострена чорна борода обережно закручувалась на кінчику. Він розкинувся в кріслі, а чоботи поклав на стіл. Біля нього на столі лежала купа коротеньких золотих злитків і маленький чорний оксамитовий мішечок, з розсипаними крихітними поблискуючими червоними камінцями. Він працював з ними, магія шепотіла у ньому; його губи ледь-ледь ворушилися. Він узяв злиток золота, і той під його пальцями перетворився у вузьку смужку.

— Це Рагосток, або Склеювач, — сказав Соля.

Рагосток нічого не сказав, і навіть не підвів голову, за винятком одного короткого погляду — оглянувши мене з голови до ніг він звільнив мене від своєї цікавості раз і назавжди, — як ніби занотував. Але я вважала за краще його незацікавленість, ніж жорстку підозрілу лінію рота Алеш. — Де саме Серкан знайшов вас? — запитала вона.

Вони чули деякий варіант порятунку, але принц Марек і Сокіл не спромоглися з частинами розповіді, що їх не влаштовували, і там були прогалини, про які вони не знали. Я спіткнулася на незручному поясненні того, як я вперше зустріла Серкана, незатишно усвідомлюючи очі Сокола на мені, яскраві і уважні. Я хотіла розказати, хоч трошки, про Двернік, про мою сім'ю; але тоді він міг використати Касю як інструмент проти мене.

Я запозичила темний страх Касі і натякнула, що моя сім'я вирішила запропонувати мене Драконові; Я переконалася, що не потрібно казати, що мій батько був лісорубом, я вже знала, що вони зневажають простолюдинів, і я не сказала їм ніяких імен. Я розказала їм про нашу сільську старостиху і про одного з пастухів замість Данки і Єржи, і це звучало так, ніби Кася була моїм єдиним другом, а не тільки подружкою, перш ніж плутано розповіла їм про її спасіння.

— Я вважаю, що ви добре подумали, чому Вуд віддав її вам? — сказав Рагосток, не відриваючись від своєї роботи: він втискав крихітні червоні дорогоцінні камені в золото пальцями, один за іншим.

— Дракон… Саркан… — я виявила, що вдячна за невеличке задоволення, яке я відчула від гуркоту його імені на моєму язиці. —…думав, що Вуд віддав її мені, бо побачив можливість встановити пастку.

— Значить, він не втратив розуму повністю, — сказала Алеш. — Чому він не спалив її відразу? Він знає закон, як і будь-хто з нас.

— Він дозволив… він дав мені попробувати, — сказала я. — Він дозволив мені спробувати очистити її. А потім підключився до роботи сам.

— Або так ви це собі уявляєте, — сказала вона. Вона похитала головою. — Ось так деяка шкода веде прямо до катастрофи. Ну, я не здивована почути це про Серкана; але це краще, ніж коли чоловіки втрачають голову через дівчат навіть не в половину їх віку.

Я не знала, що сказати: Я хотіла заперечити, сказати, що це не в його манері, що не було нічого подібного, але слова застрягли в горлі.

— І ви думаєте, що я теж втратив голову через неї? — Здивовано заявив Сокіл. — І князь Марек на додачу?

Вона подивилася на нього з крайнім презирством.

— Коли Марек був хлопчиком у віці восьми років, він плакав протягом місяця, вимагаючи у батька взяти армію і кожного майстра Пільни у Вуд, щоб привести його матір назад, — сказала вона. — Але він більше не дитина. Він повинен був подумати краще, що для цього потрібно. Скількох людей цей хрестовий похід забрав у нас? Ви взяли тридцять ветеранів, кавалеристів, кожен з них був не просто солдат, для кожного з них кувалися заговорені мечі у моїй кузні.

— І ми повернули свою королеву, — сказав Сокіл, з раптовим жорсткий укусом в голосі, — це щось значить для вас?

Рагосток видав гучне і гостре хекання навіть не відриваючись від свого золотого персня.

— Яка різниця, на даний момент? Король хоче, щоб дівчина була випробувана. То давайте випробуємо її і покінчимо з цим. — Його тон ясно дав зрозуміти, що він не очікував, що розмова займе так багато часу.

Отець Балло відкашлявся; він потягнувся до ручки, вмочив перо в чорнильницю, і нахилився до мене, дивлячись крізь свої маленькі окуляри. — Ви здаєтеся досить молодою, щоб бути розглянутою. Скажіть мені, дорогенька, як довго ви навчалися у вашого майстра?

— Після свята врожаю, — сказала я, і отримала їх недовірливі погляди.

* * *

Серкан не сказав мені, що маги зазвичай витримували сім років навчання, перш ніж могли просити бути допущеними до списку. І після того як я провела з ними добрих три години, заваливши половину заклинань, вони посадили мене на міль, вичерпавши себе в той же час, навіть отець Балло був схильний вважати, що Серкан пішов на це тупо через любовні взаємини зц мною, або мав на думці жарт за їх рахунок, коли послав мене для екзамену.

Сокіл не допомагав: він спостерігав за дійством ніби збоку, з м'яким видом інтересу, а коли вони запитали його, чи бачив він у мене достатньо вміння керувати магією, у ті моменти, коли він бачив її використання, він тільки сказав, — я не думаю, що можу це підтвердити, — завжди важко відокремити роботу учня від майстра, і Серкан, звичайно, був там весь час. Я волів би, щоб ви всі виробили своє власне судження. — А потім подивився на мене з-під вій, з нагадуванням про те, який натяк він дав мені в коридорі.

Я зціпила зуби і спробувала звернутися до Балло: він, здавалося, давав кращий шанс для будь-якого співчуття, хоча у ньому зростало роздратування.

— Пане професоре, я сказала вам, що не користуюся цими видами заклинань.

— Це не які-небудь заклинання, — сказав він, дратівливо і безапеляційно. — Ми поставили перед вами завдання у всіх областях, від зцілюючої магії до прикладної, під кожен елемент і кожну чверть спорідненості. Немає категорії, яка включає в себе всі ці заклинання.

— Але це ваш вид магії. Не Яги, — сказала я, наводячи їм приклад, про який вони, звичайно, знали.

Отець Балло подивився на мене ще більш недовірливо.

— Яга? Цьому Серкан учив вас? Яга фольклорний сюжет. — Я дивилася на нього. — Її заклинання запозичені у небагатьох справжніх майстрів, і змішані з химерними доповненнями, і перебільшені за роки, з часом ставши міфічними.

Я безпорадно дивилася на нього: він був єдиним, хто був чемним зі мною серед них, і тепер говорив мені з незворушним обличчям, що Яга не була реальною.

— Ну, це було марною тратою часу, — сказав Рагосток. Хоча він не мав ніякого права скаржитися: він не переставав працювати, і тепер його дорогоцінна робота стала високою діадемою з великою розеткою в середині, яка чекала на ще більший дорогоцінний камінь. Він наспівував злегка, захоплений чаклунством. — Його жмені чаклунства не вистачає магії, щоб зробити її гідною списку, зараз або коли-небудь пізніше. Алеш була правою, в першу чергу, у тому, що трапилося з Серканом. — Він подивився на мене вгору і вниз. — Нічого особливого, але як на чий смак.

Я була засмученою, розсердженою, і боялася навіть більше, ніж сердилася: все, що я знала, що судовий процес може початися у першій половині дня. Я втягнула в себе повітря, борючись проти жорстких лещат корсету, відсунула стілець і встала, а потім поставила босу ногу на землю і сказала,

— Fulmia. — Моя нога затремтіла у дисонансі проти каменю, удар пройшов крізь мене, підтриманий хвилею магії. Вежа навколо нас затремтіла, як лежачий гігант, тремтіння змусило висячі коштовності на лампі над нашими головами почати м'який передзвін, коли вони стукались одна до одної, і кілька книг полетіли вниз з полиць.

Рагосток ривком звівся на ноги, його стілець відлетів, а діадема з гуркотом випала з його рук на стіл. Отець Балло заозирався по кутках кімнати з переляканою миготливою плутаниною, перш ніж він перенести своє здивування на мене, ніби бажаючи, звичайно, щоби цьому було якесь інше пояснення. Я стояла, задихавшись, мої руки опинилися на боках, і коли ще чувся дзвін над нашими головами, сказала:

— Тут достатньо магії, щоб поставити мене в список? Або ви хочете побачити більше?

Вони витріщилися на мене, і в тиші я почула крики у дворі, супроводжувані тупотом біжачих ніг. Охоронці бігли до вежі, тримаючи свої руки на руків'ях мечів, і я зрозуміла, що вразила всіх у замку короля, все королівське місто, всю столицю, і кричала на вищих чарівників Пільни.

* * *

Врешті-решт вони поставили мене в список. Король зажадав пояснень у зв'язку зі струсом, і йому сказали, що це була моя вина; після цього вони вже не могли говорити, що я незначна відьма. Але вони були не дуже раді. Рагосток, здавалося, образився, і приховував злобу, що, як я думаю, було нерозумно: він ображав мене. Алеш дивилася на мене з ще більшою підозрою, ніби уявляла, що я приховувала свій дар з якихось обхідних причин, а отець Балло просто не злюбив того, що мене прийняли на підставі моїх можливостей поза відсутністю досвіду. Він не був недобрим, але у нього була нав'язлива ідея отримати від Серкана пояснення, поруч з неготовністю до гнучкості. Якщо Балло не міг знайти пояснення у книзі, це означало, що цього не може бути, а якщо знаходив його у трьох книгах, це означало для нього голу правду. Тільки Сокіл посміхнувся мені, з дратівливим видом таємної розваги, що я змогла обійтися без його підтримки.

Я повинна була знову зустрітися з ними в бібліотеці наступного ранку для церемонії присвоєння імені. З чотирма старими чарівниками навколо мене я відчувала себе самотнішою, ніж в дні, проведені в башті Дракона, відрізана від всього, що я знала. Це було гірше, ніж самотність — відчувати, що жоден з них не був моїм другом, або навіть не побажав мені нічого хорошого. Якби я була вражена блискавкою, вони лише зітхнули би з полегшенням, чи, по крайній мірі, відчули себе вільніше. Але я вирішила не перейматися цим: єдине, що дійсно мало значення, це Кася і можливість виступити на її захист в суді. Я знала тепер, що ніхто з них не надав би їй підтримки: вона для них не мала значення.

Взагалі-то іменування було більше схоже на деякий тест, ніж на церемонію. Вони поставили для мене робочий стіл і чашу з водою, три миски різних порошків — червоних і жовтих і синіх, свічки, і залізний дзвін з написом навколо нього золотими буквами. Отець Балло поклав заклинання присвоєння імені на аркуші пергаменту переді мною: у заклинанні було дев'ять довгих заплутаних слів, з докладними анотаціями, і чіткими інструкціями про вимові кожного складу, і як слід підкреслювати кожне слово.

Я пробурмотіла його, тренуючись, намагаючись вимовити важливі склади, але вони сиділи інертними на моєму язиці і просто не хотіло відокремлюватися.

— Ну? — сказав нетерпляче Рагосток.

Я проговорила моїм незграбним язиком весь кручений шлях через чаклунство і почала сипати порошок у воду, щіпку того, щіпку іншого. Магія заклинання збиралася мляво і неохоче. Я зробила коричневий безлад у воді, посипала трохи з усіх трьох видів порошку на мої спідниці, і, нарешті, відмовився від спроб зробити що-небудь краще. Тоді запалила порошок, примружилась у хмарі диму, і намацала шнурок під дзвоном.

І дозволила заклинанню вийти — дзвін дзенькнув від руху моєї руки: довгим глибоким звуком, що було дивно для такого маленького дзвону; він звучав, як великий церковний дзвін в соборі, який щоденно дзвонив на ранкову молитву по місту, звук заповнив усю кімнату. Метал ще гудів під моїми пальцями, коли я поклала руку на нього його і озирнулася вичікувально; але ім'я не написалося само на пергаменті, або не з'явилося в язиках полум'я, або ще якимось способом не повідомило про себе взагалі.

Майстри дивилися, роздратовані, хоча на цей раз не на мене; Отець Балло сказав Алеш в роздратуванні,

— Це був жарт?

Вона насупилася; потім потяглася до дзвона, підняла його і перевернула: всередині нього не виявилося калатала взагалі. Вони всі подивилися у нього, і я дивилася на них.

— Яке буде ім'я? — Запитала я.

— Дзвін мав озвучити його, — коротко сказала Алеш. Вона поклала його на стіл; він тихо дзенькнув знову, відлунням тієї ж глибокої ноти, і вона подивилася на нього.

Ніхто не знав, що робити. Після того як всі постояли мовчки, отець Балло почав шуміти про неправильність дотримання церемонії, Сокіл — мені здалося, що він вирішив потішитись наді мною, сказав легко,

— Можливо, наша нова чарівниця повинна вибрати ім'я для себе сама.

Рагосток сказав,

— Я думаю, що більш доречним буде, коли ми виберемо ім'я для неї.

Я знала, що якщо дати йому хоч якусь свободу у виборі мого імені, то в кінцевому підсумку я буду Свинкою або Дощовим Черв'яком. У всякому разі це здавалося мені неправильним. Я подумала розпочати деякі танці навколо цього моменту, але раптом зрозуміла, що не хочу змінювати своє ім'я на нове, це було як опинитися в нафантазованій сукні з довгим подолом, яка підібирає бруд з коридорів. Я зробила глибокий вдих і сказала:

— Немає нічого поганого в імені, яке у мене вже є.

Так що я була представлена двору в якості Агнешки з Дверніка. Я наполовину пошкодувала про це під час презентації. Рагосток розповів мені, що це означало деякі труднощі, що церемонія буде лише невеликим вітанням, і що король не мав багато вільного часу для таких подій, коли вони проходили у неналежний час. Зазвичай нових майстрів поміщали у список навесні і восени, в той самий час, що і нових лицарів. Якщо він говорив правду, я могла бути тільки вдячною королю за це, ідучи по великому тронному залу з довгою червоною килимовою доріжкою, як по довгому язику якогось жахливого звіра, який нарешті звернув на мене увагу, з натовпом блискучих дворян з обох сторін, які дивилися на мене і шепотілися один з одним, прикриваючись об'ємними рукавами.

Я не відчувала, яке враження справляю на них; І майже захотіла мати інше ім'я, для маскування, щоб іти серед них у моєму незграбному, широкому платті. Я зціпила зуби і почала свій шлях по нескінченному залу, поки не прийшла до помосту, а тоді опустилася біля ніг короля на коліна. Він все ще виглядав втомлено, таким, яким був у дворі, коли ми приїхали. Темно-золота корона охоплювала його лоб, ніби це була та величезна вага, через яку він стомлювався. Його лице над бородою було коричнево-сірим, а лінії і зморшки обличчя були як у Кристини, яка не могла як слід відпочити через занепокоєння з приводу минулого дня.

Він поклав свої руки на мене, і я пискнула слова присяги на вірність, спотикаючись на них; він легко відповів мені з довгою практикою, забрав руки, і кивнув, що я можу йти.

Придворні почали робити маленькі ваблячі рухи, відкликаючи мене убік від трону, але я, хоч із запізненням, зрозуміла, що це був перший і, ймовірно, єдиний шанс, коли я могла запитати короля про дещо.

— Ваша Величносте, якщо вам завгодно, — сказала я, намагаючись не звертати уваги на погляди і зростаюче обурення з боку всіх, хто стояв досить близько до помосту, щоб почути мене, — я не знаю, чи читали ви листа Серкана.

Один з високих сильних лакеїв майже відразу вхопив мою руку, кланяючись царю з фіксованою посмішкою на обличчі, і намагаючись осмикнути мене. Я приклеїла мої ноги до землі, пробурмотівши початок заклинання Яги, і проігнорувала його. — У нас є реальний шанс знищити Вуд, якщо діяти невідкладно, — сказала я, — але Серкан не має ніяких солдатів… І…. Так, я зникну в одну мить! — прошипіла я на лакея, який в даний час тягнув мене обома руками і намагався звести з помосту. — Мені потрібно тільки пояснити.

— Добре. Бартош, припини ламати їй спину, — наказав король. — Ми можемо дати нашій новітній відьмі кілька хвилин. — Він ніби насправді подивився на мене зараз в перший раз, і злегка усміхнувся. — Ми дійсно прочитали листа. Він міг би дописати ще кілька рядків. Не в останню чергу про вас. — Я прикусила губу. — То що ви хочете попросити у вашого короля?

Мої губи затремтіли від того, що я насправді хотіла попросити. Відпустити Касю! Я хотіла крикнути. Але я не могла. Я знала, що не могла. Це було би егоїзмом: Я хотіла щось для себе, для мого власного серця, а не для Пільни. Я не могла просити про це у короля, який навіть своїй власній королеві не дозволив уникнути суду.

Я опустила очі від його лиця на кінчики чобіт з золотим тисненням, які виступали з-під хутряного обрамлення його мантії.

— Солдатів, щоб боротися з Вудом, — прошепотіла я. — Стільки, скільки можна найняти, Ваша Величність.

— Ми не можемо так легко це владнати, — сказав він. Але підняв руку, коли я перевела подих. — Тим не менше, ми подивимось, що можна зробити. Лорд Спитко розбереться в цьому питанні. Можливо, компанію можна буде надіслати. — Чоловік, який стояв біля престолу, схилив голову у знак підтвердження, і кивнув мені.

Я обійшла лакея, який пильно подивився на мене, коли я проходила повз нього, і пройшла крізь двері позаду помосту. Це дозволило мені опинитись у маленькій кімнатці, де королівський секретар, серйозна літня людина з виразом сильного несхвалення на обличчі, натягнуто запитав, як пишеться моє ім'я. Я думаю, що він чув, яку сцену я влаштувала зовні.

Він записав моє ім'я внизу, у величезний фоліант у шкіряній палітурці. Я уважно стежила, щоб переконатися, що він записав його правильно, і проігнорувала його несхвалення, рада і вдячна за піклування: король, схоже, був не зовсім нерозумним. Звичайно, він пробачить Касю в суді. Цікаво, можливо, ми могли б навіть поїхати з солдатами, і приєднатися до Серкана в Заточеку, щоб разом почати боротьбу проти Вуду.

— Коли почнеться суд? — Запитала я у секретаря, коли він закінчив вписувати моє ім'я.

Він тільки кинув на мене недовірливий погляд.

— Я, звичайно, не можу сказати, — сказав він, а потім показав мені поглядом на двері, що вели з кімнати, з прозорим натяком.

— Але він повинен початися найближчим часом? — Я намагалася продертися далі.

Але він уже дивився вниз на папери. На цей раз він підняв голову ще більш повільно, ніби не міг повірити, що я все ще була тут.

— Засідання починається, — сказав він, з жахливо переконливою точністю, — всякий раз, коли король видає декрет.

Розділ 19

Через три дні суд ще не почався, а я вже ненавиділа усіх навколо.

Серкан сказав мені, що я буду мати тут деяку владу, і я вважала, що потрібно домагатися, щоби суд відбувся швидше. І уявляла, що була його магія в тому, що моє ім'я записано в книзі короля. Після розмови з секретарем я повернулася в мою крихітну кімнатку, збита з пантелику і не знаючи що робити далі, і, просидівши на ліжку півгодини, отримала п'ять стуків від покоївок з принесеними запрошеннями на обіди і вечірки (про перше я подумала, що воно було помилкою). Але навіть після того як я зрозуміла що всі запрошення не могли збитися зі шляху, я поняття не мала, що з ними робити і чому їх приносять.

— Я бачу, ви стаєте популярною, — сказав Соля, виходячи з тіні біля моїх дверей, перш ніж я встигла їх закрити після чергової покоївки.

— Це те, що ми повинні робити? — обережно запитала я, почавши шукати відповідь на купу запрошень, можливо, це входило в обов'язки чарівників короля. — Можливо ці люди потребують якоїсь захисної магії?

— О, може дійти і до цього, в кінці кінців, — сказав він. — Але на даний момент всі вони хочуть мати привілей бути знайомими з наймолодшою королівською відьмою, якій коли-небудь давали ім'я. Гуляють вже десятки чуток про ваше призначення. — Він взяв картки запрошень у руки, перемішав їх, витягнув одну і простягнув мені. — Графиня Богуслава на сьогоднішній день є найбільш корисною: граф радник короля, і він обов'язково захоче проконсультуватися на рахунок королеви. Я відведу вас до них увечері.

— Ні, не відведете! — Заперечила я. — Ви маєте на увазі, що вони просто хочуть, щоб я прийшла їх відвідати? Але вони навіть не знають мене.

— Вони знають достатньо, — сказав він, як до пацієнтки. — Вони знають, що ви чаклунка. Моя дорогенька, я дійсно думаю, що вам краще прийняти мій супровід для вашої першої появи у світі. На суді вам буде важко орієнтуватися, якщо ви не знайомі з двірцевими способами вирішувати справи. Ви ж знаєте, що ми хочемо одного і того ж — щоб королева і Кася були виправдані.

— Ви не дасте навіть скоринку хліба, щоб врятувати Касю, — сказала я, — і мені не подобається, як ви посуваєтеся, щоб отримати речі, які ви хочете.

Він не дозволив мені прогнати його геть. Тільки чемно вклонився і зник в тіні в кутку кімнати.

— Я сподіваюся, що ви будете краще думати про мене. — Його голос плив віддалено з темряви, навіть коли він зник. — Майте на увазі, що я готовий бути вашим другом, якщо ви опинитеся в біді. — Я кинула картку від графині Богуслави йому вслід. Вона безладно покрутилася у повітрі і впала на підлогу у вже порожньому кутку.

Я не довіряла йому у всьому, хоча не могла не турбуватися, що він сказав мені частину правди. Я почала розуміти, як мало я знала про життя двору. Що, коли я послухаю Соля, і покажуся на вечірці у жінки, яка мене не знає, чи буде вона рада, і чи скаже чоловікові, а той підкаже королю, що королева не повинна бути спалена? І чи король послухає? Нічого з цього не мало для мене великого сенсу, але незнайомі мені люди через це прислали купу запрошень — тільки тому, що одна людина вписала моє ім'я в книгу. Але ці запрошення ясно вказували на кроки, які потрібно було зробити на моєму шляху.

Я хотіла поговорити з Серканом: наполовину щоб порадитися, і наполовину щоб поскаржитися. Я навіть відкрила книгу Яги і спробувала знайти заклинання, яке дозволило би мені поговорити з ним, але не знайшла нічого, що могло діяти так далеко. Найближчим було заклинання kialmas, з приміткою, «щоб бути почутим в сусідньому селі», але я не думаю, що хтось міг поцінувати вміння кричати так голосно, що його голос подолає відстань через країну, і я не думаю, що цей голос подолав би гори, навіть якби я оглушила всіх у Кралії.

Зрештою я вибрала найбільш раннє запрошення, і пішла. Я була голодною, в кінці кінців. Останній шматок хліба, збережений у кишені спідниці, був настільки черствим до теперішнього часу, що навіть магія не могла змусити його легко ковзнути всередину, або насправді наповнити мій живіт. У замку повинні були бути кухні, але слуги почали дивитися на мене дивно, коли я зайшла занадто далеко вниз і по неправильному коридору; Я не хотіла бачити, як витягнуться їхні обличчя, коли я зайду на кухню. Але я не могла змусити себе зупинити одну з служниць, дівчину, таку ж, як і я, і попросити її, щоб та прислужувала мені, як ніби дійсно стала прекрасною дамою, хоч могла просто переодітися і прикинутись однією з них.

Я бродила вгору і вниз по сходах і коридорах, поки не вийшла знову у внутрішній двір, там я перемогла себе і підійшла до одного з охоронців біля дверей і запитала у нього дорогу, показуючи йому моє запрошення. Він кинув на мене такий самий дивний погляд, як і слуги, але подивився на адресу і сказав, — це жовтий будинок, третій від зовнішніх воріт. Спустіться вниз по дорозі, і ви побачите його після того як обійдете навколо собору. Може ви волієте стілець, міледі? — Він прикріпив останнє слово трохи недовірливо.

— Ні, — сказала я, збентежена питанням, і відправилася.

Це було не дуже далеко: дворяни жили в будинках, встановлених біля зовнішніх стін цитаделі, або так робили найбагатші з них, в усякому разі. Лакеї в жовтому будинку теж дивилися на мене досить дивно, коли я, нарешті, підійшла до входу, але вони відкрили для мене двері. Я зупинилася на порозі: тепер була моя черга дивитися здивовано. Після мене по дорозі пройшли парами чоловіки, які носили специфічні високі коробки навколо замку; Я не знала, що у них було. Тепер одна з них опинилася на сходах будинку, прямо у мене за спиною. Лакей відчинив дверці, всередині був стілець з молодою леді, яка сиділа на ньому. Вона важко вилізла з коробки.

Лакей запропонував їй руку, щоб провести по сходах наверх, у будинок, але потім повернувся на своє місце. Вона зупинилася на нижній сходинці, дивлячись на мене. Я нерішуче запитала її,

— Вам потрібна допомога? — Вона стояла, як ніби у неї були хворі ноги, але я не могла сказати, що було під її спідницею, і не могла уявити будь-яку іншу причину, чому вона закрилася у таку дивну коробку.

Але вона стояла і дивилася тільки на мене, а потім до неї підійшли ще кілька стільців, і гостей стало більше. Це було просто — так вони переміщалися з місця на місце.

— Ніхто з вас ніколи не ходить пішки? — запитала я, збита з пантелику.

— А як ви звільняєтеся від бруду? — запитала вона у відповідь.

Ми обидві подивилися на мою сукню. Я була забризкана на добрих два дюйми уздовж всієї нижньої частини моєї сьогоднішньої спідниці: бруду було більше, ніж на колесі фургона, оздобленого пурпурним оксамитом і срібними галунами.

— Ніяк, — похмуро сказала я.

Так я зустрілася з леді Алісією з Лідзвара. Ми увійшли в будинок і відразу ж були перервані господинею, яка з'явилася в залі між нами; вона недбало привіталась з леді Алісією, а потім схопила мене за руки і поцілувала в обидві щоки.

— Моя люба леді Агнешка, — почала вона, — як добре, що ви змогли прийти, що за чарівне плаття: впевнена, що ви почнете нову моду. — Я дивилася на її сяюче обличчя в сум'ятті. Її ім'я повністю вилетіло з моєї голови. Але це, схоже, не мало значення. Навіть в той час коли я бурмотіла щось ввічливе і малозначуще, вона обвила мене своєю запашною рукою навколо пліч і потягла до вітальні, де вже збиралися гості.

Вона повела мене навколо, знайомлячи з усіма, в той час як я тихо і пристрасно ненавиділа Соля все більше — за те, що той був правий. Всі були дуже раді знайомству, кожен був ретельно ввічливий — перше, що потрібно в будь-якому випадку. Вони не питали мене про магію. Те, що вони хотіли, це попліткувати про порятунок королеви. Їх манери були занадто гарні, щоб задавати питання безпосередньо, але кожен з них казав щось на кшталт, — «я чув, що там були химери які охороняли її…» — а далі вичікувально дивилися, запрошуючи мене до розмови, щоб я виправила їх.

Я могла би сказати що-небудь. Я могла би справити на них враження будь-яким розумним способом, або стверджувати будь-яку кількість чудес: вони були явно готові розділити такі враження зі мною, щоб відчути і себе трішки героями. Але я відсахнулася від пам'яті тієї страшної бійні навколо мене, і крові, яка лилася на землю у бруд. Я здригалася і відповідала плоско і коротко «Ні» — або нічого не казала взагалі, скидаючи одну розмову за іншою в незручний отвір мовчання. Моя господиня розчарувалися остаточно і відмовилася від мене в кутку біля дерева, це було апельсинове дерево, яке росло в будинку, в бочці, і пішла гладити скуйовджене пір'я інших своїх гостей.

Було цілком зрозуміло, що якби все було добре, я могла би допомогти Касі тут, а я тільки що зробила все навпаки. Я похмуро подумала, що повинна проковтнути моє небажання і піти знайти Соля в кінці кінців, коли біля мого ліктя з'явилася леді Алісія.

— Я не розумію, адже ти нова відьма, — сказала вона, взявши мене за руку і змовницьки стискаючи. — Тобі, звичайно, не потрібні носилки. Скажи мені, як ви подорожуєте, перетворюючи себе на величезного кажана? Як Баба Яга?

Я була рада поговорити про Ягу, про будь-що, крім Вуду, і ще більше була рада знайти когось іншого, не Соля, хто був готовий показати мені, як діяти далі. На той час, коли ми закінчили обід, я погодилася поїхати з леді Алісією на сніданок і гру у карти до обіду наступного дня. Я провела наступні два дні майже повністю в її компанії.

Я не думаю, що ми стали друзями. Я була не в тому настрої, щоб подружитися. Кожен раз, коли я пленталася взад і вперед по замку на черговий прийом, мені доводилося проходити повз казарми королівської гвардії, посередині їх двору стояв суворий кам'яний блок, випалений і чорний, де вони обезголовлювали заражених, перед тим як спалювати їхні трупи. Кузня Алеш стояла поруч, і частіше за все вогонь там ревів, а її силует з молотком піднімався над зливою помаранчевих іскор, як тінь.

— Єдина милість, яку ви можете дати зараженій — це заточений ніж, — сказала вона, коли я намагалася переконати її принаймні відвідати Касю. Я не могла допомогти, але думала, що, можливо, вона працювала над сокирою для якогось гвардійця, тоді коли я сиділа в задушливих приміщеннях і їла яйця, рибу, тости з обрізаними кірками, пила чай з цукром, і намагалася поговорити з людьми, яких не знала.

Але я думаю, що леді Алісія була у своєму роді задоволена, прийнявши незграбну селянку під своє крило. Вона була всього на рік чи два старша за мене, але вже в шлюбі з багатим старим бароном, який провів більшу частину своїх днів за картярським столом. Вона, здавалося, знала геть усе. Я була вдячною їй, і вирішила і далі бути вдячною, відчуваючи деяку вину, що не була їй кращою компанією або що розпитувала про суд. Я не знала, що сказати, коли леді Алісія наполягла на платі за сукню — з голосними і дуже щирими компліментами на рахунок придуманих мною мережив, або коли я вчилася придворних танців, і вона вмовила бідного молодого дворянина з випуклими очима потанцювати зі мною, до великого незадоволення його пальців на ногах і здивованих поглядів у кімнаті.

Я не розуміла, що вона насміхалася наді мною ці три дні. Ми запланували зустрітися на післяобідній музичній вечірці в будинку баронеси. Музика звучала зі всіх сторін, так що я не особливо розуміла, навіщо було змішувати ноти і партії, але Алісія тільки засміялася, коли я запитала її про це. Але я покірно брела за нею після обіду, намагаючись з усіх сил утримати мою довгу, сріблясто-інієву сукню і врівноважити відповідний головний убір, довгий вигнутий півмісяць над головою, який хотів впасти назад або вперед, так чи інакше, і залишався на місці, лише коли я не рухалась. Заходячи в кімнату, я спіткнулася об поріг, і головний убір сповз аж на мої вуха.

Алісія помітила це, перетнула кімнату і в драматичному пориві схопила мене за руки.

— Дорогенька, — сказала вона, і всі затамували подих, — це такий блискучий оригінальний кут, якого я ще ніколи не бачила.

Я випалила,

— Ти… ти насміхаєшся? — Як тільки ця ідея прийшла мені в голову, всі дивні речі, які вона казала і робила, висвітилися переді мною у своєму справжньому шкідливому сенсі. Але спершу я не могла у це повірити; я не розуміла, чому вона це робила. Ніхто не змушував її говорити зі мною, або бути у моїй компанії. Я не могла зрозуміти, чому вона так любила насмішки і створення іншим неприємностостей. Коли вона побачила, що я перестала сумніватися, то широко розкрила очі, ніби в здивуванні, що явно означало намір продовжувати в тому ж дусі.

— Що? Агнешка… — почала вона, ніби справді думала, що я ідіотка.

Я вивільнила мої руки ривком, дивлячись на неї.

— Агнешка дещо зробить — гостро сказала я, моє самолюбство було вражене, — і так як вам подобається мій стиль, katboru. — Її власний головний убір поповз назад на її вуха — і прийняв на себе складені прекрасні локони по обидві сторони від її обличчя, зав'язавшись на кінцях. Вона видала невеликий крик, вчепилася у волосся руками і вибігла з кімнати.

Однак це було не найгірше. Найгіршим було хихикання, яке понеслося по всій кімнаті, від чоловіків, з якими вона танцювала і від жінок, яких вона представила як своїх близьких подружок. Я зірвала з голови свій головний убір і поспішила до щедрого частування, приховуючи своє обличчя від людей у кімнаті над чашами з виноградом. Але навіть там молодий вельможа у вишитому пальто, яке напевне забрало у якоїсь жінки рік роботи, підсунувся до мене і зашепотів тріумфуючим тоном, що Алісія не зможе показати своє обличчя в суді протягом року — ніби це повинно було мене радувати.

Я зуміла ухилитися від нього, утікши в коридор для слуг, а потім в розпачі витягла книгу Яги з кишені і знайшла заклинання для проходу крізь камінь, яке дозволило би мені пройти крізь стіну будинку, замість того щоб йти назад до парадних дверей. Я не могла більше чути отруйні привітання.

Я пройшла через жовто-цегляну стіну, важко дихаючи, ніби втекла з в'язниці. Маленький бронзовий лев стояв у булькаючому фонтані, в центрі площі, денне сонце сліпуче відбивалося в басейні, а різьблена зграя птахів навколо лева м'яко співала. Я могла відразу сказати, що це була робота Рагостока. І ще був Соля, який сидів на облямівці фонтану, ловлячи пальцями відблиски світла у воді.

— Я радий бачити, що ви пробуєте врятувати себе, — сказав він. — Навіть якщо ви увійшли в світ проидворних так рішуче, як тільки могли. — Він не був в будинку, але я була впевнена, що він знав кожну деталь сцени між мною і Алісією, і незважаючи на скорботний вираз його обличчя, я була впевнена, що він був радий спостерігати, як мене дурили.

Весь цей час я була вдячна, що Алісія не просила мене скористатися магією або моїми секретами, їй не приходило в голову, що вона може це зробити. І навіть якби вона про це просила, я не могла собі уявити, щоб вона була злою. Ми не були жорстокі один до одного в Дверніку. Звичайно, траплялися сварки, і були люди, яких ви любили менше за інших, іноді навіть доходило до бійки, якщо люди накопичували достатньо зла всередині. Але коли приходив час урожаю, ваші сусіди приходили, щоб допомогти вам зібрати і змолоти, і коли тінь Вуду вкрадалася у когось з нас, ми допомагали їм. І ніхто з нас ніколи не насміхався би з відьми — ні на що.

— Я думала, що ця дворянка трохи розумніша за них, — сказала я.

Соля знизав плечима.

— Можливо вона не могла повірити, що ви одна з нас.

Я хотіла заперечити, що вона бачила мою магію, але потім зрозуміла, що ні, тому що я не вела себе як Рагосток, який вривався в кімнати як грім, з душем блискучих срібних іскор і ілюзіями птахів, які щебетали, літаючи у різних напрямках; навіть не як Соля, який ковзав з тіні в тінь у своєму елегантному одязі, з такими яскраво гострими очима, що, здавалося, бачив усе, що відбувалося в замку. Я засовувала себе в бальні сукні в своїй кімнаті, і наполегливо ходила на прийоми, в задушливому корсеті, чого було цілком достатньо, щоб збити моє дихання при спробі показати кілька простих фокусів.

— Але ж вона знала, що я вписана у список чарівників? — зажадала я пояснення.

— Я вважаю, що вона думала, що це зробив хтось із чарівників.

— Що ви вписали мене, тому Серкан був закоханий в мене? — Саркастично сказала я.

— Швидше Марек, — сказав він цілком серйозно, і я подивилася на нього з жахом. — Дійсно, Агнешка, я очікував від вас більшого розуміння — зараз це багато значить.

— Я не хочу цього розуміти! — Сказала я. — Ці люди… там, вони були раді, коли Алісія насміхалася з мене, а потім були просто щасливі, що можуть підлеститися до мене, щоб зробити її нещасною.

— Звичайно, — сказав він. — Вони були раді дізнатися, що ви тільки прикидалися селючкою, щоби спровокувати насмішки з їх боку, і вона виявилася першою, хто спіймався на вашу приманку. Це робить вас частиною гри і інтриг.

— Я не ставила перед собою мету створити пастку для неї! — Сказала я. І хотіла додати, що ніхто не міг думати про щось подібне, ніхто при здоровому глузді, якщо сказати точніше, тільки у мене було неприємне липке відчуття, що деякі з цих людей саме так і будуть думати.

— Ну, я не думаю, що ви мали таку мету, — розважливо сказав Соля. — Але ви можете дозволити людям повірити, що зробили це намірено. Вони тепер не будуть вірити вам в жодному разі, незалежно від того, що ви скажете. — Він встав з краю фонтана. — Ситуація не підлягає виправленню. Я думаю, ви знайдете, що люди будуть набагато дружніше ставитися до вас сьогодні ввечері. Чи дозволите ви мені супроводжувати вас, врешті-решт?

У відповідь я повернулася на своїх гострих каблуках і пішла геть, відчувши його роздратування у сміху, коли моя дурна сукня почала чіплятися за землю позаду мене.

Я насупилася, як грозова хмара, і вийшла з акуратного дворика у галасливу суєту зовнішнього Зеленого двору замку. Купа тюків сіна і бочок лежали біля головної дороги від зовнішніх до внутрішніх воріт, чекаючи, щоб їх завантажили і кудись відвезли. Я сіла на один тюк, щоб подумати. У мене було жахливе відчуття, що Соля знову був правий. І це означало, що будь-який придворний, який говорив зі мною, робив це тільки тому, що йому чи їй подобався цей вид злісної гри; будь-хто пристойніший не хотів мати зі мною нічого спільного.

Але тут у мене не було нікого, з ким я могла би поговорити, або хоча б звернутися за порадою. Слуги і солдати не хотіли сідати біля мене, як і чиновники, які одразу ж починали поспішати на нібито призначені зустрічі. Коли вони проходили повз мене тепер, я могла бачити сумнівні погляди, які вони кидали у мій бік: прекрасна дама сидить на тюку сіна, поруч з дорогою, в дорогому атласному з мереживом платті, її поділ повний трави і піску, як упалий листок в доглянутому саді. Я не належала до їхнього світу.

Гірше того, я не могла поговорити з Касею або Серканом чи з ким-небудь з мого дому. Я була готовою давати показання, але судового розгляду ще не призначили; Я питала про це, але ніхто нічого не знав. Я відвідала більше прийомів протягом трьох днів, ніж за все моє життя раніше, і у мене не було нічого, щоб показати себе, лише загублена репутація однієї дурної дівчини, яка, ймовірно, ніколи не мала в житті справжнього друга.

У пориві відчаю і гніву, я кинула vanastalem, але невиразно, коли проходила між двома возами, і повернула собі назад одяг дочки дроворуба: хороший простий одяг, домоткану спідницю, яка не була надто довгою, м'які чоботи, щоб відпочили ноги, фартух з двома великими кишенями в ньому. І мені відразу стало легше дихати, і раптом відчула себе невидимою: ніхто більше на мене не дивився. Ніхто не дбав про те, щоб запитати хто я, і що я тут роблю.

Була деяка небезпека у такій невидимості: в той час як я стояла біля краю на дорозі, насолоджуючись можливістю нормально і глибоко вдихати повітря — величезна коляска, з усіх боків напухла над колесами, і чотири висячі на ній лакеї з гуркотом промайнули повз мене, ледь не збивши мене. Я повинна була відстрибнути зі шляху в калюжу, мої чоботи хлюпнули у бруд і зазбризкали спідницю. Але я не засмутилася. Я знала, що вперше за цілий тиждень стою на землі, а не на полірованому мармурі.

Я пішла вгору по сліду коліс карети, мій крок був широким і вільним через легку спідницю, і послизнула у внутрішній двір без будь-яких проблем. Жирна карета виплюнула з себе посла в білому одязі з червоним поясом і поблискучим на грудях гербом. Наслідний принц уже чекав, щоб зустрітися з ним, з натовпом придворних і почесною вартою, що підняла прапор Пільни і жовто-червоний прапор з головою бика на тлі, якого я ніколи не бачила раніше. Його повинні були представити на державній церемонії. Я була викликана туди з Алісією — на цей вечір. Всі охоронці дивилися на церемонію хоча б одним оком, і коли я шепнула їм, що я прийшла взяти повідомлення, їх очі лише ковзали по мені, ніби вони бачили те, що хотіли, у всякому разі.

Рух вперед і назад по три рази в день з моєї незручної кімнатки був добрий з однієї причини, по крайній мірі: я дізналася, як знаходити дорогу у замку. У коридорах звичайно були слуги, але всі вони були навантажені речами — від постільної білизни до срібла, поспішаючи підготуватися до вечірки. Жоден з них не звертав уваги на забризкану брудом покоївку. Я обходила їх півколом і продовжувала свій шлях вниз довгим темним коридором до Сірої Вежі.

Чотири охоронці, який чергували біля входу, нудилися і позіхали у зв'язку з пізнім часом.

— Ви пропустили сходи на кухню, любонько, — добродушно сказав мені один з них. — Це вбік по коридору.

Я зберегла цю інформацію, пригодиться, а потім зробила все можливе, щоб подивитися на них так, як всі дивилися на мене протягом останніх трьох днів, ніби була абсолютно вражена їх невіглаством.

— Хіба ви не знаєте, хто я? — Спитала я. — Я Агнешка, відьма. Я тут, щоб побачити Касю. — І щоб подивитися на королеву, звичайно. Я не могла зрозуміти, що судовий процес відкладався через те що король намагався дати королеві більше часу для одужання.

Охоронці нерішуче переглянулися між собою. Перш ніж вони змогли вирішити, що робити зі мною, я прошепотіла,

— Alamak, alamak, — і пройшла прямо через замкнені двері між ними.

Вони не були дворянами, так що я припустила, що вони не наважаться сваритися з відьмою. Вони справді не пішли за мною. Я піднялася по вузьких сходах, круг за кругом, поки не прийшла на сходовий майданчик, з голодним ротом демона і молоточком для стуку. Беручись за круглу ручку, я відчула себе так, ніби мою руку лизнув язик, вирішуючи, чи буде з мене щось смачне. Я узяла його, обережно, і постукала в двері.

У мене був список аргументів для Іви, а за ними плоскі виправдання. Я була готовою пройти повз неї, якщо буду змушена; вона була занадто вихована дама, щоб принизити себе до боротьби зі мною, як я підозрювала. Але вона не підійшла до дверей взагалі, і коли я притислася до них вухом, то почула всередині крики. У тривозі, випрямившись, я спробувала подумати: чи будуть охоронці вибивати двері, якщо я покличу їх? Я подумала, що ні. Двері були зроблені з заліза і скріплені залізними заклепками, і не було навіть замкової шпарини, щоб можна було глянути всередину.

Я подивилася на чортеня, яке косилося на мене. Голод випромінювався з його порожньої пащі. А якщо я наповню її? Я кинула просте заклинання, просто якесь світло: імп відразу почав смоктати магію, але я все не подавала енергію, поки, нарешті, вогник свічки не заколивався у моїй руці. голод імпа був величезний, він міг витягнути і зжерти майже всю енергію, які я могла дати, але мені вдалося відвернути вузький потік магії і зібрати в крихітний басейн всередині мене, а потім я проказала,

— Alamak, — і одним відчайдушним зусиллям пройшла крізь двері на хвилі ревучого потоку енергії. Знадобилася вся моя сила: я випала на підлогу і безсило завалилася на спину.

Чиїсь кроки підбігли, стукаючи по підлозі, до мене, і збоку з'явилося лице Касі.

— Агнешка, ти в порядку?

Крики долинали із сусідньої кімнати: Марек, зі стиснутими кулаками, стояв посередині кімнати і ревів на Іву, яка стояла прямо і нерухомо — жорстка і біла від гніву. Вони не приділили ніякої уваги моєму падінню біля дверей — бо були дуже зайняті, лютуючи один на одного.

— Подивіться на неї! — Марек махнув рукою у бік королеви. Вона тихо сиділа в тому ж кріслі біля вікна, ніби не вставала з нього, і була, як і раніше, млявою і байдужою. Якщо вона і чула крики, то не реагувала, і не здригалася. — Три дні і жодного слова з її рота, і ви називаєте себе цілителькою? Яка з вас користь?

— Ніякої, мабуть, — крижаним тоном відповіла Іва. — Я зробила все, що могла; все, що мені відомо як цілительці.

Зрештою вона зауважила шум, повернулася і подивилася вниз, на моє лежаче на пілозі тіло. — Я так розумію, що з'явилася головна чарівниця королівства. Можливо, ви можете покласти її на ліжко, поки їй не стане краще — до тих пір, поки вона не зможе стояти самостійно. А я не збираюся стояти тут і слухати ваше виття стосовно моїх зусиль.

Вона пройшла повз мене, відсмикнувши свої спідниці в одну сторону, так щоб вони не торкнулися моїх, як ніби не хотіла забруднитися, і відкрила двері помахом руки. Тоді вийшла геть, і двері зі скреготом по каменю і важким залізним брязкотом зачинилися за нею, як лезо сокири, що опустилася вниз.

Марек повернувся до мене, його лють ще не пройшла.

— І ви! Ви викликані бути свідком, а ви блукаєте замком, виглядаючи, як кухонна повія. Як ви думаєте, хтось буде вірити тому, що ви скажете? Уже пройшло три дні, як я вписав вас у список…

— Ви, мене?! — Спитала я з обуренням, ще похитуючись на ногах при підтримці Касі.

— …І все, що ви зробили, це переконали весь двір, що ви проста селючка! І тепер що? Де Соля? Він повинен був вказувати вам, як діяти далі.

— Я не хочу діяти далі, — сказала я. — Мене не хвилює, що будь-які з цих людей думають про мене. Це не має ніякого значення!

— Але це важливо! — Він схопив мене за руку і вирвав з руки Касі. Я спіткнулася, намагаючись підібрати заклинання, щоб розтиснути його руку, але він лише потягнув мене до вікна і вказав вниз на внутрішній двір замку. Я зупинилася і подивилася вниз, спантеличена. Там, схоже, не було нічого тривожного. Одітий у червоне посол якраз входив в будівлю разом з наслідним принцом Зигмундом.

— Чоловік поруч з моїм братом посланник Мондрії, — сказав Марек низьким голосом і помітно хвилюючись. — Їхній принц-консорт помер минулої зими: принцеса у траурі вже шість місяців. Тепер ви розумієте?

— Ні, — сказала я, збита з пантелику.

— Вона хоче бути королевою Пільни! — вигукнув Марек.

— Але королева не померла, — сказала Кася, а потім ми обидві зрозуміли.

Я подивилася на Марека, похолодівши від жаху.

— Але король… — випалила я. — Він… — я зупинилася.

— Він відкладає суд, щоб виграти трохи часу, тепер ви розумієте? — Роздратувався він. — Після того, як радість від порятунку королеви трохи вляжеться, він змусить дворянство подивитися в іншу сторону, і тоді зможе спокійно присудити її до смерті. А тепер скажіть, ви збираєтеся мені допомогти, чи ви хочете продовжувати гуляти по замку, поки не впаде сніг? Тоді вони спалять її, і вашу любу подружку тут, вибравши момент, коли буде занадто холодно навіть для того, щоб вийти і подивитися на страту.

Я стисла свої пальці навколо жорсткої руки Касі так сильно, ніби могла захистити її таким чином. Це означало жорстокість і не піддавалося уяві. Після того як ми витягнули королеву Ганну такою дорогою ціною, і вивели її з Вуду, король просто міг наказати відтяти їй голову і взяти іншу. Просто щоб додати ще одне князівство до карти Пільни, і ще один дорогоцінний камінь до його корони.

— Але… він любив її, — закінчила я, ще протестуючи, що було не дуже розумно з мого боку, тому що я цього не знала. Проте історія про втрачену улюблену королеву мала для мене більше сенсу, ніж те, що сказав Марек.

— І ви думаєте, що він може так просто пробачити їй і не виглядати дурнем? — сказав Марек. — Його красива дружина втекла від нього з князем Росі, хлопчиськом, який співав її чарівні пісні в саду. Ось що говорили про неї, поки я не підріс достатньо, щоб вбивати за ці слова. Вони казали мені, коли я ще був хлопчиком, що він заборонив згадувати навіть її ім'я у його присутності.

Він подивився згори вниз на королеву Ганну в кріслі, де вона сиділа — порожня, як чистий аркуш паперу. По його обличчю я могла побачити як він, ще хлопчик, ховався в безлюдному садку своєї матері, щоб уникнути натовпу отруйних придворних — усі вони посміхалися і шепотілися про неї, хитали головами і закочували очі догори, коли взнавали нові подробиці, або брехали, видумуючи їх.

— І ви думаєте, що ми можемо зберегти її і Касю, танцюючи під їхню дудку? — Спитала я.

Він підняв погляд від королеви і подивився на мене. Вперше в житті, я думаю, він дійсно слухав мене. Його груди здіймалися і опускалася. Після трьох дихань він нарешті сказав.

— Ні, — погоджуючись зі мною. — Вони усі просто стерв'ятники, — продовжив він, — а він лев. Вони хитають головами і погоджуються, що це ганьба, і збирають кістки, які він їм кидає. Чи можете ви змусити мого батька пробачити її? — Несподівано зажадав він — з такою легкістю, ніби просив мене зачарувати сторонню і чужу йому людину, що було жахливо схоже на те, як діяв Вуд.

— Ні! — сказала я, вражена. Я подивилася на Касю. Вона стояла, поклавши другу руку на спинку крісла королеви, прямо, нерухомо і заперечливо хитала головою, від чого її золоте волосся поблискувало. Вона теж не збиралася просити мене про це. Вона навіть не думала, що може втекти від нас у Вуд, навіть якщо це означало, що король стратить її — так, як він міг стратити королеву. Я сковтнула.

— Ні, — повторила я. — Я не буду цього робити.

— Тоді що ви збираєтеся робити? — загарчав Марек, знову розсердившись, і вийшов з кімнати, не чекаючи на мою відповідь. Принаймні хоч це було добре. Бо я не знала, що відповісти.

Розділ 20

Охоронці вежі Чарівників одразу ж впізнали мене, незважаючи на мій одяг. Вони відкрили для мене важкі дерев'яні двері і швиденько закрили. І тепер я стояла під позолоченими різьбленими ангелами над головою і нескінченними стінами з книг, що насувалися на мене по всьому шляху далі, вздовж стін, книги заходили в ніші і виходили з них знову. Було кілька людей, які працювали за столами тут і там, молодих чоловіків і жінок в халатах, голови яких були схилені над фоліантами або книгами. Вони не звертали на мене увагу; тут усі були зайняті собою.

Вежа Чарівників не привітала мене холодом, як вежа Дракона і була занадто безликою, але, по крайній мірі, це було магічне місце, що я одразу відчула. Я до сих пір не знала, як я збираюся врятувати Касю, але тепер я знала, що у мене було більше шансів знайти спосіб зробити це тут, а не в головному залі.

Я взяла найближчу драбинку і потягла її з вищанням коліс по всьому шляху до передньої частини першої полиці, потім підібгала спідницю, вилізла наверх, і почала ритися у книгах. Це був знайомий вид пошуку. Я не ходила у ліс, щоб знайти щось зокрема; Я йшла, щоб знайти те, що там можна було знайти, а ідеї прийдуть пізніше: якщо я знаходила купу грибів, наступного дня ми варили грибний суп, а якщо я знаходила плоскі камені, то латала ними дірки на дорозі біля нашого будинку. Я думала, звичайно, що тут могло бути хоча б кілька книг, які підійдуть мені, як книга Яги; можливо, тут була ще одна з її книг, захована серед усіх цих книг, тиснених химерними золотими візерунками.

Я працювала так швидко, як тільки могла. Шукала серед запорошених книжок, найменш використовуваних. Я проводила рукою по всіх одразу, читаючи назви на корінцях. Але хоч я рухалася доволі швидко, мене чекало повне розчарування. Після того, як я обійшла дванадцять широких книжкових шаф, від стелі до підлоги, по тридцять полиць на кожній, я почала сумніватися, що знайду тут щось взагалі: було лише сухе жорстке відчуття від усіх книг під моїми руками, і нічого, що обнадіювало би мене продовжувати пошуки.

Поки я так працювала, стало темніти. Кілька студентів, які працювали за столами, вже пішли, і магічні вогні померкли до слабкого світіння гарячого попелу уздовж всієї бібліотеки, як ніби теж збиралися поспати. Тільки один вогник, над моєю полицею, ще світився як яскравий світлячок, а моя спина і ноги почали скаржитися. Я змістилася на драбинці і стала однією ногою на полицю, щоб дістатися до найдальших книг. Я перевірила тільки чверть полиць з одного боку, і через швидкість і недбалість близько десятої частини книг я не продивилася належним чином; Серкан пробурмотів би щось невтішне.

— Що ви шукаєте?

Я мало не впала з драбини на голову батька Балло, ледь встигнувши спійматися за бокову рейку і боляче забивши щиколотку об щабель. Одна з шаф з книжковими полицями була напіввідчинена, і прохід вів у кімнату, як двері в якийсь затишний куточок; він вийшов звідти. Він ніс чотири товстих томи, які, як я подумала, мав на увазі поставити назад на полиці, і тепер недовірливо дивився на мене знизу.

Я все ще ніяковіла від подиву, і сказала, не замислюючись.

— Я шукаю Серкана, — сказала я.

Балло байдуже подивився на полиці, які я перебирала: невже він думав, що я збиралася знайти Дракона, затиснутого між книгами? Але, коли я сказала це вголос, я зрозуміла, що це було те, чого я хотіла. Я хотіла Серкана. Я хотіла, щоб він дивився вгору, сидячи серед накладених на столі книг і сварив мене через безлад, який я створювала. Я хотіла знати, що він робитиме, якщо Вуд завдасть удару у відповідь. Я хотіла, щоб він розповів мені, як мені переконати короля, щоб той дозволив Касі жити.

— Я хочу поговорити з ним, — сказала я. — І хочу його побачити. — Я вже знала, що такого заклинання в книзі Яги не було, і Серкан ніколи не показував мені подібного заклинання. — Отець Балло, яке заклинання потрібно використати, якщо ви хочете поговорити з кимось в іншій частині королівства? — Але Балло вже заперечливо хитав головою.

— Далекобачення це річ з казок, проте зручне для бардів, і зрозуміле їм як концепція — сказав він таким тоном, ніби читав лекцію. — У Венеції вони виявили мистецтво накладання закляття спілкування для пари дзеркал, зроблених разом з однієї калюжі ртуті. У короля є таке дзеркало, яке сполучається з головнокомандувачем армією на фронті. Але навіть вони можуть говорити тільки один з одним. Дід короля купив їх в обмін на п'ять пляшок Вогняного серця, — додав він, змусивши мене мимоволі вжахнутися: за таку ціну можна було купити дрібне королівство. — Магія може розширити ваші почуття, розширити зір і слух; вона може посилити голос або приховати його в відлунні, щоб з'явитися пізніше. Вона не може передати ваш вигляд через половину королівства в одну мить, або принести чийсь голос до вас.

Я слухала його з незадоволеним, хоча це мало сенс: навіщо Серкану відправляти гінця, або писати листи, якщо було би таке заклинання? Це було достатньо розумно, так само, як він міг використовувати своє транспортуюче заклинання тільки в межах прямої видимості, і не міг стрибати прямо в столицю і назад.

— Чи існують які-небудь книги заклинань Яги, щоб я могла подивитися? — запитала я, хоча знала, що Балло не користувався ними.

— Моя дитино, ця бібліотека є серцем навчання магії в Пільні, — сказав він. — Книги на цих полицях поставлені не по капризу якого-небудь колекціонера, або по бажанню книготорговця; вони тут не тому, що цінні, або тиснені золотом, щоб порадувати око якогось дворянина. Кожен том був доданий після ретельного розгляду щонайменше двома майстрами на службі корони; їх корисність була підтверджена і принаймні три правильні розробки у них засвідчені, і навіть тоді вони повинні бути реально потрібні, щоб заслужити тут місце. Я сам провів майже все своє життя складаючи обрізки з менших робіт, раритетів і розваг колишніх днів; Вам, звичайно, годі шукати тут чогось подібного до заклинань Яги.

Я подивилася на нього зверху вниз: все своє життя! І він, звичайно, одразу накинув би оком на все, що я могла би використати. Я опустилася на щабель нижче і знову отримала його несхвальний погляд: я вважаю, він дивився би так само, якби хто-небудь поліз на дерево.

— А решту ви спалюєте? — спитала я безнадійним тоном.

Він відсахнувся, наче я запропонувала спалити його самого.

— Книга не повинна бути магічною річчю сама по собі, — сказав він. — Насправді мені хотілося перемістити їх в колекції університету для більш ретельного вивчення, але Алеш наполягла, щоб тримати їх тут, під замком — що, я не можу заперечувати, є розумною обережністю, так як такі книги можуть притягувати найгірші види особин з нижчого суспільства; достатньо відкрити таку подаровану книгу, щоб зробити цілу вулицю аптекаря небезпечною, і іноді вони отримують такі книги в свої руки. Проте я вважаю, що архівістам з університету, як людям з відмінною підготовкою, з належними інструкціями і суворою схемою контролю можна довірити їх зберігання і…

— Де вони? — перебила я.

* * *

Крихітна кімната, яку він мені показав, було набита старими, з порваними краями, книгами, у ній не було вікон чи навіть щілин для повітря. Я повинна була залишити двері прочиненими. І була щаслива ритися серед цих брудних куп, де не доводилосяся турбуватися про складання їх у будь-якому порядку, хоча більшість книг були настільки ж марні для мене, як і на полицях бібліотеки. Я відсувала вбік будь-які історії магії чи сухі переліки дат і подій, і інші, які були фоліантами про занадто складні невеликі чаклунства — по крайній мірі, половина з них зайняли би у два рази більше часу і створили у п'ять разів більше безладу, якби ви хотіли їх повторити, а також книги з відомими мені формальними заклинаннями — ці книги були нормальними для мене, але, мабуть, не відповідали більш суворим стандартам батька Балло.

Траплялися і дивні речі. Один дуже своєрідний трактат виглядав так само, як і книги заклинань, повний загадкового тексту, малюнків і діаграм, подібних до тих, які були у багатьох книгах Дракона, і поясненнями, що не мали сенсу. Після того, як я витратила добрих десять хвилин, ламаючи голову над ними, я повільно зрозуміла, що це писав божевільний. Я маю на увазі, що якийсь безумець написав його, роблячи вигляд, що він чарівник, чи бажаючи бути ним: це були не справжні заклинання взагалі, а тільки копії з них. І щось безнадійно сумне просочувалося у записах. Я заштовхнула її далеко в темний куток.

Тоді, нарешті, моя рука впала на одну маленьку тонку чорну книгу. Зовні вона виглядала як книга рецептів моєї матері для страв, яка служила їй на свята, і відразу стала теплою і доброзичливою до мене. Папір була дешевий, пожовтілий і розсипчастий, але вона була повна малих, зручних заклинань, накиданих акуратним почерком від руки. Я переглядала сторінки, мимоволі посміхаючись з прочитаного, а потім подивилася на останню сторінку. На ній тією ж акуратною рукою було написано, Марія Ольшанська, +1267.

Я сиділа, дивилась на підпис з подивом і в той же час не дивувалася. Ця відьма жила в моїй долині більше трьохсот років тому, незадовго після того, як долина була заселена: на великому наріжному камені кам'яної церкви у Вільшанці, а це була найстаріша будівля в долині, було викарбувано 1214 рік. А де народилася Яга, подумала я раптом. Вона була з Росі. Якщо вона жила по іншій стороні Вуду, то як перебралася до Пільни і оселилася в долині?

Я знала, що ця книга не могла допомогти мені. Від неї було лише тепле відчуття у руках, як від доброго друга, який сидить з вами в комфорті біля каміна і не може змінити те, що трапилося. Серед людей були знахарі, які лікували деякі види хвороб і не бажали мали справу з офіційним визнанням, яке вимагалося у більшості великих міст; Я думаю, що Марія була однією з них. На мить я навіть побачила її, велику, веселу жінку у червоному фартусі, на дворі, серед дітей та курчат під ногами, яка йшла всередину, щоб заварити мікстуру від кашлю для схвильованого молодого батька з хворою дитиною, а потім наливає її в чашку і розказує, скільки і коли вживати. У ній було щось ніжне, басейн магії, що не біг потоком, який змивав би всі звичайні частини її життя. Я зітхнула і поклала книгу в кишеню. У будь-якому випадку Я не хотіла, щоб вона залишилася тут, викинута і всіма забута.

Я знайшла ще дві подібні книги серед тисячі інших і погортала їх; вони мали кілька корисних заклинань, і трохи добрих порад. У них не писалося, у якому місці їх написано, але я чомусь знала, що вони теж прийшли з моєї долини. Одна з них була написана фермером, який знайшов заклинання, яке могло викликати хмари і дощ з них. На цій сторінці він намалював поле під хмарами, і на деякій відстані була знайома мені зубаста лінія сірих гір.

Було попередження в нижній частині цього заклинання: «Будьте обережні, коли небо вже сіре: якщо хмар буде занадто багато, прийдуть грім і блискавки.» Я доторкнулася до короткого простого слова «kalmoz» пальцями, і одразу розуміла, як викликати грім і блискавки з неба. Я здригнулася і відклала цю книгу в сторону. Я могла собі уявити, як Соля хотів би допомогти мені з такого роду заклинанням.

Але у жодній з них не було того, що мені потрібно. Я розчистила простір навколо себе на підлозі, і продовжила шукати, зігнувшись над читанням однієї книги, в той час як моя вільна рука намацувала у купі наступну. Я шукала не дивлячись, мої пальці натрапили на зубчасті краї піднятої шкіри, тоді я смикнула за обкладинку і струсила решту книг, щоби подивитися на неї.

Вибравшись одного разу у ліс взимку, ще дитиною, мені ще не було дванадцяти, я знайшла дивний великий білий мішок на дереві, між гілками, схований під мокрим опалим листям. Я тицьнула його палицею кілька разів, а потім побігла до мого батька, який працював неподалік, і привела його, щоб показати. Він зрубав найближчі дерева, які годилися для підпалу, а потім спалив дерево і мішок разом з ним. Ми потикали палицею у золу і знайшли скручений скелет якоїсь потворної виростаючої істоти, не таку як у навколишніх тварин, звірів чи худоби, який ми могли би впізнати.

— Тримайся подалі від цієї галявини, Агнешка, ти мене чуєш? — сказав мій батько.

— Це все згоріло зараз. — Я могла сказати йому, що я це відчула. Хоча не знала, як.

— Все одно, — сказав він, і ми ніколи більше не говорили про це. Ми навіть не сказали моїй матері. Ми не хотіли думати про те, що він мав на увазі, — що я могла знайти зло, приховане серед дерев Вудом.

Пам'ять жваво повернула мені той момент: слабкий вологий запах гниючого листя, моє дихання — холодне і біле у повітрі, іній заморозку по краях гілок і на виступах кори, важку тишу лісу. Я пішла на пошуки чогось іншого; і прийшла на ту ж галявину наступного дня, з ниткою незручності, яка тягнула мене до неї. І відчувала себе тепер так само. Але я була у вежі Чарівників, в серці королівського палацу. Як Вуд міг бути тут?

Я витерла пальці до спідниці, приготувалася і розкрила її. Перша сторінка мала кольоровий малюнок, були зображені руки, кожна з яких тримала голову амфісбени, шкіра змії була мерехтливо синьою, замість очей були червоні дорогоцінні камінці, в оточенні лісу зеленого листя зі словом Bestiare, яке висіло над ними золотими літерами, приєднаними до гілок, як фрукти.

Я погортала її пальцем і великим пальцем, хапаючись тільки за нижній куток. Це був бестіарій, повний чудовиськ і химер. Не всі з них були навіть реальні. Я перевернула кілька сторінок повільніше, тільки побіжно поглядаючи на словах і картинки, з відчуттям повзання мурашок по тілі, і почали розуміти, що в той час як я читаю, монстри стають реальнішими, я вірила в них, і якби я продовжувала вдивлятися довше… досить! Я різко закрила книгу, і поклала її на підлогу подалі від себе. Гаряча душна кімната стала ще душнішою, теплою, як у найгіршу спеку влітку, повітря було гаряче, вологе і душило своєю вагою, непорушне, без будь-якої надії, що зараз війне вітер і стане трохи легше.

Я витерла пальці до спідниці знову, намагаючись позбутися жирних плям, які відчувала, і тепер дивилася на книгу з підозріням. У мене було відчуття, що коли я відведу очі очі вбік, вона обернеться на якогось покруча і стрибне на моє обличчя, з шипінням і дряпанням. Інстинктивно я потяглася до заклинання вогню, щоб спалити її, але одразу зупинилася, розуміючи, наскільки це нерозумно: я стояла у кімнаті, повній старих сухих книг, де у повітрі літав пил, коли я дихала, а за дверима була величезна бібліотека. Але я була упевнена, що тепер небезпечно залишити книгу тут навіть на мить, і не могла собі уявити, що доторкнусь до неї знову…

На щастя, двері відкрилися ширше.

— Я розумію вашу обережність, Алеш, — Балло говорив буркотливо, — але я насилу бачу, яка шкода може вийти від…

— Стійте! — крикнула я, і він і Алеш зупинилися за вузьким дверним отвором і тепер дивилися на мене. Я припускаю, що виглядала дивно, стоячи там, як приборкувач левів перед роздратованим звіром, хоча переді мною на підлозі спокійно лежала тільки якась книга.

Балло подивився на мене з подивом, а потім глянув на книгу.

— Що там на підлозі?

Але Алеш вже зреагувала: вона акуратно відштовхнула його сторону і висмикнула довгий кинджал з-за пояса. Вона присіла, протягла руку на всю довжину і торкнулася книги кінчиком. Лезо освітилося сріблом по всій довжині, і там, де воно торкнулося книги, світло сяяло через зелену хмарку зараження. Вона прибрала кинджал.

— Як ви дізналися, що вона тут?

— Книга лежала тут, в купі, — сказала я. — Вона намагалася впіймати мене. Я зрозуміла це, бо відчула себе як у Вуді.

— Але як можна… — почав Балло, але Алеш вже зникла з дверного отвору. Через мить вона знову з'явилася, з надітою важкою металевою рукавичкою. Вона взяла книгу двома пальцями і кивнула головою. Ми пішли за нею в головний зал бібліотеки, вогні над нашими головами яскраво спалахували і згасали, коли ми проходили далі — вона зіштовхнула купу книг з однієї з великих кам'яних плит і поклала книгу на нього.

— Як саме цей шматок гидоти уникнув вас? — запитала вона Балло, який заглядав тепер через її плече, стривожений і нахмурений.

— Я не вірю, що навіть заглянув в неї, — сказав Балло, злегка винуватим голосом. — У цьому не було ніякої необхідності: я одразу міг побачити, що це несерйозна книга по магії, і цілком зрозуміло, що їй не було місця в нашій бібліотеці. Я пам'ятаю, у мене було досить сильна перепалка з Георгом, справді: він наполягав на збереженні її на полиці, навіть якщо там не було ні найменших підстав для цього.

— Георг? — похмуро сказала Алеш. — Чи було це тоді, перш ніж він зник? — Балло зупинився і кивнув.

— Якби я продовжувала дивитися, — сказала я, — я би породила одну з цих істот?

— Вона би втілилася у вас, я вважаю, — сказала Алеш, жахливо спокійно. — У нас був студент, який пропав п'ять років тому, в той же день гідра виповзла з колекторів палацу і напала на замок: ми думали, що вона з'їла його. Нам краще зняти голову бідного Георга зі стіни в парадному залі.

— Але як ця книга сюди потрапила? — запитала я, дивлячись на обкладинку з плямами листя блідо і темно-зеленого кольору, і двоголову змію, яка підморгувала нам червоними очима.

— О! — Балло заколивався, а потім пішов по коридору до полиці, повної бухгалтерських книг, кожна з яких була майже у половину його висоти: він пробурмотів якесь маленьке заклинання над ними, розкинувши пальці, і одна з них засвітилася на далекій нижній полиці. Він підняв важку книгу і з бурчанням приніс її до столу, підтримуючи її з відсутньою практикою носити щось важке, і відкрив на одній освітленій сторінці, де сяяли кілька рядків. — Бестіарій, добре прикрашений, невідомого походження, — прочитав він. — Подарунок від суду… з Росі. — Його голос затих. Він подивився на дату, його чорнильний вказівний палець тепер відпочивав під нею. — Двадцять років тому, це один з півдюжини томів, подарованих в той час, — сказав він, нарешті. — Князь Василь і його посольство привезли їх і подарували нам.

Ми мовчки стояли навколо книги, яка лежала посередині столу, підкинута зловмисником. Двадцять років тому князь Василь з Росі прибув в Кралію, а через три тижні він виїхав у глуху ніч з королевою Ганною поруч з ним, втікаючи в сторону Росі. Вони підійшли занадто близько до краю лісу, намагаючись втекти від переслідування, і Вуд схопив їх. Такою була історія. Але, можливо, вони були спіймані Вудом задовго до цього. Можливо, якийсь бідний писар або копіювальник книг забрів занадто близько до Вуду, і тоді набрав опалого листя, щоб потовкти його і заварити чорнило разом з дубовими жолудями і зараженою водою, і написав цими чорнилами кожне слово, щоб зробити пастку, яка змогла заповзти навіть в замок короля.

— Чи можемо ми спалити її тут? — Спитала я.

— Що? — сказав Балло, смикнувшись в знак протесту, як ніби він був на шнурку. Я думаю, що він інстинктивно сахався від спалювання будь-якої книги, що було зрозумілим, але не в цьому випадку.

— Балло, — сказала Алеш, і по виразу її обличчя було видно, що вона відчувала те ж саме, що і я.

— Я спробую очищення, щоб зробити книгу безпечною для вивчення, — сказав Балло. — Якщо нічого не вийде, то ми, звичайно, повинні будемо розглянути більш грубі методи утилізації.

— Це не та річ, яку потрібно зберігати, очищеною чи ні, — похмуро сказала Алеш. — Краще віднести її в кузню. Я викличу білий вогонь, і ми спалимо її, не залишиться навіть попелу.

— Ми не можемо зробити це зараз — сказав Балло. — Від цієї книги могла заразитися королева, і король повинен знати про це.

Книга була доказом зараження, я занадто пізно це зрозуміла: якщо королева торкалася цієї книги, то вона заразилася ще до того, як втекла з князем. Якби це було представлено на суді… Я подивилася на Алеш і Балло в сум'ятті. Вони не прийшли сюди, щоб допомогти мені. Вони прийшли, щоб зупинити мене у пошуках чогось корисного.

Алеш зітхнула.

— Я не ворог вам, хоч ви можливо думаєте інакше.

— Ви хочете, щоб їх стратили! — Відрізала я. — Королеву і Касю.

— Що я хочу, — сказала Алеш, — це щоб королівство було у безпеці. Ви і Марек стурбовані лише вашими власними проблемами. Ви занадто молоді, щоб бути настільки сильними, як ви є, це може призвести до біди; ви не будете шкодувати людей, щоб досягти своїх цілей. Коли ви проживете століття самостійного життя, мої слова будуть мати для вас більше сенсу.

Я збиралася запротестувати на її звинувачення, але одна думка змусила мене замовкнути: і тепер я дивилася на неї з жахом. Можливо це було нерозумно з мого боку, але до цього моменту мені не приходило в голову, що я можу жити як Серкан, чи як вона, сто років, або двісті — чаклуни зрештою теж помирають. Я не старітиму; Я просто залишатимусь такою ж, в той час як всі, кого я знаю, засохнуть і відпадуть, як лоза, що дереться на прямовисну скелю, а потім зриваєтся з неї через власну вагу.

— Я не хочу такого сенсу! — голосно сказала я в тиші кімнати. — Ні, якщо це означатиме, що не залишиться кого любити. І не буде людей, які мене люблять. — Можливо, був якийсь спосіб, подумала я дико, щоб віддати комусь частину моїх років життя: тоді я змогла би дати їх моїй родині, чи Касі — якщо вона візьме їх; але хто хотів би чогось подібного, якщо ціною буде випадання зі свого звичного світу, вирізання себе з життя.

— Моя дорога дитино, ви дуже засмучена, — лагідно сказав Балло, роблячи заспокійливий жест. Я подивилася на нього — на слабкі тонкі лінії морщин навколо очей, через роки проведені над курними книгами — він не любив нічого іншого; як і Алеш, яка сказала, що їй так само легко покласти людей у вогонь, як книгу. Я згадала Серкана в його вежі, який вищипував дівчат з долини, і його холодність, коли я вперше з'явилася там, ніби він не міг згадати, як думає і відчуває звичайна людина.

— Ми належимо до нашої нації, — сказала Алеш. — це більше людей, ніж кілька, яких ви любите. І Вуд загрожує усім.

— Я жила в семи милях від Вуду всі ці роки, — сказала я. — І мені не потрібно розказувати, що це таке. Якби я не хотіла знищення Вуду, я б взяла Касю і втекла прямо зараз, замість того, щоб залишити її вам, щоб ви тиснули на неї і штовхали як пішака туди-сюди, як ніби вона не варта нічиєї уваги!

Балло вражено забурмотів щось, але Алеш тільки насупилася.

— І все ж ви говорите, що можна дозволити зараженим жити, ніби не знаєте про підступність Вуду краще за мене, — сказала вона. — Вуд це не просто анклав зла, яке сидить у засідці, щоб спіймати людину, які досить дурна, щоб забрести всередину, і якщо ви можете дозволити собі визволити когось із нього, то це закінчення пригоди. Ми не перший народ, який стикається з цією силою.

— Ви маєте на увазі людей, що побудували вежу, — повільно сказала я, думаючи про похованого царя.

— Ви бачили гробницю там, у вежі? — запитала Алеш. — І магію, яка зробила це, магію, втрачену для нас зараз? Це повинно бути достатнім попередженням, щоб зробити нас більш обережними. Ці люди не були слабкими або непідготовленими. Але Вуд зруйнував їх будинки, вовки і ходуни полювали на них, і дерева задушили всю долину. Один або двоє найслабших чаклунів втекли на північ і взяли з собою кілька книг і розповіли свою історію. А решта — вона махнула рукою в бік книги — витаючи в кошмарах, почали полювати на власний вид як звірі. Це все, що залишив цей народ. Там є щось гірше, ніж монстри з цієї книжки: те, що народжує монстрів.

— Я знаю, про це краще вас! — Вигукнула я. Мої пальці все ще свербіли, а книга зі злом всередині лежала на столі. Я не могла перестати думати про важку, жахливу присутність когось, коли дивилась в очі Касі, чи Єржи, чи про почуття полювання за мною під гілками дерев Вуду.

— Ви знаєте? — спитала Алеш. — Скажіть мені, якщо ми заберемо всіх, хто живе у вашій долині, і переселимо в інше місце королівства і відмовимося від оберігання тих, хто спробує там поселитися знову; ви погодитеся? — Я мовчки дивилася на неї. — Чому ви не залишаєте долину самі, зрештою? — додала вона. — Чому ви продовжуєте жити там, в тіні Вуду? У Пільні є місця, не переслідувані злом.

Я нишпорила у пам'яті, не знаючи, що сказати. Ідея була просто умовна. Кася уявляла собі, що поїде з долини, бо вона хотіла; Я ніколи не хотіла. Я любила Двернік, глибокі м'які тіні лісу навколо мого будинку, довгий яскравий біг Шилки під сонцем. Я любила чашу гір навколо нас, ми ховалися у їхніх стінах. Було щось глибоко мирне в нашому селі, в нашій долині; і це було не лише з легкої руки Дракона. Це був наш дім.

— Дім, де деякі деформовані особини можуть вийти з лісу вночі і викрасти ваших дітей, — сказала Алеш. — Ще до того, як Вуд розбудили знову, долина була заражена; є старі казки на Жовтих Болотах, у яких говорять про прийшлих чужинців на іншу сторону гірського перевалу, ще з того часу, коли ми шукали шлях через гори і почали рубати дерева. Але люди з тих пір шукали цю долину, і деякі залишилися в ній, і тепер намагаються вижити.

— Ви думаєте, ми всі заражені? — сказала я, вжахнувшись: можливо, вона б швидше спалила всю долину, і всіх нас у ній, якщо дати їй владу.

— Не заражені, — сказала вона. — Втягнені у це. Скажіть, куди зникає ваша річка?

— Шилка?

— Так, — сказала вона. — Річки течуть в море, озеро або болото, а не в ліс. Де вихід? Вона щороку живиться снігом з тисяч гір. Такій масі води не так просто зникнути під землю. Подумайте, — додала вона, прикусивши губу, — замість того, щоб сліпо слідувати своїм бажанням. Існує якась сила глибоко в долині, деяка дивна смертельна магія, яка приваблює людей, рослин і інше життя, не тільки з нашого світу. Що б це не було, воно живе в лісі, оточивши себе зараженою природою, воно прийшло, щоб жити там і випивати цю воду, як з чашки. Воно убило людей, які побудували вежу, а потім задрімало на тисячу років, тому що ні в якого дурня не було достатньо сили, щоб потурбувати його. Тоді з'явилися ми, з нашими арміями і людьми, з нашою магією, і тепер думаємо, що на цей раз ми можемо перемогти. — Вона похитала головою. — Досить погано, що ми взагалі поткнулися туди, — сказала вона. — Гірше того, ми почали вирубувати дерева, аж поки знову не розбудили Вуд. Хто знає, чим тепер усе закінчиться? Я була рада, коли Серкан пішов стримувати його, але тепер він веде себе як дурень.

— Серкан не дурень, — відрізала я, — і я теж! — Я була злою і більше того, настрашеною, тому що вона говорила занадто правильно. Біль по дому був, як біль від голоду, ніби щось у мені залишалося порожнім. Я відчувала його кожен день, коли ми вийшли з долини і заглибилися в гори. Коріння. Коріння дому було в моєму серці, так глибоко, як тільки могло бути, як зараження. Я подумала про Марію Ольшанську, про Ягу, моїх сестер в дивній магії, яку ніхто тут, як мені здавалося, не міг зрозуміти, і раптово зрозуміла, чому Дракон брав дівчат з долини. Я зрозуміла, чому він брав тільки одну, і чому вона йшла геть після десяти років життя з ним.

Ми були з долини. Ті, хто народився в долині, були посаджені занадто глибоко, щоб залишати її — навіть тоді, коли вони знали, що їх дочка може бути обрана; ті, хто виріс в долині, годували Вуд своєю енергією. Я раптом згадала про карту — дивну картину в моїй кімнаті, яка показувала течію Шилки і всі її маленькі притоки, виблискуючі сріблом, неприємні для ока, що змусило мене інстинктивно прикрити її. Ми були каналом. Він використовував нас, щоб дістатися до енергії долини, і тримав кожну дівчину в своїй вежі, поки її коріння не в'яло. Канал ніби пересихав. І вона переставала відчувати зв'язок з долиною. Вона могла піти, і вона це робила, йшла подалі від Вуду, як будь-яка розумна звичайна людина.

Я хотіла поговорити з Серканом зараз більше, ніж будь-коли, щоб закричати до нього; Я хотіла, щоб він стояв зараз переді мною, щоб я могла потрясти його за плечі. І я мала Алеш замість нього.

— Можливо ми не повинні були селитися в долині, — сказала я, — але тепер вже занадто пізно. Вуд не збирається відпускати нас, навіть якщо ми захочемо. Він не хоче вигнати нас геть, він хоче поглинути нас. Він хоче поглинути все, щоб ніхто і ніколи не міг вирватися з його обіймів. Ми повинні зупинити його, а не втікати.

— Вуд не можна перемогти, лише бажаючи цього, — сказала вона.

— Немає ніяких причин, щоб не спробувати, коли у нас є шанс! — Сказала я. — Ми вже знищили три серце-дерева, через заклинання Виклику і очищаючі заклинання, і ми можемо знищити більше. Якщо тільки король дасть нам досить солдатів, Серкан і я могли би почати палити там все підряд.

— Про що ви говорите, дитино? — сказав Балло, збитий з толку, ламким голосом. — Ви маєте на увазі Виклик Істини? Ніхто не міг прочитати це заклинання уже п'ятдесят років.

— Добре, — сказала Алеш, споглядаючи мене з-під темних брів. — Розкажіть, як саме ви руйнували ці дерева, з самого початку: ми не повинні покладатися на те, що Соля розказав нам геть усе.

Я нерішуче розказала їм про перший раз, коли ми кидали Summoning, про спокійне яскраве світло, що досягло до Касі, про те як Вуд хапав її і намагався стримати; про останній жахливий момент, коли пальці Касі зімкнулися навколо мого горла, а потім відходили один за іншим, я знала, що повинна була майже вбити її заклинанням, щоб врятувати. Потім я розповіла їм про Єржи; і дивний вигляд Вуду, який заклинання Виклику показало нам — там де Кася і Єржи бродили втрачені.

Балло виглядав засмученим через всю мою декламацію, коливаючись між опором і небажанням вірити, і іноді лише слабо стогнав,

— Але я ніколи не чув щоб Виклик… про це ніколи не повідомлялося… — і одразу ж замовкав, коли Алеш робила нетерплячий роздратований жест.

— Ну, — сказала вона, коли я закінчила, — Я допускаю, що ви і Серкан дечого добилися. У всякому разі ви не діяли стрімголов. — Вона все ще тримала кинджал в руці, і постукувала кінчиком леза по краю кам'яного столу — тук, тук, тук — з дзвінким шумом, як від маленького дзвіночка. — Але це зовсім не означає, що королева збереглася теж. Через двадцять років блукань у тому тіньовому місці, яке ви бачили, чому ви очікували, що від неї щось залишиться?

— Ми не хотіли йти, — сказала я. — Серкан не хотів йти. Але я була змушена.

— Тому що Марек сказав, що інакше він скарає вашу подружку на смерть, — закінчила Алеш за мене. — Чорт, так або інакше було все одно.

Я не відчувала, що зобов'язана чимось Мареку, і тому відповіла чесно,

— Якби це була моя мати, я б теж спробувала щось подібне.

— Тоді ви виглядали би як дитина, а не як принц, — вказала Алеш. — Він і Соля. — Вона повернулася до Балло. — Ми повинні були подумати краще, коли почули, що Серкан зберіг дівчину, коли вони запропонували поїздку. — Вона похмуро подивилася на мене. — Я була дуже зайнята, щоб турбуватися про те, що Вуд, нарешті, встромив свої кігті в Серкана. Все, що я хотіла, це щоб її швидко ліквідували, і щоби Серкан не потягнув її сюди, до нас, на нове обслідування. І я до сих пір не впевнена, що так було би краще, в кінці кінців.

— Кася не заражена! — Крикнула я. — Як і королева Ганна.

— Це зовсім не означає, що вони не можуть бути підкорені, щоб служити Вуду.

— Ви не можете засудити їх на смерть тільки тому, що щось таке жахливе може трапитися, вони навіть не будуть у цьому винні, — сказала я.

Балло сказав,

— Я не можу не погодитися з нею, Алеш. Коли обслідування довело, що вони є чистими.

— Звичайно можемо, якщо це врятує королівство від захоплення Вудом, — жорстко сказала Алеш, перериваючи нас обох. — І я не буду довго вагатися, щоб зробити це; і ще менше, — додала вона до мене, — щоб спровокувати вас вчинити якусь дурницю. Я починаю розуміти, чому Серкан поручився за вас, у нього не було багато варіантів.

Вона постукала лезом по столі знову, перш ніж заговорити знову, це було раптове рішення.

— Гідна, — сказала вона.

Я дивилася на неї. Я знала про Гідну, звичайно, до неї лежала тьмяна далека дорога; це було велике портове місто на березі океану — далеко на півночі, яке продавало китовий жир і зелене сукно; дружина наслідного принца була звідти.

— Це досить далеко від Вуду, і океан ворожий до зараження, — сказала Алеш. — Якщо король пошле їх обох туди, то дещо можна зробити. Граф має відьму, Біляву Ларк. Вони будуть під її наглядом, і через десять років, або швидше, якщо нам вдасться спалити цей прогнилий Вуд, я не буду так сильно турбуватися.

Балло вже кивав. Але десять років! Я хотіла закричати, відмовити їх. Це було так, ніби Касі доведеться почати все спочатку. Тільки той, хто живе сто років може легко відкинути десять. Але я вагалася. Алеш не була дурною, і як я могла бачити, вона не помилилася, намагаючись бути обережною. Я подивилася на заражену книгу, що лежала на столі. Вуд ставив нам одну пастку за одною, знову і знову. Він розбудив химеру на Жовтих Болотах і послав білих вовків у Двернік, намагаючись спіймати Дракона у пастку. Йому знадобилася Кася, щоб заманити мене. І коли я знайшла спосіб вирвати її, Вуд все ще намагався використати Касю, щоб заразити Дракона і мене, а коли це не спрацювало, він дозволив їй жити, щоб захопити нас в свої руки знову. Ми боролися і знайшли вихід і з цієї пастки, але що, якщо існує ще одна, і Вуд зможе перетворити нашу перемогу на поразку якимось чином?

Я не знала, що робити. Якби я погодилася, якби пішла разом з Алеш до короля, чи послухав би він? Якби я написала Серканові, чи написав би він у відповідь, щоби я погодилася? Я закусила губу, коли вона підняла одну прохолодну брову, чекаючи на мою відповідь. Потім вона повернула голову: двері до вежі Чарівників розчинилися. На порозі стояв Сокіл, його білосніжний одяг відбивав світло, і біла фігура була обрамлена в темному отворі. Його очі звузилися, коли він побачив нас трьох разом; потім він зобразив одну з його посмішок.

— Я бачу, ви зайняті, — сказав він легко. — Але у цей час відбувається деяка подія. Можливо ви всі захочете бути присутніми на суді?

Розділ 21

Поза вежею Чарівників чувся шум і гамір, заповняючи порожні коридори. Музика припинилася, і гамір голосів підносився і падав, як хвилі, і ставав все голосніше і голосніше у той час, поки Сокіл вів нас по коридору. Лакеї поспішно відкрили для нас двері на сходи, що вели до тронного залу. Посол у білому халаті сидів в кріслі, поруч з царським троном на високому помості і дивився у зал, вниз; Принц Зигмунд і його дружина сиділи по іншу сторону короля. Сам король сидів, поклавши руки на підлокітники крісла, які закінчувалися стислими лев'ячими пазурами, його обличчя палало гнівом.

Посередині залу Марек розчистив широкий відкритий круг, оточений у шість рядів танцюристами, які жадібно дивилися на нього, як і дами в пишних спідницях, які кидали йому квіти всередину кільця. У центрі цього кола стояла королева, з пустим обличчям, в білому платті, з Касею, яка тримала її за руку; Кася озирнулася, побачила мене і на її обличчі з'явилося полегшення, але я не могла в будь-якому разі стати поруч з нею. Натовп придворних заповнював сходи і балкони до самого верху, і висів над краями антресолей, щоб спостерігати.

Королівський секретар майже присів перед Мареком, відповідаючи тремтячим голосом, і тримаючи в руках важкий звід законів перед собою так, ніби це був його щит. Я не могла звинуватити його в цьому. Марек стояв за два кроки від нього, з фігурою, яка ніби вийшла з пісні: закутий в лати з яскравої, полірованої сталі, з мечем в руці, яким він міг би перерубати шию вола і шоломом під рукою. Він стояв перед секретарем, і всім своїм видом показував бажання добитися справедливості, включно з застосуванням насильства.

— У таких випадках, включаючи випадки зараження, — секретар запнувся, — право на бій неявно анульоване, по закону Богуслави — Він замовк зі здавленим звуком. Марек підніс меча вгору ледь не в дюймі від його обличчя.

Потім продовжив рух мечем, обводячи ним весь зал, і повертаючись: бездиханий натовп сторонився його погляду. — Королева Пільни має право на чемпіонський бій! — закричав він. — Нехай хто-небудь з чарівників виступить і покаже нам будь-які ознаки зараження в ній! Ви, Сокіл, — сказав він, коли ми йшли по проходу, і очі всього двору повернулися до нас, — накладіть свої закляття на неї прямо зараз! Нехай весь суд подивиться, чи є у неї зараження — натовп видав звук зітхання, який підявся і опустився, як хвиля: від ерцгерцогів до обслуговуючих покоївок — як єдине ціле.

Я думаю, що саме тому король не зупинив Марека відразу. Натовп на сходах розійшовся, даючи нам дорогу, і Сокіл у одежі з довгими, стріловидними рукавами, які ледь не діставали до підлоги підійшов до помосту і віддав королю елегантний поклон. Він явно готувався до цього моменту: біля нього з'явився великий мішок, повний чогось важкого, він поманив пальцем і після заклинання вищого порядку чотири лампи опустилися вниз зі стелі, щоб освітити королеву. А потім він відкрив мішок і хвиля синього піску злетіла в повітря над головою королеви — він м'яко щось промовив.

Я не могла почути його заклинання, але гаряче біле світло, вилетівши з потріскуванням з його пальців, пронизало падаючий пісок. Запах плавлення скломаси, тонкі цівки диму: пісок утворив ніби скляний контур, такої форми, що мені здавалося, ніби я бачу королеву і Касю через товсте скло з дзеркалами навколо. Світло від опущених ламп сяяло всередині, освітлюючи все. Я могла бачити кістки руки Касі крізь її тіло, її рука лежала на плечі королеви, і слабкий контур черепа і зубів.

Марек взяв руку королеви, і повів її по колу для оглядин. Дворяни не бачили зустрічі королеви з архієпископом і вуаль Ядвіги. Тому вони тепер жадібно дивилися на королеву в її білій сукні; на її кровоносні судини зі слабкими поштовхами, які сяяли лініями всередині; на все, що світилося; її очі сяяли теж і її прочинені губи дихали світлою димкою: ніяких тіней чи розмазаної темряви. Вони бурмотіли ще довго після того як світло навколо неї повільно згасло.

Скляний контур розлетівся на частини і опав дощем, розчиняючись у блакитні струмки диму, коли досягав підлоги.

— Нехай розгляд продовжиться, — Марек зумів перекричати зростаючий гомін, і майже світився від своєї праведності. — Викличте будь-якого свідка: нехай вийде Іва і архієпископ.

Натовп був явно за Марека на даний момент; навіть я могла зрозуміти, скільки тисяч чуток про вбивство народяться тут, якщо король накаже, щоб королеву забрали, і скарає її на смерть пізніше. Король побачив це теж. Він глянув на усіх своїх придворних, а потім дав короткий, жорсткий кивок підборіддям до грудей; а потім відкинувся на спинку трону. Так, Мареку вдалося змусити батька відреагувати, навіть без чаклунства: хотів король призначити суд чи ні, процес уже фактично розпочався.

До цього часу я бачила короля тричі. Я б не сказала, що з ним все добре; занадто багато ліній глибоко врізалися в його лице, зробивши його похмурим, і я не могла уявити його ніжним або веселим. Але якби мене попросили описати його одним словом, я б сказала, що він хвилюється. Зараз він був до всього ще й сердитий і холодний, як зимовий шторм — він був тим, хто повинен був винести кінцеве рішення.

Я хотіла вибігти і припинити суд, і сказати Мареку, щоби він поговорив з чарівниками, але вже було надто пізно. Іва вже зробила крок вперед, щоб свідчити, пряма колона у срібному платті.

— Я не знайшла зараження, але не буду клястися, що його немає, — сказала вона спокійно, говорячи прямо до короля і ігноруючи стиснуті щелепи Марека і скрип залізних кілець рукавички на його руці на ефесі шпаги. — Королеви немає як такої. Вона не сказала жодного слова, і не проявляє жодних ознак розпізнавання. Її плоть повністю змінилася. Не залишилося нічого з її смертних сухожиль або кісток. І в той час як м'ясо може бути перетворене в камінь або метал, які не приймають зараження, ця зміна, безумовно, була проведена зараженими організмами.

— І все таки, якщо її змінена плоть стикалася з зараженням, — перервав її Сокіл, — ви очікували побачити його під моїм заклинанням?

Іва навіть не повернула голову, щоб побачити його; він, мабуть, подав це як репліку. Вона тільки нахилила голову до короля, який лише кивнув головою і поворушив пальцями в невеликому жесті, відпускаючи її.

Архієпископ був настільки ж неоднозначний. Він тільки сказав, що спробував до королеви всі святі реліквії, які посвідчили, що вона не була пошкоджена. Далі цього факту він не пішов, і не робив ніяких узагальнень, які я собі могла уявити.

Лише деякі свідки виходили, щоб свідчити на користь королеви, лікарі, яких Марек присилав до неї. Жоден з них не говорив про Касю. Вона не була другорядною пацієнткою для них, але її жити або смерть залежали від їхніх слів. Королева лише мовчки і інертно стояла поруч з нею. Світіння вже зникло і облишило її, повернувши порожнє обличчя для огляду усім у суді.

Я подивилася на Алеш, яка стояла поруч зі мною, і на Балло, який стояв далі. Я знала, що коли настане їхня черга, вони встануть і скажуть королю про огидний бестіарій, який вони залишили в товстому колі солі і заліза з усіма захисними заклинаннями, які вони могли накласти і з охоронцями, яким наказали на дивитися і не підходити близько. Алеш додасть, що повернення не слід узаконювати; і скаже королю, що в іншому разі буде занадто багато ризику для королівства. І потім, якщо він захоче, король може встати і сказати, що закон проти зараження абсолютний; він може зобразити на обличчі жаль, і відправити королеву на смерть, і Касю разом з нею. І, дивлячись на нього, я подумала, що він це зробить. Він буде безжалісний.

Король поринув глибоко всередину великого різьбленого трону, як ніби йому була потрібна підтримка для тіла, і закрив жорсткий рот рукою. Рішення, яке вже сформувалося, було подібне до снігопаду, спочатку перший тонкий шар, який буде рости і рости. Решта свідків будуть говорити, але він не слухатиме їх. Він уже вирішив. Я бачила смерть Касі у його важкому, похмурому обличчі, і відчайдушно глянула через кімнату, щоб привернути увагу Сокола. Поруч з ним стояв напружений Марек, і його кулак стискався і розслаблявся на його мечі.

Соля подивився на мене і лише розвів руками, тонко говорячи цим, що він робить усе, що може. Він нахилився і прошепотів щось до Марека, і коли останній лікар закінчив свідчити, принц сказав,

— Нехай Агнешка з Дверніка посвідчить, як була звільнена королева.

Нарешті настав момент, на який я так довго чекала. Врешті-решт це була причина, через яку я боролася за те, щоб попасти у список. Усі дивилися на мене, навіть король, опустивши брови. Але я до цих пір не знала, що сказати. Що буде важливим для короля, для придворних, щоб вони вирішили, що королева не заражена? Вони, звичайно, не слухатимуть, якщо я почну з розповіді про звільнення Касі.

Може Соля міг би спробувати і кинути Summoning зі мною, якби я попросила його. Я подумала, що відбудеться, коли біле світло покаже правду кожному по всьому двору. Але королева вже була перевірена накидкою Ядвіги. Суд бачив її під заклинанням Сокола. Король міг бачити, що вона не була заражена. Йшлося не про істину взагалі. Цей суд не хотів правди, і король не хотів правди. Будь-яка істина, яку я могла дати їм, буде проігнорована так само легко, як і інші. Це не змінить їхнього рішення.

Але я могла дати їм щось зовсім інше. Я могла дати їм те, чого вони дійсно хотіли. І тоді я врешті-решт зрозуміла, що знаю, чого вони хочуть. Вони хотіли знати. Вони хотіли бачити, на що це було схоже. Вони хотіли відчути себе частиною порятунку королеви; і вони хотіли жити в пісні. Це не була вся правда, лише щось на зразок, але це могло переконати їх пощадити Касю.

Я закрила очі і згадала заклинання ілюзії: це легше, ніж набрати реальне військо, казав Серкан, і я почала шепотіти заклинання, знаючи, що він мав рацію. Це було не складніше, ніж зробити квітку — підняти ілюзію величезного серце-дерева — і воно піднялося з мармурової підлоги з жахливою легкістю. Кася затримала подих; якась жінка закричала; почувся гуркіт падаючих крісел. Я закрилася від шуму зовні. І дозволила заклинанню котитися далі, разом з моїм співом, виливаючи потік магії і відчуваючи страх, який не покидав нижню частину мого живота. Серце-Дерево продовжувало зростати, розправляючи величезні срібні гілки через весь зал, сягаючи стелі і одіваючись в срібне листя, що шелестіло, і у фрукти з жахливим запахом. Мій шлунок перевернувся один раз, а потім голова Яноша прокотилася через траву перед моїми ногами, і вдарилася об виступаючі корені.

Всі скрикнули і хто міг відсахнувся до стін, але навіть там моя ілюзія діставала їх, все навкруги зникало і розчинялося. Стіни зникли, змінившись лісом і дзвінкими звуками ударів стальних мечів. З'явився Марек, раптово вражений тривогою, піднімаючи меч: срібний богомол був поруч і рвався до нього. Коли кігті вдаряли по його плечах, вони вони зішрябували позолоту з його блискучої броні. Трупи дивилися з трави навколо його ніг.

Пелена диму подрейфувала по моїх очах, почувся раптовий тріск вогню. Я повернулася до стовбура, Серкан теж був там, потрапивши в дерево і срібна кора намагалася поглинути його, і промовив: «Тепер, Агнешка», — в той час як вогонь-серце палав червоним між моїми пальцями. Інстинктивно я наполовину потягла руку до нього, пам'ятаючи страх і біль, і на хвильку — на якусь одну мить, він не був ілюзією взагалі, я ніби знову опинилася там. Він насупився на мене злякано; його очі казали, що ти робиш, дурна? І це було його лице, так чи інакше; він справді хотів, щоби очищающий вогонь закипів між нами, і все зникло; і знову постало ілюзією у вогні.

Я опустила руки на стовбур серце-дерева, кора згорнулася і розкололася, як шкіра перестиглого помідора. Кася була поруч зі мною, реальна; стовбур був розколотий і відкритий від зусиль її рук. Вона ламала дерев'яну скриню, і королева, похитуючись, вийшла вперед, її руки просягнулися назустріч нам, просячи про допомогу, її обличчя раптово ожило і було повне жаху. Ми підхопили її і витягнули звідти. Я чула як Сокіл вигукує заклинання вогню, а потім я зрозуміла, що він кличе справжній вогонь, і що насправді я не у Вуді. Ми були в королівському палаці…

Як тільки я дозволила собі це згадати, заклинання ілюзії вирвалося з моїх рук. Дерево згоріло в повітрі; пожежа в коренях помітно пройшлася уздовж них і розійшлася по дрібніших. Трупи опустилися крізь землю, з останнім проблиском на обличчях, і біла мармурова підлога зімкнулася над ними. Я спостерігала за цим зі сльозами, які текли по моєму обличчю. Я не думала, що згадаю солдат настільки добре, і відтворю багатьох з них. Потім останні листки-тіні прояснилися, і я знову опинилися в палаці, перед престолом і королем, в шоці від показаного.

Сокіл повертався, дивлячись навколо себе, і задихався, вогонь як і раніше потріскував в його руках і сипав іскрами на мармурову підлогу; Марек також хитався і шукав противника, якого більше не було. Меч був заплямований, але його обладунки були яскравими і неушкодженими. Королева стояла посеред цього безладу, широко розкривши очі. Придворні притискалася до стін і неохоче відходили від них один з одним, так далеко від нас і від центру приміщення, як тільки могли бути. А я опустилася на тремтячі коліна, руками охопивши живіт і відчуваючи нудоту. Я ніколи не хотіла піти туди знову, у Вуд.

Марек оклигав першим. Він підійшов до трону, і його груди ще здіймалися.

— Це те, від чого ми її врятували! — закричав він на батька. — Зло, яке ми подолали, щоб дістатися до неї, ціна, яку ми заплатили, щоб врятувати її! Такому злу ви послужите, якщо… Я не буду дивитися на це! Я буду…

— Достатньо! — заревів на нього король: він був блідий і з тремтячою бородою.

Обличчя Марека було запеклим і бажало застосування насильства, спрагле до битви. Він все ще тримав меч. І зробив крок до трону. Очі короля розширилися; червоний гнів спалахнув у його щоках, і він підкликав своїх охоронців; їх було шість поряд з ним на помості.

Королева Ганна раптом скрикнула,

— Ні!

Марек повернувся, щоб подивитися на неї. Вона зробила незграбний крок гойднувшись вперед, і тягнучи ноги, як ніби їй доводилося докладати зусиль, щоб перемістити їх. Марек подивився на неї. Вона зробила ще один крок, і схопила його за руку.

— Ні, — повторила вона, потягнувши його руку з мечем вниз, хоч він не ворухнувся. Він чинив опір, але коли вона підвела очі на нього, його обличчя раптом стало обличчям хлопчика, який дивився на неї зверху вниз. — Ти врятував мене, — сказала вона йому. — Маречек. Ти вже врятував мене.

Його рука опустилася, і все ще тримаючись за неї, вона повільно повернулась до короля. Він дивився на неї зверху вниз. Її обличчя було блідим і красиво окресленим у хмарі короткого волосся.

— Я хотіла померти, — сказала вона. — Я так хотіла померти. — Вона зробила ще один крок і опустилася на широкий поміст, на сходи, і потягнула Марека до себе; він опустив голову і втупився у підлогу. Але вона продовжувала дивитися на короля. — Вибач йому, — сказала вона королю. — Я знаю закон. І готова померти. — Її рука міцно тримала Марека, щоб він не рвонув нею. — Я королева Пільни! — сказала вона голосно. — І я готова померти за свою країну. Але не як зрадник.

— Я не зрадник, Казимир, — сказала вона, простягаючи іншу руку. — Він викрав мене. Він схопив мене!

Нарікання почулося через весь зал, і швидко зростало, як річка в повінь. Я підняла втомлену голову і нерозуміюче подивилася навколо. Лице Алеш, коли я подивилася на неї, було насупленим. Голос королеви тремтів, але був досить голосним, щоб піднятися над шумом. — Дозвольте мені бути вбитою через зараження, — сказала вона. — Але Бог вищий свідок за мене! Я не залишала свого чоловіка і своїх дітей. Зрадник Василь викрав мене разом зі своїми солдатами, відвіз до дерева і прив'язав мене там.

Розділ 22

— Я тебе попереджала, — сказала Алеш, не відриваючись від ритмічної мелодії стукання молотком по заготовці. Я обіймала коліна, сидячи в кутку її кузні, одразу за випаленим колом землі, де падали іскри, і мовчала. У мене не було відповіді: вона справді попереджала.

Ніхто не хотів знати, що князь Василь був заражений сам, перед тим як зробити таку божевільну річ; ніхто не зважав, що він помер у лісі, і його самотній труп з'їло коріння серце-дерева. Ніхто не думав, що це вина «Бестіарія». Князь Василь викрав королеву і відвіз у Вуд. Кожен був злий, як ніби він зробив це вчора, і замість того, щоб йти війною на Вуд, вони хотіли йти на Рось.

Я вже намагалася поговорити з Мареком: це було марною тратою часу. Не минуло й двох годин після того як королева була помилувана, як він вже був у внутрішньому дворі казарми, і оглядав коней, вибираючи тих, яких він поведе у бій.

— Ти поїдеш з нами, — сказав він, наче це була незаперечна істина, навіть не відриваючи очей від блискучих ніг високого гнідого мерина, якого він послав навколо нього по колу, тримаючи однією рукою мотузку до повідка, а іншою довгий батіг. — Соля каже, що ви разом можете подвоїти силу своїх розробок, а можливо і більше.

— Ні. — Сказала я. — Я не збираюся допомагати вам вбивати росів! Ми повинні боротися з Вудом, а не з ними.

— І ми це зробимо, — невимушено сказав Марек. — Після того, як ми перейдемо на східний берег Ридви, ми підемо на південь по їхньому боці хребта Джарал і оточимо Вуд з обох сторін. Добре, ми беремо його, — сказав він своєму помічнику, кидаючи йому мотузку; він наздогнав звисаючий хвіст батогом досвідченим рухом руки і повернувся до мене. — Слухай, Нєжка… — я дивилася на нього мовчки; як він посмів звернутися до мене пестливим іменем? Але він тільки обійняв мене за плечі і поплив прямо вперед. — Якщо ми поведемо половину армії з півдня до вашої долини, вони самі перейдуть Ридву, і в той час як ми будемо повернуті до них спиною, візьмуть у облогу Кралію. Імовірно тому вони домовилися з Вудом в першу чергу. Вони хотіли, щоб ми зробили це. Вуд не має армії. Він буде залишатися там, де є, поки ми не владнаємо справу з Россю.

— Ніхто не буде укладати будь-якого союзу з Вудом! — Заперечила я.

Він знизав плечима.

— Якщо вони не домовлялися, то просто використали його проти нас, — сказав він. — Про який сумнів ідеться, якщо цей пес Василь теж помер, після того як передав її в це нескінченне пекло? І навіть якщо він був заражений раніше, ти повинна бачити, що це не має значення. Рось не погребує скористатися нашим послабленням, якщо ми підемо на південь. Ми не можемо піти на Вуд, коли наш фланг незахищений. Перестаньте бути недальновидною.

Я відскочила від його руки і його поблажливості.

— Не тільки я недальновидна, — сказала я Касі, ще червоніючи, коли ми спішили через двір, щоб пошукати Алеш у її кузні.

Але Алеш сказала тільки,

— Я тебе попереджала, — не похмуро, але без тепла. — Вуд не якась сліпа ненавидяча тварина; він може думати і планувати, і працювати, щоб досягти своїх цілей. Він може бачити в серцях людей, це допомагає йому отруювати їх. — Вона взяла меч з ковадла і встромила його в холодну воду; пара повалила з шипінням, як подих якогось жахливого звіра. — Якби не зараження, ви, можливо, здогадалися би, що він замишляє і щось інше.

Сидяча поруч зі мною Кася підвела голову.

— Це стосується мене? — нещасно запитала вона.

Алеш зупинилася і подивилася на неї. Я затамувала подих і мовчала; зрештою Алеш знизала плечима.

— Хіба все не досить погано? Тебе звільнили, а потім звільнили королеву, і тепер Пільна і Рось готові поринути у вогонь війни. Ми не можемо переконати чоловіків, щоб вони не починали війни, — додала вона. — Якби вони могли, то вже були би там. Король оголює королівство, і Росі доведеться робити те ж саме, щоб зустрітися з нами. Буде поганий урожай в цьому році для всіх нас, переможемо ми чи програємо.

— Ось чого хоче Вуд, якщо скласти все разом, — сказала Кася.

— Це лише одна з речей, яку він хоче, — сказала Алеш. — Я не сумніваюся, що він із задоволенням з'їв би Агнешку і Серкана, якби у нього з'явився такий шанс, і тоді він міг би поглинути решту долини за одну ніч. Але Вуд не жінка, він не несе жодного насіння. Він розсіює його так багато, як може, і сподівається, що деяке з них проросте. Ця книга була такою насіниною; королева теж. Вона могла просто бути відіслана разом з вами. — Вона повернулася до роботи. — Занадто пізно, щоб це можна було виправити.

— Можливо ми повинні просто зараз поїхати додому, — сказала я Касі, намагаючись ігнорувати тугу, яка зростала в мені, і одразу набухала при думці про мимовільне затягування. Я хотіла вірити собі, кажучи: — Нам більше немає чого тут робити. Ми поїдемо додому, де можемо допомогти спалити Вуд. По крайній мірі ми можемо підняти сотню людей у долині.

— Цілих сто чоловіків, — пирхнула Алеш до ковадла. — Я не сумніваюся що ви, Серкан і сто чоловіків можете зробити деякі пошкодження, але ви будете платити за кожен дюйм землі, який відвоюєте. А тим часом Вуд отримає двадцять тисяч чоловік, які вбиватимуть один одного на берегах Ридви.

— Вуд отримає їх в будь-якому випадку! — Сказала я. — Хіба ви не можете зробити що-небудь?

— Я роблю ось це, — сказала Алеш, і поклала меч назад у вогонь. Вона робила це вже четвертий раз за той час, коли ми сиділи тут, так що я зрозуміла що сидіти біля неї далі немає ніякого сенсу. Я не бачила раніше, як виготовляють мечі, але спостерігала за роботою коваля досить часто: ми дітьми любили дивитися, як він виготовляв коси і робив вигляд, що він робив мечі; ми підбирали палиці і імітували бій навколо димлячого горна. Так що я знала, що не потрібно було кувати меч знову і знову, але Алеш взяла меч і знову поклала його на ковадло, і я зрозуміла, що вона заковує у залізо заклинання: її губи трохи ворушилися, поки вона працювала. Це був дивний вид магії, тому що вона не була закінченою річчю в собі; вона промовляла частину заклинання, а решту залишала висіти, перш ніж знову встромляла його в холодну воду.

Темне лезо народжувалося поступово, глазуроване малюнком крапель води. І випромінювало дивне і голодне відчуття. Коли я подивилася на нього, то побачила довге падіння в якусь глибоку ущелину на гострі скелі. Це відчуття було не таким, як від інших зачарованих мечів, тих, якими билися солдати Марека; ця річ хотіла випити життя.

— Я кую таке лезо один раз на століття, — сказала Алеш, підвівши його вгору. Я подивилася на неї, радіючи можливості відірвати очі від меча. — Я почала його після того як померла Ворона і Серкан пішов до башти. У ньому менше заліза, ніж магії. Меч пам'ятає колишню свою форму, і бій не буде тривати довше, ніж один удар, але це все, що буде потрібно.

Вона знову повернула його у вогонь, і ми спостерігали, як у ванні полум'я гартується довгий язик тіні.

— Тінь Вуду, — повільно сказала Кася, затримавши очі на полум'ї. — Це те, що він може вбити?

— Цей меч може вбити будь-кого, — сказала Алеш, і я повірила їй, — у кого можна знайти шию. Але для цього, — додала вона, — нам знадобиться більше, ніж сто чоловік.

— Ми могли б попросити королеву, — раптом сказала Кася. І я подивилася на неї. — Я знаю, що є лорди, які заборгували їй вірність, дюжина з них намагалася прийти і поновити клятву, коли ми були замкнені разом, але Іва не пускала їх, вона може віддати нам їхніх солдатів, замість того щоб посилати їх до Росі.

І вона, безсумнівно, хоче знищити Вуд. Навіть якщо Марек не послухає мене, або король, або хто-небудь в суді, вона послухає.

* * *

Кася і я гуляли біля великої палати для засідань: в даний час королева була там, як член військової ради. Стражники дозволили би мені зайти всередину: вони тепер добре знали мене. Вони дивилися на мене скоса куточками очей, нервово та зацікавлено, обоє, ніби я могла спалахнути великою кількістю чаклунства в будь-який момент, як киплячий гейзер. Але я не хотіла йти всередину; я не хотіла потрапити у лапи полковників і генералів, які планують, як краще вбити десять тисяч чоловік, і зібрати урожай слави в той час як справжній урожай гнитиме на полях. Я не збиралася віддавати себе в їх руки, як ще одна зброя, з якої можна цілитися.

Таким чином ми чекали зовні і підпирали стіну, коли рада дійшла кінця і вилилася з дверей потоком панства. Я думала, що королева вийде за ними, з прислугою, яка допомагала їй ходити. Але вона йшла в центрі натовпу. На голові королеви була діадема Рагостока, над якою він недавно працював. Золото ловило світло, і рубіни сяяли над її золотим волоссям. Вона носила червоний шовк, і всі придворні зібралися навколо неї, як горобці навколо великої птиці. Позаду них йшов король, розмовляючи впівголоса з отцем Балло і двома генералами.

Кася подивилася на мене. Нам би довелося перти через натовп, щоб дістатися до неї — трохи нахабно, але ми могли зробити це; Кася могла проторувати шлях для нас. Але королева виглядала дуже жвавою. Жорсткість, здавалося, зникла, як і її мовчання. Вона кивала лордам навколо неї, вона посміхалася; вона була однією з них знову, однією з акторів, що рухалися по сцені, граціозні, як будь-хто з них. Я не рухалася. Вона подивилася в нашу сторону, на мить, майже на нас. Я не намагалася спіймати її погляд; замість цього я спіймала Касю за руку, і сховала її за собою, втиснувши в стіну. Щось стримало мене, як інстинкт мишку в норі, яка почула над головою подув крил сови.

Охоронці пішли після того як останні люди зникли; коридор спорожнів. Я тремтіла.

— Агнешка, — сказала Кася. — Що це з тобою?

— Я зробила помилку, — сказала я. Я не знала яку, але щось було неправильно; Я відчувала жахливу впевненість, що лечу вниз як монета, що падає в глибокий колодязь. — Я зробила помилку.

* * *

Кася слідувала за мною по коридорах, вузькими сходами, майже бігом, до кінця, до моєї маленької кімнати. Вона дивилася на мене, хвилювалася, коли я закрила за собою важкі двері і притулилася до них, як дитина, яка ховається.

— Це була королева? — спитала Кася.

Я дивилася на неї, вона стояла посеред кімнати, з золотим блиском на шкірі і волоссі, і на один жахливий момент вона стала чужою, і лише носила обличчя Касі: Мені потемніло в очах. Я кинулася до столу. Взяла кілька принесених раніше гілочок сосни, щоб мати їх поруч. Я відщипнула кілька голок, запалила їх на тарілці, вдихнула різкий гіркий запах диму і прошепотіла очищаюче заклинання. Мій зір відновився. Кася сиділа на ліжку, спостерігаючи за мною з нещасним виглядом. Я подивилася на неї з жалем: вона бачила підозру в моїх очах.

— Знаєш, я подумала, що я… — сказала вона. — Агнешка, я, і можливо королева, можливо, ми обидві повинні бути… — Її голос затремтів.

— Ні! — Сказала я. — Ні! Але я не знаю, що робити. — Я сиділа на стільці, важко дихаючи, і все ще боялась, а потім різко повернулися до вогню, поворушила руками, і повторила мої старі практичні заняття по створенню ілюзій — маленький і рішуче тернистий кущ роз виріс у вогні. Повільно, співаючи, я дала йому запах, і жменю гудучих бджіл, і листя, скручене по краях; а потім я створила ілюзію Серкана на іншій стороні. Я відчула його руки під моїми: довгі артистичні обережні пальці, тверді на дотик мозолі, його шкіра випромінювала жар; і він оформився на стільці, сидячи напроти мене, і ми сиділи в його бібліотеці.

Я виспівувала мою коротку ілюзію заклинання назад і вперед, плетучи постійну срібну нитку магії навколо. Але не так, як ілюзію серце-дерева за день до цього. Я дивилася на його обличчя, на насуплені брови, його темні очі похмуро дивилися на мене, але цього насправді не було. Це була не просто ілюзія, а те, що мені було потрібно, не тільки його образ, або навіть запах чи голос, зрозуміла я. Це було не те, від чого ожило серце-дерево у тронному залі. Серкан виріс з мого серця, зі страху, пам'яті і скручування жаху в моєму животі.

Роза була охоплена моїми руками. Я подивилася на Серкана по іншій стороні пелюсток, і дозволила собі відчути його руки навколо моїх, місця, де його пальці ледь зачіпали мою шкіру і де мої долоні спочивали в його. Я дозволила собі згадати тривожний жар його тіла, розкинутий шовк і білизну між нашими тілами, усю його довжину на мені. І я дозволила собі подумати про свій гнів, про все, що я дізналася, про його таємниці і про те, що він приховував; Я відпустила троянду і схопилася за краї його одежі, щоби потрясти його, закричати на нього, поцілувати його -

А потім він моргнув і подивився на мене, і позаду нього був палаючий вогонь. Його щока була вимазана сажею, вкраплення золи заплуталися в його волоссі, і його очі почервоніли; вогонь в каміні потріскував, і це був далекий тріск вогню серед дерев.

— Так добре? — запитав він, хрипко і роздратовано, і це був його голос. — Ми не можемо тримати довго канал, який ти відкрила; Я не можу довго тримати свою увагу розділеною.

Мої руки стислися на тканині спідниці: Я відчувала нитки, що обірвалися і цяточки жаринок попелу на моїх руках, дим в ніздрях, золу в роті.

— Що відбувається?

— Вуд намагається захопити Заточек, — сказав він. — Ми відганяємо його назад кожен день, але вже втратили близько милі землі. Володимир послав нам солдат, скільки міг, з Жовтого Болота, але цього недостатньо. Король посилає якісь війська?

— Ні, — сказала я. — Він… Вони починають нову війну з Россю. Королева сказала що Василь з Росі віддав її Вудові.

— Королева заговорила? — різко перебив він, і я відчула, що барабанний бій страху піднявся у моєму горлі знову.

— Але Сокіл створив оглядаюче заклинання, — сказала я, сперечаючись не стільки з ним, скільки з собою. — Вони намагалися перевірити її накидкою Ядвіги. Не було нічого. Не було ніякого сліду, жоден з них не міг побачити ніякої тіні.

— Зараження не єдиний інструмент Вуду, — сказав Серкан. — Звичайне горе може зламати людину так само. Можливо він відпустив її навмисне, зламавши і підкоривши, але чисту для будь-якого магічного огляду. Або можливо посадив шось замість неї, або поруч. Плід, насіння.

Він зупинився і повернув голову, щоб побачити те, чого я не могла бачити. А тоді різко сказав:

— Відпусти! — і рвонув свою магію, звільняючись; я впала навзнак біля вогню і вдарилася об підлогу, болісно. Кущ осипався попелом у каміні і зник, і він зник разом з ним.

Кася підбігла, щоб підвести мене, але я вже підводилася на ноги сама. Плід, насіння. Його слова народили страх всередині мене.

— Бестіарій, — сказала я. — Балло збирався спробувати очистити… — мені все ще паморочилося в голові, але я повернулася і вибігла з кімнати, відчуття терміновості зростало разом з передчуттям біди. Балло збирався розповісти королю про книгу… Кася бігла поруч зі мною, підтримуючи мене і мої ще хиткі кроки.

Крики почалися, коли ми бігли вниз вузькими сходами для слуг. Занадто пізно, занадто пізно, казали мені мої ноги, вдаряючи по кам'яних східцях. Я не могла сказати, звідки вони прилетіли: крики були далекі і дивно відлунювали у коридорах замку. Я побігла в напрямку вежі Чарівників, повз двох витріщених покоївок, які притислися до стін, зминаючи складену на руках білизну. Кася і я повернули, щоб збігти вниз по других сходах на рівень землі, коли білий вибух тріскучого вогоню внизу відкинув гострі краї тіней на стіну напроти.

Сліпуче світло зникло, а потім я побачила Соля, який полетів через майданчик сходової клітки, ударився об стіну і опустився по ній мокрим мішком. Ми спустилися нижче і побачили його нерухомого, з відкритими очима, в яких застиг подив, з його носа і рота текла кров, і криваві неглибокі шрами від удару звірячою лапою тягнулися по його грудях.

Те, що повзло по коридору від вежі Чарівників майже заповнювало простір від підлоги до стелі. Істота не була звичайним звіром і складалася з жахливого конгломерату частин: з головою, як у жахливо великої собаки, з одним величезним оком посередині чола і мордою, повною зазубрених гострих шпичаків, які виглядали як ножі замість зубів. Шість важких м'язистих ніг з пазурами, як у лева, відходили від її набряклого тіла, броньованого лускою у збільшеному масштабі, як у змії. Він заревів і кинувся до нас так швидко, що я майже не встигла подумати, що треба втікати. Кася схопила мене і потягла назад, вгору по сходах, а звір, у два рази вищий, засунув голову у прохід сходів, хапаючи і кусаючи повітря і вив, з зеленою піною, яка кипіла і капала з його рота. Я крикнула,

— Polzhyt! — відштовхуючи його голову геть, і звір скрикнув і відскочив в коридор, коли струмінь вогню полетів зі сходів і опалив його морду.

Два важких болти поцілили в бік звіра з твердим, м'ясистим буханням: його скрутило з риком. За ним стояв Марек, який відкинув арбалет; переляканий молодий солдат біля нього тримав спис, який вхопив зі стіни і тепер стискав його, дивлячись на монстра; він ледь опам'ятався, щоб відпустити його, коли Марек вхопив спис у свої руки. — Біжи піднімай охорону! — крикнув він до хлопчиська, який здригнувся і побіг. Марек встромив списа у монстра.

Двері у кімнату напроти висіли, вибиті шаленим ударом, білі і чорні плити були залиті пролитою кров'ю і троє чоловіків з дворян лежали мертвими, з подертим на шмаття одягом. Біле, перелякане обличчя старого дивилося з-під столу в кімнаті: секретар палацу. Два палацові стражники лежали мертві далі по коридору, чудовисько ніби передумало іти в ту сторону замку і повернуло назад.

Або, можливо, звір націлився на одну окрему людину: тепер він гарчав, проткнутий списом, але потім відвернувся від Марека і повернув свою важку голову до Соля, ніби навмисне оголивши зуби. Соля ще дивився на стелю, очі його були приголомшені, а руки повільно дряпали по кам'яній підлозі, ніби намагаючись знайти опору.

Коли монстр почав підводитися, Кася кинулася повз мене в одному величезному стрибку вниз по сходах, оперлася на стіну і встояла на ногах. Вона схопила ще один спис зі стіни і штовхнула ним в обличчя звіра. Собача паща огризнулася на спис, а потім загарчала: Марек знову ударив списом. Далі був стукіт чобіт, крики, багатьох охоронців, у соборі сполохано задзвенів дзвін; нарешті підняли тривогу.

Я бачила це все, і могла розказати потім, як все відбулося, але я не відчувала, як все відбувається в даний момент. Було тільки гаряче смердюче дихання монстра, повзучого по сходах, кров, і серце, що стрибало; я знала, що повинна була щось зробити. Звір завив і повернувся до Касі і Соля, і я встала на сходах. Дзвони дзвонили і дзвонили. Я почула їх над головою, де у високе відкрите вікно заглядав вузький шматочок неба, яскравий перлинно-сірий серпанок похмурого літнього дня.

Я простягнула руку і позвала,

— Kalmoz! — У хмарах з'явилася темна пляма, як губка, з якої бризнуло світло, і блискавка пробилася через вікно і стрибнула в мої руки, як яскрава шипляча змія. Я стискала її, засліплена білим світлом і сильним шипінням навколо мене; Я не могла дихати. І кинула її вниз по сходах у звіра. Грім вибухнув навколо, і я відлетіла назад, болісно забивши задню частину тіла, з димом і гірким гострим запахом потріскування вогню.

Я лежала вичавлена, мене трясло, з очей текли сльози. Мої руки поколювали і боліли, від них йшов дим, як ранковий туман. Я нічого не чула. Коли мої очі очистилися, дві служниці нагнулись до мене в жаху, і їхні роти беззвучно рухалися. Їхні руки говорили за них, ніжно допомагаючи мені. Я похитнулася на ногах. Біля підніжжя сходів Марек і троє охоронців вже стояли біля обвугленої голови монстра, і штовхали її з побоюванням. Монстр лежав нерухомо і ледь курився, а на стіні з'явився обвуглений чорний контур його тіла. — Потикайте списом в око, щоб впевнитися, — сказав Марек, і один з охоронців засунув спис глибоко в кругле око монстра, вже молочне. Тіло не смикнулося.

Я зашкутильгала вниз по сходах, опираючись однією рукою на стіну. Кася допомогла Соля встати на ноги; він поклав тильну сторону долоні до обличчя і витер доріжки крові з рота, важко дихаючи, і тепер дивився на звіра.

— Що це таке, чорт візьми? — зажадав відповіді Марек. Мертвий монстр виглядав ще більш неприродно: кінцівки, які не відповідали одна одній, криво виходили з його тіла, як ніби якась божевільна швачка зшила разом шматки з різних ляльок.

Я дивилася на нього зверху, на собачу морду, на розкинуті вільні ноги, на тіло товстої змії, і пам'ять повільно підказала картинку, яку я бачила вчора, мигцем, намагаючись не читати,

— Псоглав, — сказала я. Я знову встала, занадто швидко, і мені знову довелося опертися на стіну. — Це псоглав.

— Що? — запитав Соля, дивлячись на мене. — Звідки ви знаєте?

— Це з бестіарію! — Сказала я. — Ми повинні знайти отця Балло, він… — Я зупинился і подивилася на звіра, на мертве око, і раптом зрозуміла, що нам вже не треба його шукати. — Ми повинні знайти книгу, — прошепотіла я.

Все загойдалося перед очима і я ледь не впала. Я відштовхнулася від стіни і ледь не впала знову, прямуючи в зал. Марек піхопив мене за руку і підтримав мене, і з охоронцями, які тримали списи напоготові, ми пішли до вежі Чарівників. Великі дерев'яні двері криво висіли на петлях, розколоті і закривавлені. Марек відвів мене до стіни, а потім хитнув головою до одного з охоронців: разом вони схопили половинку важких зламаних дверей і відвели її убік.

У бібліотеці панував безлад, полиці були побиті, столи перекинуті і потрощені, світилися тільки кілька приглушених світильників. Книжкові шафи лежали, перекинуті, на купах фоліантів, які у них були, і які тепер лежали подерті. У центрі кімнати масивний кам'яний стіл розколовся посередині і обидві половинки впали всередину. Фоліант Бестіарію був відкритий в самому центрі на вершині кам'яного пилу і щебеню, і останній світильник світив вниз на чисті сторінки. Біля столу нерухомо лежали три тіла, у різних позах, потрощені і відкинуті, в основному гублячись в тіні. Але поруч зі мною Марек завмер і тепер стояв абсолютно нерухомо — як статуя.

А потім він стрибнув вперед, закричавши, — Пошліть за Івою! Покличте… — і впав на коліна поруч з тілом, яке було далі від інших; він схопив його, потягнув її і на обличчя лежачого впало світло: це був король.

І він був мертвий.

Розділ 23

Усі люди навколо кричали: охоронці, слуги, міністри, лікарі, всі стовпилися навколо тіла короля так близько, як могли. Марек поставив трьох охоронців і зник. Мене відтисли у куток кімнати, як кригу у приплив, мої очі закрилися, ледь я притулилася до книжкової шафи. Кася проштовхалася до мене.

— Агнешка, що я повинна робити? — запитала вона мене, допомагаючи сісти на лавку.

Я сказала,

— Приведи Алеш, — інстинктивно бажаючи мати поруч когось, хто знав би, що робити.

Це був мій щасливий хід. Один з помічників Балло вижив: він сховався в димохід великого каміна бібліотеки. Охоронець помітив сліди кігтів на вогнищі і попіл, який вигребли на підлогу, і вони знайшли його там, тремтячого від жаху. Вони витягли його і дали йому попити, а потім він встав, вказав на мене і випалив,

— Це вона! Це вона знайшла його!

Я була у запамороченні, ослабла і ще тремтіла від грому. Усі почали кричати на мене. Я намагалася сказати їм про книгу, яка знаходилася в бібліотеці весь цей час; але вони хотіли когось звинуватити — більше, ніж слухати якісь пояснення. Запах хвої увійшов в ніздрі. Двоє охоронців схопили мене за руки, і я думаю, що за якусь хвилину мене потягли би в темницю, або зробили щось гірше. Хтось сказав,

— Вона відьма! Якщо ми дозволимо їй відпочити, вона відновить свою силу.

Алеш змусила їх зупинитися: вона увійшла в кімнату і плеснула у долоні три рази, кожен сплеск чувся як ляскіт батога. Всі заспокоїлися на досить довгий час, щоб вислухати її.

— Посадіть її в крісло і перестаньте вести себе як дурні, — сказала вона. — Арештуйте Якуба натомість. Він був тут, з ними. У когось з вас є голова, щоб запідозрити, що він міг заразитися?

Вона мала владу: вони усі знали її, особливо охоронці, які стали жорсткими і формальними, коли вона почала говорити. Вони відпустили мене і натомісць спіймали бідного протестуючого Якуба; вони потягли його до Алеш,

— Але це зробила вона! Отець Балло казав, що це вона знайшла книгу.

— Мовчи, — сказала Алеш, виймаючи кинджал. — Потримайте його за зап'ястя, — сказала вона одному з охоронців, і один них поклав зап'ястя Якуба на стіл, долонями вгору. Вона пробурмотіла заклинання і порізала його руку біля ліктя, а потім потримала лезо під кровоточачою раною. Він корчився і бився в руках охоронців, стогнав, а потім тонкі чорні цівки диму пішли з крапель упалої на лезо крові. Вона повільно підвела кинджал, і каплі поповзли по ньому, втягуючись всередину, поки дим не зник. Алеш трохи потримала ніж, дивлячись на ного, потім примружилась і сказала,

— Hulvad elolveta, — і подула на нього три рази: лезо ставало все світліше і яскравіше з кожним подихом, потім засвітилося гарячим кольором, і дим від нього змішався з запахом сірки.

Кімната значно спорожніла за той час, усі позадкували до стін, крім блідих нещасних охоронців, які все ще тримали учня.

— Добре, накладіть йому кілька бинтів. Припини кричати, Якуб, — сказала вона. — Я була там, коли вона знайшла її, ідіоте: книга була тут в нашій бібліотеці протягом багатьох років, ховаючись, як гниле яблуко. Балло хотів очистити її. Що сталося?

Якуб не знав: він був посланий, щоб принести реагенти. Короля не було, коли він пішов; а коли він повернувся, несучи сіль і трави, король і його охоронці вже стояли біля столу з порожніми обличчями, а Балло, який читав книгу вголос, вже змінювався: пазуристі ноги виходили з-під халата, ще дві виростали зі сторін, прориваючи собі вихід, його обличчя видовжилося в морду, хоч слова все ще можна було розібрати, спотворені і глухі.

Голос Якуба піднімався все вище і вище, поки він говорив, зрештою він зламався, і замовк. Його руки тремтіли.

Алеш влила трохи води у стакан, і дала йому випити.

— Це сильніше зло, ніж ми думали, — сказала вона. — Ми повинні були спалити її відразу.

Я насилу підвелася з лавки, але Алеш похитала головою.

— Ти перевтомилася. Перейди і сядь трохи далі, і пильнуй за мною: не намагайся нічого робити, якщо відчуватимеш, що зі мною все гаразд.

Книга як і раніше спокійно лежала на підлозі між половинками розбитого кам'яного столу, освітлена і невинна на вигляд. Алеш взяла пару рукавиць від одного з охоронців і наділа їх. Вона віднесла книгу до каміна і почала декламувати виклик вогню:

— Polzhyt, polzhyt Mollin, polzhyt talo, — а далі почала довге чаклунство, і тьмяний попіл в каміні заревів, немов полум'я у її горні. Вогонь лизнув сторінки і почав скручувати їх, але книга тільки зустрілася з відкритим вогнем і її сторінка затріпали як прапори на сильному вітрі, перекидаючись, з малюнками тварин, які намагалися влізти в очі, освітлені вогнем поруч з ними.

— Повернутися! — різко сказала Алеш охоронцям: деякі з них вже збиралися зробити крок ближче, їх очі уже розпливалися і ловили малюнки. Перед такими вона проводила поблискуючим лезом кинджала, і вони моргали, а потім поверталися спиною до вогню, бліді і перелякані.

Алеш почекала, поки вони усі не завмерли, а потім повернулася і продовжила скандувати заклинання вогню, знову і знову, розкинувши руки, щоб утримувати вогонь. Книга засичала і плюнула на неї мокрим зеленим плювком, відмовляючись горіти; свіжий запах весняного листя прокрався в кімнату, і я могла побачити вени, які здулися на її шиї, і шрами, що поглибилися на її обличчі. Вона дивилась над книгою на камін, але її очі часто опускалися вниз у напрямку чергової сторінки. Кожного такого разу вона притискала палець до кінця кинджала. Капала кров і вона підводила погляд вище.

Її голос став хрипким. Кілька помаранчевих іскор приземлилися на килим і тепер тліли. Сидячи втомлено на лавочці, я подивилася на них і повільно почала наспівувати стару пісню про іскри від вогнища, при якому ми розповідаємо свої довгі історії: Там була прекрасна принцеса яка полюбила простого юнака; король зробив їм чудове весілля, на якому стара баба Яга подарувала їм будинок, зроблений з вершкового масла; і в цьому будинку було багато чудес… і на цьому історія закінчувалася. — Ай! Іскор не стало. Вони пішли геть, тому що пісня закінчилася. Я проспівала її один раз і тихо додала,

— Kikra, kikra, — а потім ще раз заспівала її знову. Летючі іскри стали падати на сторінки, як дощ, кожна з них затемнювала крихітне місце, перш ніж згоріти. Вони полетіли душем, а коли посилилися ще трохи, тонкі шлейфи диму поповзли від сторінок вгору.

Алеш сповільнилася і припинила декламувати. Вогонь нарешті обійняв книгу. Сторінки згорталися в себе по краях, як дрібні тваринки тулилися докупи, щоб померти у вогні разом, з запахом перепаленого цукру. Кася ніжно взяла мене за руку, і ми відступили від вогню, поки він повільно їв книгу, немов змушуючи себе їсти черствий хліб.

* * *

— Як цей бестіарій попав до ваших рук? — закричав на мене один з міністрів, і йому вторило ще півдюжини. — Чому король був там? — Зала ради була наповнена знатними вельможами, які кричали на мене, на Алеш, один на одного, вимагаючи відповідей, які були їм непотрібні. Половина з них до цих пір підозрювала мене в тому, що я приготувала пастку для короля, і говорили тільки про вкидання мене в темницю; інші говорили, що не потрібно ніяких доказів взагалі, що тремтячий Якуб був агентом Росі, який заманив короля в бібліотеку і обдурив отця Балло, щоби той прочитав книгу. Він почав плакати і протестувати, але у мене не було сил, щоб захистити його від їхніх нападок. Замість цього мій рот розтягнувся у мимовільному позіханні, і це лише зробило їх ще злішими.

Я не хотіла бути нечемною, я просто не могла з цим нічого вдіяти. Я не могла отримати досить повітря. Я не могла думати. Мої руки все ще пекло від блискавки, а мій ніс був сповнений диму горілого паперу. Нічого з цього ще не здавалося реальним. Король помер, отець Балло був мертвий. Я бачила їх ледь годину назад, коли вони виходили з військової наради, живі і здорові. Я згадала той момент занадто жваво: маленькі неспокійні складки на лобі отця Балло; сині чоботи короля.

У бібліотеці Алеш проказала очищуюче заклинання над тілом короля, а потім священики віднесли його в собор для пильнування, поспішно загорнутого у тканину. Чоботи стирчали з кінця савану.

Вельможа продовжував кричати на мене. Це не допомогло, я й так відчувала себе винною. Я знала, що щось не так. Якби я тільки діяла швидше, якби спалила книгу одразу, коли знайшла… Я поклала обпечені руки на своє обличчя.

Але Марек поряд зі мною встав і прикрикнув на вельможу, він все ще носив закривавлені рукавички, з якими не хотів розлучатися. Він вдарив кулаком по столу перед собою.

— Вона вбила звіра, коли він міг вбити Соля і ще десяток людей заодно, — сказав він. — У нас немає часу для такого роду ідіотизму. Ми йдемо на Ридву через три дні!

— Ми нікуди не підемо без слова короля! — наважився викрикнути один з міністрів. На щастя для нього, він був за круглим столом майже навпроти і поза досяжністю руки принца: навіть тоді він відсахнувся від Марека, який ледь не виліз на стіл, його броньована рука стислася в кулак, показуючи його лють і висвітлюючи праведний гнів.

— Він не бреше, — різко сказала Алеш, поклавши руку на коліно Марека, і змусивши його випрямитися і повернутися до неї. — Зараз не той час, щоб можна було починати війну.

Половина вельмож навкруги столу зайшлася риком і дряпанням один на одного; звинувачуючи Рось, мене, навіть бідного отця Балло. Трон на чолі столу був порожній. Кронпринц Зигмунд сидів праворуч від нього. Його руки були стиснуті одна навколо одної в один кулак. Він дивився на них, не кажучи жодного слова, поки тривав крик. Королева сиділа по лівій стороні. Вона все ще носила золоту діадему Рагостока, і вперше на ній було поблискуче атласне чорне плаття. Я помітила тьмяно, що вона читає листа: гонець стояв за її ліктем, з порожньою поштовою сускою і невизначеним обличчям. Він увійшов до кімнати якраз перед цим, я так думаю.

Королева встала.

— Мої лорди. — Голови повернулись, щоб подивитися на неї. Вона підняла лист, маленькийий згорнутий аркуш паперу; і всі побачили червону печатку. — Армія Росі була помічена біля Ридви: вони будуть там завтра вранці.

Ніхто не видав жодного слова.

— Ми повинні залишити осторонь нашу скорботу і наш гнів, — сказала вона. Я подивилася на неї: це був портрет королеви, гордий, зухвалий, підборіддя підняте; її голос чітко звучав у кам'яному залі. — Це не та година для Пільни, щоб показувати нашу слабкість. — Вона повернулася до крон-принца: його обличчя було звернене вгору, і вражене, як у дитини, його губи вільно розійшлися, він ніби чекав на слова, які ніяк не приходили. — Зигмунд, вони відправляють тільки чотири компанії. Якщо узяти військо, яке вже збирається за межами міста і поїхати зараз, ви будете мати перевагу в чисельності.

— Я повинен бути там! — сказав Марек, збуджуючись у протесті, але королева Ганна підняла руку і він зупинився.

— Принц Марек залишиться тут і забезпечить охорону столиці з королівською гвардією, набираючи додаткові загони, які підходять, — сказала вона, повертаючись до зборів. — Він буде керуватися порадами Ради і, я сподіваюся, моїми власними. Звичайно, якщо немає заперечень, що це потрібно робити.

Наслідний принц встав.

— Ми зробимо так, як пропонує королева, — сказав він. Щоки Марека почервоніли від розчарування, але він видихнув і сказав похмуро,

— Дуже добре.

Ось так просто і швидко, здавалося, все вирішилося. Міністри почали відразу ж вести себе діловито в кожному напрямку, радіючи відновленю порядку. Не було жодного протесту, чи моменту, щоб запропонувати будь-яку іншу альтернативу; не було шансів це зупинити.

Я встала.

— Ні, — сказала я, — почекайте, — але ніхто мене не збирався слухати. Я потягнулася за останніми залишками моєї магії, щоб мій голос прозвучав голосніше, щоб змусити їх повернути назад. — Почекайте, — хотіла я сказати, і кімната попливла в чорну пелену навколо мене.

* * *

Я отямилася в своїй кімнаті і одразу ж рвонулася і сіла, волосся закрило очі і горіло горло: Кася сиділа в ногах мого ліжка, а Іва випрямилася і тепер дивилася на мене з тонким несхваленням на обличчі і пляшечкою зілля у руці. Я не пам'ятала, як опинилася тут; Я виглянула у вікно і розгубилася; сонце вже заходило.

— Ти впала в кімнаті для зборів, — сказала Кася. — Я не могла привести тебе до тями.

— Ви перевтомилися, — сказала Іва. — Ні, не пробуйте піднятися. Вам краще зупинитися з заклинаннями, і не намагатися використовувати магію знову, принаймні з тиждень. Це чашка, яка повинна бути поповнена, а не нескінченний потік.

— Але королева! — випалила я. — Вуд.

— Не звертайте на мене уваги, якщо вам так подобається, витрачайте свої останні залишки і помирайте, я не буду мати нічого проти, — сказала Іва, з ноткою презирства. Я не знала, як Кася вмовила її прийти і подивитися на мене, але побачивши холодні погляди, якими вони обмінялися, коли Іва пройшла повз неї до дверей, не думаю, що це було легко.

Я стулила очі і тепер лежала на подушках. Зілля, яке Іва дала мені, супроводжувалося теплом у моєму животі, ніби я з'їла щось дуже перчене.

— Алеш сказала мені, щоб я покликала Іву подивитися на тебе, — сказала Кася, як і раніше хвилюючись за мене. — Вона сказала, що збирається відговорити кронпринца від поїздки.

Я зібрала свої останні сили і насилу підвелася, хапаючись за руки Касі. М'язи мого живота боліли і тремтіли. Але я не могла лежати в ліжку прямо зараз, могла я користуватися магією чи ні. Тяжкість трималася в повітрі замку, як страшенний тиск. Вуд був тут, так чи інакше. І він ще не закінчив з нами.

— Ми повинні знайти її.

* * *

Охоронці біля номера кронпринца були в стані підвищеної готовності; вони наполовину хотіли перепинити нам дорогу, але я крикнула «Алеш!», вона висунула голову, поговорила з ними і вони дозволили нам пройти. Наслідний принц не був у повному озброєнні, але вже був у кольчузі, і тримав руку на плечі сина. Його дружина, принцеса Магложата, стояла поруч з ним, тримаючи на руках дівчинку. Хлопчик тримав справжній меч, обома руками, він був ще малий, щоби тримати його. Йому ще не виповнилося сім років. Я подумала що дитина може поранитися протягом дня, або поранити когось іншого, але він тримав його, як міг, як будь-який солдат. Він преклав його зі своїх долонь до руки батька зі стурбованим, підведеним вверх обличчям.

— Я не буду створювати ніяких проблем, — сказав він.

— Ти повинен залишитися і доглядати за Марішою, — сказав принц, погладжуючи його голову. Він подивився на принцесу; її обличчя було твердим. Він не поцілував її, але взяв і поцілував її руку. — Я повернуся, як тільки зможу.

— Я заберу дітей до Гідни, коли закінчиться похорон — сказала принцеса: я смутно згадала, що це назва міста, звідки вона була родом, їхній шлюб дав Пільні океанський порт. — Морське повітря буде здоровим для них, і мої батьки не бачили Марішу після її хрещення. — З її слів можна було подумати, що ця ідея тільки що прийшла їй в голову але вона сказала їх так, ніби репетирувала перед тим.

— Я не хочу їхати до Гідни! — сказав хлопчик. — Тату.

— Досить, Сташек, — сказав принц. — Якщо ви думаєте, що так буде краще, — сказав він принцесі, і повернувся до Алеш. — Чи будете ви накладати закляття на мій меч?

— Я воліла би не робити цього, — похмуро сказала вона. — Чому ви погодилися? Після того, як ми мали вчора розмову.

— Вчора мій батько був живий, — сказав князь Зигмунд. — Сьогодні він мертвий. Як ви думаєте, за кого віддадуть голоси вельможі як за правонаступника, якщо Марек піде і переможе армію Росі?

— Ви могли б відправити генерала, — сказала Алеш, але вона насправді не сперечалася; Я могла би сказати, що вона сказала це для того, щоб мати час для пошуку іншого варіанту.

— Я не можу, — сказав він. — Якщо я не очолю армію, її очолить Марек. Як ви думаєте, кого я взагалі міг би призначити, хто міг би стати на шляху героя Пільни прямо зараз? Вся країна славить його піснями.

— Тільки дурень поставив би Марека на трон замість вас, — сказала Алеш.

— Чоловіки дурні, — сказав Зигмунд. — Дайте мені благословення, і стежте за дітьми замість мене.

Ми залишилися і спостерігали за його від'їздом. Двоє маленьких дітей стояли на колінах на лавочці, заглядаючи через підвіконня, з матір'ю позаду них, з руками на їхніх головах, золотій і темноволосій. Він поїхав з невеликим загоном охорони для супроводу, зі свитою; прапор з орлом — червоне на білому фоні — тріпотів позаду нього. Алеш мовчки спостерігала поруч зі мною з іншого вікна, поки вони не виїхали з двору. Потім вона повернулася до мене і похмуро сказала,

— Завжди доводиться платити.

— Так, — сказала я, низько і втомлено. І ще подумала, що ми не зможемо заплатити.

Розділ 24

Я нічого більше не могла зробити, крім як поринути в сон. Алеш сказала мені лягти прямо в кімнаті, не дивлячись на сумнівний погляд принцеси, і я заснула на м'якому вовняному килимі перед каміном: він був витканий з незнайомим мені візерунком танцюючих величезних вигнутих крапель дощу, або, можливо, сліз. Кам'яна підлога була холодною, але я дуже втомилася, щоб піклуватися про це.

Я проспала весь вечір і ніч і прокинулася дуже рано, ще втомлена, але моя голова трохи прояснилася, і мої випалені блискавкою долоні знову почали відчувати прохолоду на дотик. Магія бігала, шепотіла і долала мою втому десь глибоко всередині мене. Кася спала на килимку біля підніжжя ліжка; через кімнату я могла бачити принцесу з двома дітьми, які лежали поруч з нею. Два охоронці дрімали по обидва боки від дверей.

Алеш сиділа у кріслі біля каміна з своїм голодним мечем на колінах, заточуючи його пальцем. Я відчувала шелест її магії, коли вона бігла подушечкою великого пальця по краю леза. Тонка цівка крові виступала на її темній шкірі, незважаючи на те, що вона фактично не торкалась сталі, і перетворювалася у слабкий червоний туман, який всотувався лезом. Її стілець був повернутий, щоб мати повне уявлення про двері і вікна, як ніби вона спостерігала всю ніч.

— Чого ви боїтеся? — м'яко запитала я.

— Усього, — сказала вона. — І нічого. У палаці знайшли заражену книгу, король мертвий, Балло мертвий, наслідного принца заманили геть на битву, де все може трапитися. Цілком досить подій, щоб почати бути обережною. Я можу не спати кілька ночей підряд. Вам вже краще? — Я кивнула. — Добре. Тоді послухайте мене: ми повинні викорінити цю заразу з палацу, і то швидко. Я не вважаю, що ми прикінчили її, коли спалили ту книгу.

Я сіла і охопила руками коліна.

— Серкан думає, що це може бути королева, врешті-решт. Що вона, можливо, була піддана тортурам, які зламали її, хоч вона й не заражена. — Я подумала, що він мав рацію: якщо королева якимось чином пронесла з собою невеликий золотистий плід, зірваний з дерева у лісі, то в даний час у темному куточку саду при палаці тонкий срібний росток уже прорвався крізь землю, заражаючи все довкола себе. Мені було важко це уявити — що королева, яка втратила все, що мала, принесе зерно Вуду сюди, щоб віддати королівство у його руки.

Але Алеш сказала,

— Вона могла не відчувати ніяких докорів совісті, щоб допомогти чоловікові померти, після того як він залишив її на двадцять років у лісі. І, можливо, це відноситься до її старшого сина теж, — додала вона, коли я здригнулася в знак протесту. — Я помітила, що вона оберігає Марека від битви. У будь-якому випадку досить доказів, щоб сказати, що вона в центрі того, що відбувається. Ви можете випробувати на ній цей ваш Summoning?

Я мовчала. Я згадала тронний зал, де подумала про накладання Summoning на королеву. Замість цього я вибрала театральну ілюзію, щоб зберегти життя Касі. Можливо це було помилкою, зрештою.

— Але я не думаю, що можу зробити це одна, — сказала я. У мене було відчуття, що Виклик насправді не писався, щоб його виконували наодинці: істина, ні з ким не розділена, нічого не означає; ви могли б кричати правду в повітря скільки завгодно, і витратити на це все своє життя, якщо хтось не прийде і не послухає.

Алеш похитала головою. — Я не можу вам допомогти. Я не залишу принцесу і дітей, поки не влаштую їх безпечно у Гідні.

Я неохоче сказала,

— Мені може допомогти Соля. — Останнє, що я хотіла, це чарувати разом з ним, я не хотіла давати йому більше ніякої можливості чіплятись за мою магію, але, можливо, його зір зробить заклинання сильнішим.

— Соля. — Алеш теж промовила його ім'я з несхваленням. — Ну, він надто честолюбний, але він не дурний. Можете спробувати. Якщо ні, поговоріть з Рагостоком. Він не такий сильний, як Соля, але він буде в змозі допомогти.

— Але чи погодиться він мені допомагати? — нерішуче сказала я, пригадавши діадему на голові королеви. Він не дуже прихильний до мене.

— Коли я поговорю з ним, він погодиться, — сказала Алеш. — Він мій праправнук; якщо він буде вагатися, скажіть йому, щоб він поговорив зі мною. Так, я знаю, що він осел, — додала вона, побачивши нерозуміння у моєму погляді, і зітхнула. — Єдина дитина в моїй лінії, що володіє магією, по крайній мірі, в Пільні. — Вона похитала головою. — Дар проявився у дітей і онуків моєї улюбленої внучки, але вона вийшла заміж за чоловіка з Венеції і відправилася з ним на південь. Дорога туди займає більше місяця.

— У вашій сім'ї ще хтось залишився, крім них? — несміливо запитала я.

— О, десь шістдесят сім праправнуків, я думаю. — сказала вона після хвилинного роздуму. — Можливо зараз більше; вони народжуються потроху. Деякі з них пишуть мені старанно кожної Середини зими. Більшість з них не пам'ятає, що вони походять від мене, або взагалі про це не знають. Їх шкіра має відтінок чаю, змішаного з молоком, і утримує їх від спалювання на сонці, а мій чоловік вже сто сорок років як помер. — Вона сказала це легко, як ніби це не мало значення; Я припустила, що це було не так.

— І це все? — Запитала я, відчуваючи себе трохи ніяково. Постарілі правнуки, половина з яких загубилася, а інші далеко — вона могла зітхати, дивлячись на Рагостока, і не відчувати нічого більше, крім легкого роздратування. Вони, схоже, не достатньо дбали, щоб підтримувати у ній любов до родичів.

— У мене не було сім'ї у звичайному розумінні. Моя мати була рабинею з Намібії, але вона померла, народивши мене, так що я нічого не знаю про неї. Барон на півдні купив її у мандрівного торговця, щоб зробити дружині подарунок. Вони були досить добрі до мене, до того як у мене розвинувся дар, але це була напускна доброта: вони не були моїми родичами. — Вона знизала плечима. — У мене були коханці деякий час, а потім в основному солдати. Але як тільки я стала досить старою, вони почали уявлятися мені зірваними квітами: ви знаєте, що вони зів'януть, навіть якщо ви помістите їх у склянку з водою.

Я не могла втриматись,

— Тоді чому ви тут взагалі? Чому дбаєте про Пільну, а не про щось інше?

— Я ще не вмерла, — їдко сказала Алеш. — І люблю робити щось хороше. Пільна має лінію хороших царів. Вони служили своєму народові, будували бібліотеки і дороги, підімали університети, і були досить войовничі, щоб тримати своїх ворогів у страху і перемагати їх. Вони були гідними корони. Я поїхала би геть, якби вони були злі і погані; і я, звичайно, не хотіла би бачити мої мечі в руках чоловіків, які слідують за цим шаленим Мареком з його гарячою головою в погоні за славою, заради якої вони готові почати дюжину безглуздих війн. Але Зигмунд розумна людина, і добре ставиться до своєї дружини. Я рада, що можу допомогти йому отримати королівство.

Вона побачила страждання на моєму обличчі, і додала з грубуватою прямотою,

— Ви навчитеся жити з цим, дитинко; і навчитеся любити інші речі. Як нещасний Балло, — сказала вона, з якоюсь сумною, задумливою печаллю, не досить сильною, щоб та перетворилася у щось більше. — Він протягом сорока років переписував рукописи у монастирі, перш ніж хтось помітив, що він не старіє. І напевне був трохи здивований, виявивши у себе дар до чарівництва, я думаю.

Вона повернулася до заточування леза, а я вийшла з кімнати ще більш нещасною, ніж раніше. Я уявила моїх братів старими, а потім маленького племінника Данушека, який приніс мені свій м'яч з нахмуреним і трохи серйозним обличчям; як він стає старий, втомлений і згинається під тягарем прожитих років. Усі, кого я знала, будуть поховані, і залишиться тільки їхні діти, щоби їх любити.

Але це краще, ніж бути всіма забутою. Якби я була настільки сильною, якби мала досить сили, я могла би бути для них щитом: для моєї родини, для Касі, для цих двох маленьких дітей, які спали у ліжку і для всіх інших, які спали в долині.

Я сказала собі, що я намагаюся, і вважаю, що роблю достатньо, але розпач був все ще холодний і гіркий, коли я самотньо брела по темних коридорах. Деякі з простих покоївок тільки починали свій робочий день, спокійно розходячись по номерах вельмож, щоби розпалити каміни — як і за день до цього, хоча король був мертвий. Життя не зупиняло свій біг.

* * *

Соля сказав,

— Ми не потребуємо розпалювання вогню, Лізбета: просто принести нам гарячий чай і сніданок, дівчино, — коли я відкрила двері у його номер. Вогонь у каміні уже палав і перетворював у попіл кілька підкинутих полін.

У його кімнаті стояло кілька пустих кліток, кожна з них була у три рази більшою, ніж кімната, в яку вселили мене. Підлога була вкрита білим килимом, м'яким і товстим: він напевне використовував магію, щоб тримати килим в чистоті. Велике розкішне ліжко, пом'яте і неохайне, виднілося у слідуючій кімнаті, за наполовину відкритими дверима. На широкій дерев'яні панелі ліжка був вирізьблений сокіл у польоті, його очі були зроблені з відполірованих кружечків золота з чорною пусткою замість зіниць.

Посередині кімнати стояв круглий стіл, на який Марек і Соля виклали свої чоботи, майже поруч, розлігшись у м'яких кріслах. Нічні халати, обрамлені по краях хутром, були накинуті поверх штанів. На столі стояла срібна підставка, яка підтримувала високе овальне дзеркало довжиною з мою руку. Через деякий час я зрозуміла, що я не дивилася під якимось особливим кутом і бачила не віддзеркалення; дзеркало не показувало відбиття взагалі. Крізь якесь неможливе вікно воно виглядало з намету, з розведеними у різні боки шторами, і переднім отвором у вигляді трикутника, показуючи, що діється на зеленому полі.

Соля уважно дивився в дзеркало, з рукою на рамі, і його очі були скляними, крім чорних ямок зіниць, які поглинали все світло; Марек спостерігав за його обличчям. Жоден з них не помітив мене, поки я не підійшла на відстань ліктя, і навіть тоді Марек ледь глянув у мій бік.

— Де ви були? — сказав він і, не чекаючи відповіді, додав, — Припиніть зникати, інакше я повинен буду приставити до вас охорону. У замку є шпигуни з Росі, які дізналися, що ми зібралися до Ридви, їх тут щонайменше півдюжини. Я хочу, щоб ви тепер ходили зі мною.

— Я спала, — їдко відповіла я, перш ніж згадала, що вчора він втратив батька, і відчула себе трохи ніяково. Але він не виглядав так, ніби був у траурі. Я думала, що король і принц вже давно не були батьком і сином один для одного, і він не пробачив своєму батькові, що той не подався у ліс визволити королеву. Але все одно я надіялася побачити його хоч трохи почервонілі очі, від спогадів, якщо не з любові.

— Так, добре, що ще там робити, як не спати? — кисло сказав він, і знову подивився в дзеркало. — Де, чорт візьми, вони зараз?

— У даний час на полі, — неуважно сказав Соля, не відвертаючи очей від дзеркала.

— Де повинен бути я, якби не холуйська позція Зигмунда, — сказав Марек.

— Ви маєте на увазі, якби Зигмунд був досконалим ідіотом, що не так, — сказав Соля. — Він не міг віддати вам перемогу прямо зараз, якщо він не хотів передати вам корону разом з нею. Я запевняю вас, що він знає, що у нас є п'ятдесят голосів серед вельмож.

— І що з цього? Якщо він не зможе стримати вельмож, він не заслуговує на корону, — Марек скрипнув, схрестивши руки на грудях. — Якби тільки я був там.

І він з тугою втупився у дзеркало знову, поки я дивилася на них зі зростаючим обуренням. Так що Зигмунд недарма переживає, що вельможі віддадуть трон Мареку; Марек справді намагається взяти його. Раптово я зрозуміла, чому кронпринцеса дивилася на мене скоса — я була союзником Марека, наскільки вона знала. Але я проковтнула перші десять зауважень, які прийшли мені на думку і коротко сказала Соля,

— Мені потрібна ваша допомога.

І отримала погляд одного з його антрацитово-чорних очей, по крайній мірі, з арочною бровою зверху.

— Я однаково радий допомогти вам, моя дорога, і почути, що ви хочете сказати.

— Я хочу, щоб ви пішли зі мною, — сказала я. — Нам потрібно поставити Summoning на королеву.

Він зробив паузу, набагато менш радий; Марек повернувся і кинув на мене жорсткий погляд.

— Що тепер сидить у вашій голові?

— Щось не так! — сказала я йому. — Ви не можете робити вигляд, що не бачите цього: після того як ми повернулися, слідує одна катастрофа за іншою. Король, отець Балло, війна проти Росі — все це лише дизайн Вуда. Виклик покаже нам.

— Що він покаже? — Вигукнув Марек, встаючи. — Як ви думаєте, що ми побачимо?

Він навис наді мною; Я стояла на своєму і лише відкинула голову назад.

— Правду! — Сказала я. — Не пройшло й трьох днів, як ми випустили її з вежі, і король вже мертвий, по палацу гуляють монстри, а Пільна в стані війни. Ми щось пропустили. — Я повернулася до Соля. — Ви готові мені допомогти?

Соля подивився на Марека і на мене, розрахунки майже цокали в його очах. Потім він м'яко сказав,

— Королева прощена, Агнешка; ми не можемо просто піти і кинути заклинання тільки тому, що ви стривожені.

— Ви повинні бачити, що щось не так! — люто відрубала я.

— Що було щось не так, — сказав Соля, поблажливо і благодушно; Я могла би роздерти його, із задоволенням. Занадто пізно я зрозуміла, що не належу до числа його друзів. Я не могла переконати його: він відмінно знав, що я не хочу робити будь-якого об'єднання наших магій, навіть якщо йшлося про щось важливе. — Дуже неправильно: заражена книга, яку ви знайшли, тепер знищена. І немає необхідності породжувати темні підозрии, коли ми вже все вияснили.

— І останнє, що зараз потрібно Пільні, це чорні плітки — сказав Марек, трохи заспокоївшись; його плечі розслабилися, поки він слухав Соля і ковтав отруйно зручне пояснення. Він опустився на стілець і знову поклав ноги на стіл. — …про мою матір або про вас. Усі вельможі приїдуть на похорон, і я оголошу про наші заручини, як тільки вони зберуться.

— Що? — Тільки й сказала я. Ніби це була якась помірно цікава новина, яка стосувалася мене тільки побіжно.

— Ви це заслужили, убивши монстра, а вдячність це така річ, яку простолюдини люблять. Не створюйте метушні, — додав він, навіть не дивлячись на мене. — Пільна в небезпеці, і ви потрібні мені на моєму боці.

Я тільки стояла, занадто зла, щоб навіть відшукати свій голос, але вони уже перестали звертати на мене увагу. У дзеркалі хтось пірнув у намет. Старий генерал у настільки ж зношеній формі важко опустився на стілець з іншого боку, його лице теж відповідало його віку: Щоки запали, вуса провисли, мішки під очима і слина по куточках рота; лінія з поту проходила через пил на його обличчі.

— Савенга! — люто сказав Марек, нахилившись до дзеркала, — що відбувається? Хіба у росів був час, щоб зміцнити свої позиції?

— Ні, — сказав старий генерал, втомлено витираючи рукою лоба. — Вони не закріпилися на переправі: замість цього вони влаштували засідку на Лонг-Брідж.

— Дурні, — сказав Марек, зосереджено міркуючи. — Без укріплень вони не зможуть утримати його більш ніж пару днів. Ще дві тисячі людей прийдуть протягом ночі, якщо я відразу пошлю їх.

— Ми захопили їх на світанку, — сказав Савенга. — Вони всі мертві: усі шість тисяч.

Марек замовк, мабуть, розгубився: такого він не очікував. Він переглянувся з Соля, трохи хмурячись, як ніби не хотів цього чути.

— Які втрати? — зажадав він.

— Чотири тисячі, занадто багато коней. Ми зім'яли їх кіньми, — повторив Савенга, його голос зламався, і він ніби опустився нижче, там де сидів. Не всі сліди на його обличчі були від поту. — Марек, вибачте мені, ваш брат мертвий. Вони вбили його, ще в першій засідці, коли він пішов обстежити річку.

Я відійшла від столу, ніби могла втекти від слів. Маленький хлопчик нагорі тримає меч, «Я не буду проблемою», говорить він, і його кругле обличчя повернуте вверх. Пам'ять ткнула мене, як гострий ніж.

Марек замовк. Його бличчя прийняло ще більш розгублений вираз. Соля продовжував говорити з генералом. Я ледь могла чути їх розмову. Нарешті Соля потягнувся і накинув важку тканину на дзеркало. Він повернувся, щоб подивитися на Марека.

Розгублений вираз з обличчя Марека поволі зникав.

— Клянуся Богом, — сказав він через хвильку, — я не хотів, щоби все відбулося так. — Соля тільки нахилив голову, дивлячись на нього блискучими очима. — Але це був не мій вибір, в кінці кінців.

— Ні, — тихо погодився Соля. — І це добре для нас: ми будемо проводити голосування про підтвердження відразу.

Я відчула сіль у роті: Я плакала, сама не знаючи про це. Я пішла геть. Ручка дверей увійшла в мою руку, шия і голова різьбленого яструба натисли на мою долоню. Я повернула її, вислизнула за двері і тихо закрила за собою. І затремтіла вже в коридорі. Алеш була правою. Одна пастка за іншою, давно поховані під килимом товстого листя, нарешті підстрибували і закривалися. Маленькі зуби клацали, хапаючи гілки і бруд.

Пастки, одна за одною.

Я відразу побігла, мої черевики вдаряли по каменю, перелякані служниці тислися до стін і ранкове сонце яскраво світило у всі вікна. Я задихалася, коли закруглила кут до палат кронпринца. Двері були зачинені, але без охорони. Тонкий сірий серпанок сочився з-під них у коридор. Ручка була гарячою під моєю рукою, коли я рвонула двері.

У кімнаті все палало, килим вже догорав; охоронці мертвою купою лежали на підлозі. Близько десяти чоловік лежали в мовчазному колі навколо Алеш. Вона була жахливо опалена: половина її обладунків розтала прямо на шкірі, і якимось чудом вона як і раніше боролася. Позаду неї лежала мертва принцеса, загороджуючи двері до шафи своїм власним тілом; Кася була поруч з її тілом, її власний одяг був порізаний в дюжині місць, але її шкіра була неушкодженою. Вона тримала меч і люто розмахувала ним на двох чоловіків, які намагалися пройти повз неї.

Алеш махала двома довгими ножами, які дико співали в повітрі і залишали тріск вогню позаду себе. Вона рубала нападників на шматки, з плямами крові на підлозі, але вони не падали. Чоловіки носили форму солдат Росі, але їхні очі були зеленими і втраченими. У кімнаті пахло свіжими березовими гілками.

Я хотіла кричати і плакати. Я хотіла простягнути руку до них і знищити все це.

— Hulvad, — сказала я, і мої руки знаходили і кидали магію у них. — Hulvad, — я згадала, як Алеш витягувала тонку хмару зараження з підмайстра Балло. Струмки чорного диму пішли потоками з чоловіків, з кожної подряпини і ножової рани. Дим вилітав через відкрите вікно на сонячне світло; а потім вони ставали тільки чоловіками, знову ж таки, болю було занадто багато, щоб вони могли жити; вони падали на землю, один за іншим.

Коли її нападники впали, Алеш повернулася і кинула ножі у спини тих, які намагалися вбити Касю. Ножі затонули глибоко в спинах, і ще більше злого диму повалило з ран створених ними. Вони впали, один і другий.

В кімнаті стало тихо, всі зомбі були мертві. Петлі на дверях шафи рипнули; Я підхопилася на шум. Двері шафи трішки прочинилися, але Кася притримала їх: Сташек, який був усередині, намагався визирнути, обличчя його було рішучим, і маленький меч він тримав затиснутим у руці.

— Не дивися, — сказала вона. Вона витягнула із шафи плащ, довгий багатий червоний оксамит. Покрила ним дитячі голови і взяла їх на руки. — Не дивіться, — сказала вона, і вони притулились до неї.

— Мамо, — сказала дівчинка.

— Мовчи, — сказав їй хлопчик, його голос тремтів. Я закрила рот обома руками і зайшлася в риданнях.

Алеш втягувала повітря важкими, болючими вдихами; кров пузирилася на її губах. Вона притулилася до ліжка. Я подалася вперед і потягнулася до неї, але вона заперечливо помахала головою. Вона зробила жест рукою і сказала:

— HatoL, — і вихопила Голодний меч з повітря. Вона тримала його руків'я до мене. — Все, що знаходиться в лісі, — сказала вона хрипким шепотом, її голос з'їв вогонь. — Знайти і убити. Перед тим як не стане занадто пізно.

Я взяла меч і тепер трима його, ридаючи. Алеш ковзнула до підлоги, ще коли відпускала його в мої руки. Я опустилася на коліна поруч з нею.

— Ми повинні покликати Іву, — сказала я.

Вона похитала головою, крихітне рух.

— Іди. Забери дітей звідси, — сказала вона. — У замку небезпечно. Іди. — Вона дозволила своїй голові опертися на спинку ліжка і закрила очі. Її груди тепер здіймалися і опускалася тільки частими неглибокими вдихами.

Я встала, струшуючи заціпеніння. Я знала, що вона була правою. Я відчувала це. Король, крон-принц, тепер принцеса. Вуд хотів убити всіх, Алеш, короля, чарівників Пільни… Я подивилася на мертвих солдатів у формі Росі. Марек знову звинуватить Рось, так як він повинен буде це зробити. А потім надіне корону і поведе армію на схід, і після того як уб'є там стільки людей, скільки зможе, Вуд поглине його теж, і він покине країну, яку будуть роздирати протиріччя, зі знищеною лінією королів.

Я знову була у лісі, під гілками, і чиясь холодна ненависна присутність спостерігала за мною. Миттєва тиша в кімнаті була тільки паузою у його диханні. Кам'яні стіни і сонячне світло не були для нього перешкодою. Очі Вуда бачили нас. Вуд був тут.

Розділ 25

Ми оділися в порвані плащі, які зняли з мертвих охоронців і подалися звідти, наші подоли залишали сліди крові на підлозі позаду нас. Я засунула меч Алеш в його дивне невидиме місце, HatoL відкривав кишеню в просторі і ховався там. Кася несла маленьку дівчинку, а я тримала руку Сташека. Ми спустилися вниз по сходах вежі, повз садок, де два охоронці в коридорі покосилися на нас, спантеличені і нахмурені; ми поспішили в інший поворот, швидко, і увійшли у вузький коридор на кухню, де ходила прислуга. Сташек спробував відірватися від мене.

— Я хочу до мого батька! — сказав він тремтячим голосом. — Я хочу до дядька Марека! Куди ми йдемо?

Я не знала. Я була тільки в пошуку; все, що я знала, що нам потрібно втекти. Вуд розкидав занадто багато насіння навколо нас; воно тихо лежало в паруючій землі, але тепер воно проросло. Ніде немає безпеки, коли зараження жило навіть в замку короля. Принцеса хотіла відвезти дітей до своїх батьків, до Гідни на Північному морі. Океан ворожий до зараження, казала Алеш. Але у Гідні також були дерева, і Вуд буде переслідувати дітей аж до берега.

— До вежі, — сказала я. Я не планувала говорити це; слова вилетіли з мене, як крик Сташека. Я бажала стабільності бібліотеки Серкана, слабого запаху спецій і сірки у лабораторії; блискучих вузьких коридорів, чистих ліній і порожнечі. Вежа стояла висока і самотня біля гір. Вуд не зможе там закріпитися. — Ми їдемо до вежі Дракона.

Деякі зі слуг сповільнювалися, дивлячись на нас. Була біганина кроків на сходах. Потім з найближчих сходів до нас крикнув охоронець,

— Ей ви, там!

— Тримайся за мене, — сказала я Касі. Я поклала руку на стіну замку і зашепотіла. Ми вийшли прямо на городи, де один садівник стояв на колінах з брудними руками. Я побігла між рядами капусти зі Сташеком, який тепер без заперечень біг за мною, його підганяв страх; Кася бігла за нами. Ми досягли зовнішньої стіни з важкої цегли; Я провела їх через неї. У замку почав дзвеніти двін, уже позаду нас — ми з'їхали по крутому схилу, тягнучи за собою гори бруду, до Вандалуса, який тік нижче.

Течія мчала швидко і глибоко, огинаючи замок, залишаючи місто позаду і повертаючи на схід. Високо над нами в небі скрикнув мисливський птах, сокіл літав широкими колами навколо замку: невже це Соля шукає нас? Я знала кілька заклинань затуманення: але всі вони вилетіли з моєї голови. Замість цього я скрутила кілька ниток, вирваних з плащів, перетворила їх у дві мотузки, нарвала трохи очерету і зв'язала у двох місцях. Потім кинула купу на берег, наполовину у воду, і накинула на нього магію. Очерет виріс у довгий, легкий пліт, і ми видерлися на нього. Річка одразу втягла його в течію і понесла нас вперед, вируючи біля скель по обидва боки каналу. Над нами почулися крики, охоронці на стінах замку помітили нас.

— Лягате! — крикнула Кася, штовхнула дітей ниць і накрила своїм тілом. Охоронці випустили по нас стріли. Одна пронизала її плащ і упала. Інша приземлилися поруч зі мною і застряла в очереті, тремтячи. Я вирвала пір'їни з її оперення і підкинула у повітря. Вони пам'ятали, ким колись були і перетворилися у хмару птахів, які закрутилися зверху, сховавши нас від лучників на кілька хвилин. Я провела по сторонах плота руками і викликала до життя чарівництво Яги.

Ми полетіли вперед. В одну мить замок і місто розмилися і відійшли назад і в сторону, перетворившись у дитячі іграшки. Ще через секунду вони зникли за поворотом річки. На третю секунду, ми вдарилися до пустого берега річки. Мій пліт з очерету розвалився і ми плюхнулися у воду.

Я упала. Вага мокрого одягу тягнула мене вниз, в каламутну воду, світла пляма розмивалася вище мене. Хмара спідниці Касі опускалася поруч зі мною. Я вирвалася на поверхню, сліпо шукаючи, і знайшла маленьку руку, за яку вхопилася: Сташек іншою рукою тримався за корінь дерева. Я підтяглася, кашляючи, і зуміла стати ногами на дно.

— Агнешка! — покликала Кася; вона тримала Марішу в руках.

Ми пішли через м'яке мутне багно, ноги Касі робили прохід у ньому, з кожним кроком продовжуючи колію у багнюці, яка повільно заповнювалася водою позаду неї. Нарешті я змогла опустилася на брудну траву. Я тремтіла від магії, яка хотіла виплеснутися з мене в кожному напрямку неконтрольованим потоком. Ми рухалися дуже швидко. Моє серце калатало, все ще перебуваючи під дощем стріл, все ще у відчайдушному польоті, а не на тихому багнистому березі річки з водяними брижами, які ми створювали, коли бруд одночасно обливав наші спідниці. Я так довго була всередині замку, серед людей і кам'яних стін, що берег річки здавався майже нереальним.

Сташек сів на купу поруч зі мною, його маленьке серйозне обличчя було розгубленим, а Маріша підкралася до нього і притулилася. Він обійняв її. Кася сіла на іншій стороні. Я би з задоволенням полежала і поспала тут. Але Марек знав, яким шляхом ми втекли. Соля надішле свої очі вниз за течією річки, щоб знайти нас. Часу на відпочинок не було.

Я сформувала пару сірих волів з річкового бруду і вдихнула в них трохи життя, а потім з лози змайструвала візок. Ми не були навіть години у дорозі, коли Кася сказала,

— Агнешка, — дивлячись назад, і я швидко звернула в лісок біля дороги. Невеликий серпанок пилу дрейфував по дорозі позаду нас. Я тримала поводи волів, які стояли покірно і нерухомо, і ми затамували подих. Хмара росла неприродно швидко. Вона підходила ближче і ближче, а потім невеликий загін вершників у червоних плащах з арбалетами і оголеними мечами промиготів повз нас. Іскри магії вражаюче били від копит, взутих у сталеві цоколі і дзвеніли, як дзвін на втоптаній дорозі. Чарівна робота рук Алеш, яка тепер служила Вудові. Я почекала, поки хмари не стало видно, і вивела наш віз знову на дорогу.

Коли ми приїхали в перше село, повідомлення вже було розміщене. Вони були грубо і поспішно виготовлені: довгий пергамент з моїм обличчям і обличчям Касі нижче, притиснутий до дерева поруч з церквою. Я не думала, що на нас полюватимуть. Я була рада побачити село, плануючи зупинитися у ньому і трохи відпочити, і заодно купити їжі: наші шлунки стискало голодом. Отже ми натягли плащі на голови, і покотили вперед, ні до кого не звертаючись. Мої руки тряслися, тримаючи поводи, весь шлях до кінця, але нам пощастило. Був базарний день, а село було великим, близьким до столиці; було досить незнайомців навколо, щоби хтось помітив нас, або вимагав показати наші обличчя. Як тільки ми проминули останні будівлі, я трусонула віжками і воли поспішили вперед, пришвидшуючи крок, поки село не зникло.

Ми повинні були з'їжджати з дороги ще два рази, і загони вершників пролітали мимо. А потім ще раз пізно ввечері, коли посланник від якогось короля у червоному плащі промчав повз нас до Кралії, копита-іскри яскраво галопували у темноті. Він не бачив нас, його увага була прикута до дороги; ми були тільки тінню за огорожею. У той час як ми ховалися, я побачила непримітний будинок серед дерев: Його двері були відкриті, і він був покинутий і наполовину обвалений. У той час як Кася тримала волів, я пошукала у зарослому саду: жменька полуниць, стара ріпа, цибуля; кілька стручків гороху. Ми віддали дітям більшу частину їжі, і вони заснули на дні воза, коли ми виїхали назад на дорогу. По крайній мірі, нашим волам не потрібно було їсти або відпочивати, будучи зробленим з бруду. Вони будуть іти всю ніч безперервно.

Кася піднялася і сіла поруч зі мною. Зірки з поспіхом вийшли на небо, широке і темне, далеке від будь-чого живого. Повітря було холодним, як і раніше, і було дуже тихо; возик не скрипів, а воли не фукали і не пирхали.

— Ти не думаєш відправити звістку їхньому батькові? — тихо спитала Кася.

Я дивилася вперед, на темну дорогу.

— Він мертвий, — сказала я. — Росці влаштували засідку і вбили його.

Кася обережно взяла мене за руку, і ми трималися одна одної, поки віз котився вперед. Через деякий час вона сказала,

— Принцеса померла поруч зі мною. Вона сховала дітей в гардероб, а потім стала перед ними. Вони різали її знову і знову, а вона продовжувала намагатися встати перед дверима. — Її голос затремтів. — Агнешка, ти можеш дати мені меч?

Я не хотіла. Звичайно, здавалося розумним дати їй меч, в усякому разі, якщо ми будемо оточені. Я не боялася за неї: Кася буде досить захищена у бою, коли леза просто ковзатимуть по її шкірі і стріли відскакуватимуть, навіть не дряпаючи. Але вона може бути небезпечною і страшною з мечем. Їй не знадобляться щит або броня, або навіть необхідність думати. Вона може пройти через поле солдатів, зрізаючи їх як овес, стійко і ритмічно. Я подумала про меч Алеш — дивну голодну до вбивства річ — він був захований в чарівній кишені, але я відчувала його вагу на спині. Кася буде як цей меч, непримиренною, але ним можна зробити тільки один удар. Я відкинула цю думку.

Замість цього я витягнула свій поясний ніж, і вона дала мені свій. Я зняла пряжки з пояса і наших черевиків, і шпильки з наших плащів, і виламала палицю з дерева, біля якого ми проїхали, і зібрала все це разом у моїй спідниці. Поки Кася вела, я розказала покладеним речам, щоб меч був гострим ріжучим і сильним; Я наспівувала їм пісню про сімох лицарів, і у мене на колінах вони слухали і росли, складалися разом в довге зігнуте лезо з одним загостреним краєм, як у кухонного ножа, замість меча, з невеликими стальними виступами над дерев'яним руків'ям. Кася взяла його, змахнула, ніби звикаючи до нього і до балансу, кивнула і поклала вниз, під сидіння.

* * *

Ми їхали три дні, гори виростали за ніч, втішаючи нас на відстані. Воли йшли у хорошому темпі, але ми все ще ховалися за огорожі, горби і занедбані будівлі, кожен раз, коли бачили гінців. Спочатку я була тільки рада, коли нам вдавалося сховатися від них, деколи доводилося накладати закляття, щоби вони не звертали на нас увагу. Але поки ми визирали з-за огорожі, спостерігаючи, як хмара пилу зникає далеко попереду, Кася сказала, — Вони їздять занадто часто, — і холодний тугий вузол оселився в нижій частині мого живота — я зрозуміла, що дуже багато з них не везли повідомлення шукати нас. Вони робили щось інше.

Якщо Марек скомандував закрити перевал, якщо його люди заблокували вежу; або захопили її, поки Серкан боровся з Вудом біля заточека, а потім зненацька схопили і його…

Нам не залишалося нічого іншого, як продовжувати шлях, але гори більше не радували. Ми не знали, що ми знайдемо, опинившись на іншій стороні. Кася сиділа у задній частині візка з дітьми весь день. Дорога почала обережно підніматися, ми були в передгір'ї, і її рука лежала на мечі, прихованому під плащем. Сонце піднялося вище, і його тепле золоте світло осяяло її обличчя і волосся. Вона виглядала як статуя, віддалена і дивна.

Ми досягли вершини пагорба і виїхали на перехрестя, де одна з доріг вела до Жовтих Боліт, з невеликим колодязем збоку і поставленим поряд коритом. Дорога була порожньою, хоча й сильно стоптаною біля колодязя, ногами людей і коней. Я не могла зрозуміти, був це звичайний слід чи ні. Кася зіскочила і принесла нам відро води, щоб напитися і вмити запорошені обличчя, а потім я змішала трохи свіжого бруду і наклала на волів: вони вже тріскали тут і там після спеки дня. Сташек мовчки приніс мені жменю зірваної трави.

Ми сказали дітям, так обережно, як могли, про їх батька. Маріша не зовсім розуміла, за винятком того, що боялася. Вона просилася до матері вже кілька разів. Тепер вона чіплялася за спідницю Касі майже весь час, як злякана дитина, і не виходила з її поля зору. Сташек зрозумів все краще. Він прослухав звістку мовчки, а потім сказав мені, — Це дядько Марек намагається нас убити? Я не дитина, — додав він, дивлячись на моє обличчя, ніби я потребувала його слів, щоби перестати сумніватися у цьому.

— Ні, — вдалося мені видавити, через моє туге горло. — Він тільки дозволив Вудові послати твого батька на війну.

Я не була впевнена, що Сташек повірив. Він став тихим і мовчазним з тих пір. Він був терплячий з Марішею, яка чіплялася до нього, теж, і допомагав з роботою, коли міг. Але не казав при цьому майже нічого.

— Агнешка, — сказав він тепер, коли я закінчила штукатурити задню ногу вола, і встала, щоб піти змити бруд з рук. Я повернулася, щоб простежити за його поглядом. Ми могли бачити дорогу позаду нас на багато миль. На заході здіймалася велика хмара пилу. Здавалося що вона рухалася вперед, поки ми стояли, спостерігаючи. Кася піднесла Марішу вгору. Я затінила очі і примружилася.

Це був загін чоловіків у поході: їх були тисячі. Ліс високих списів виблискував попереду, вершники на конях з великими прапорами з білими і червоними кольорами. Я побачила гнідого коня і срібний малюнок на його броні; поруч з ним ішов сірий кінь з вершником у білому плащі…

Світ нахилився вбік, звузився і кинувся на мене. Обличчя Соля стало ближче: він дивився прямо на мене. Я відсмикнула голову вбік так сильно, що впала.

— Агнешка? — стривожилася Кася.

— Швидше, — я задихалася, піднімаючись вгору, і штовхаючи Сташека до задньої частини візка. — Він побачив мене.

Ми в'їхали в гори. Я намагалася вгадати, як далеко позаду нас армія. Я б підігнала волів, якби вони були у кращій формі, але вони йшли так швидко, як тільки могли. Дорога була з камінням, вузька і кручена, і їхні ноги почали швидко тріскатися й обсипатися. Не було ніякого бруду поруч, щоби їх залатати, і навіть якби я могла це зробити, я не посміла би використати заклинання прискорення руху: Я не могла бачити далі наступного повороту. Що робити, якщо попереду будуть чоловіки, і ми влетимо прямо в їх обійми; або, що ще гірше, опинимося у повітрі над каньйоном?

Лівий бик різко впав вперед, звалившись з ніг, і перетворився в грудку бруду проти скелі. Другий протягнув нас трохи далі, а потім, зробивши ще кілька кроків, розвалився теж. Візок нахилився вперед, неврівноважений, і всі ми попадали з наших місць вкупі з гілками та сухою травою.

Ми були глибоко в ущелині між горами, замість дерев тут ріс чагарник, і високі піки піднімалися по обидві сторони звивистої дороги. Ми не могли бачити досить далеко позаду нас, щоб сказати, наскільки близько армія. Зазвичай на те щоб пройти через перевал потрібен був був день ходьби. Кася взяла Марішу, а Сташек підвівся на ноги сам. Він йшов поруч зі мною, поспішаючи, скаржачись на біль у нозі і різке розріджене повітря, яке дерло у горлі.

Ми зупинилися, щоб віддихатися, на виступі з крихітним капаючим влітку потічком; його якраз вистачало, щоб донести жменьки води до наших ротів, але коли я випросталася, хрипке каркання біля моєї голови змусило мене здригнутися. Чорний ворон з блискучими пір'ям дивився на мене з гілки висохлого дерева, яке виросло між скелями завдяки потічку. Він знову голосно каркнув.

Ворон летів за нами, коли ми йшли, стрибаючи з гілки на гілку у чагарнику поруч. Я кинула у нього камінчиком, намагаючись змусити його полетіти геть; але він тільки відскочив і знову закаркав, кислим тріумфальним тоном. Ще двоє приєдналися до нього трохи далі. Дорога вилася в ущелині гребеня хребта, де зелена трава акуратно покривала обидві сторони крутих схилів.

Ми продовжували йти. Шлях пірнув за виступ і повернув, залишаючи нудотний відкитий простір для падіння справа. Можливо, ми якраз проминули пік. Я не могла зосередитися, щоб подумати про це належним чином. І майже тягнула Сташека за руку. Десь позаду почулося кінське іржання: як ніби кінь послизнувся, біжучи занадто швидко по вузькому гірському перевалі. Одна з ворон піднялася в повітря, кружляючи, і відлетіла подивитися; щодо нашого постійного компаньйона, то він далі стрибав за нами, і його очі були спрямовані на нас.

Повітря не вистачало; ми боролися і задихалися, коли починали бігти. Сонце сідало.

— Стояти! — закричав хтось далеко позаду нас, і стріла, описавши дугу над нашими головами, полетіла вниз, ударившись попереду об скелю. Кася зупинилася, віддала Марішу в мої руки, коли я наздогнала її, і зайняла місце позаду. Сташек кинув на мене переляканий погляд.

— Біжи! — Сказала я. — Біжи, поки не побачиш вежу! — Сташек побіг далі і зник зі стежки, коли та повернула навколо стіни скелі. Я притисла Марішу до себе, її руки щільно обвилися навколо моєї шиї а ноги навколо моєї талії, перечепившись між собою, і я побігла за ним. Коні вже були так близько, що ми могли чути хрускіт гальки під їхніми копитами.

— Я її бачу! — дзвінко закричав Сташек попереду.

— Тримайся міцніше, — сказала я Маріші, і побігла так швидко, як тільки могла, її тіло вчепилося в мене; вона притисла щоку до мого плеча і мовчала. Сташек повернувся у тривозі, коли я вибігла, захекавшись, з вузького проходу: він стояв на виступі, досить широкому, щоб я могла встигнути зупинитися: я присіла, ставши колінами на землю, і поставила Марішу на землю, зумівши не впасти на неї зверху. Ми вийшли на південний схил. Нижче дорога вилася змією серед горбів аж до Вільшанки.

А на іншій стороні міста, навпроти західних гір, стояла вежа Дракона, блискуче біла на сонці, все ще невеличка і далека. Вона була оточена солдатами, невеликою армією чоловіків у жовтих накидках. Я дивилася на них і відчайдушно зважувала варіанти. Що як вони вже всередині? Вхідні двері вежі були закриті; і не було ніякого диму з вікон. Я не хотіла вірити, що вежа впала. Я хотіла викрикнути ім'я Серкана, і хотіла кинутися через прозоре повітря. Я повернулася на ногах і подивилася назад.

Кася зупинилася у вузькому проході позаду нас. Вона витягла меча, якого я їй начаклувала і стояла, навіть коли коні пішли по кривому проході навколо виступу. Марек був попереду, провідним; шпори були забризкані кров'ю, він оголив меч, і гарчав, вишкіривши зуби. Його вигляд був загрозливим, але Кася не зрушила з місця. Її волосся вільно металося на вітрі у проході. Вона вперлася ногами в стежку і тримала меч прямо перед собою, і Мареку довелося відсмикнути голову коня вбік, щоб його морда не наїхала прямо на кінчик її меча.

Він зупинився, але опустив свій меч на неї зверху вниз, коли кінь зупинився. Кася спіймала удар і відбила його в сторону чистою грубою силою, вибивши меч з його рук. Меч вдарився об скелю і полетів, зникаючи, нижче по схилу серед камінців і пилу.

— Щуку! — крикнув Марек, і солдат кинув йому сокиру у вигляді півмісяця з довгою ручкою; він легко спіймав її, навіть коли вивертав коня. І одразу поніс довгою, низькою дугою, ледь не зачепивши Касю у талії. Вона повинна була відстрибнути назад: бо якби він зумів збити її з ніг, не мало би значення, що вона була сильнішою. Вона спробувала схопити за древко, але Марек швидким ривком відвів щуку назад; тоді негайно штовхнув коня вперед і знову змахнув нею. Він відганяв її назад: як тільки він дійде до того місця, де стежка розширюється, інші солдати висипляться з проходу і оточать її. Вони можуть навіть пройти повз неї до нас.

Я намацала транспортуюче заклинання Дракона. Valisu іzokinezh, але навіть в той час як я намагалася скласти слова разом, я знала, що воно не спрацює. Ми ще не були в долині; і цей шлях не був доступним звідси.

Моя голова була легкою у розрідженому повітрі і наповнена відчаєм. Сташек підняв Марішу і тепер міцно тримав. Я закрила очі і проговорила заклинання ілюзії: Я подумала про бібліотеку Серкана, і полиці виступили з голої скелі навколо нас, у золотистих корінцях з літерами і запахом шкіри; з заводним птахом у клітці, з вікном з видом на всю зелену долину і звивисту Шилку. Я навіть бачила нас в цій ілюзії: крихітні фігурки на схилі гори, які рухались. Була лінія з двадцяти людей, нанизаних позаду Марека: як тільки він зможе пробитися на більш широке місце, вони нападуть на нас.

Я думала, що Дракона не було у вежі; що він був на сході, в Заточеку, там піднімався тонкий стовп диму. Але я застала його в бібліотеці за столом, жорсткі кути його рота були освітлені свічками, які ніколи не плавляться; він дивився на мене з роздратованим, знайомим виразом:

— А тепер що ви робите?

— Допоможіть мені! — сказала я йому, і дала Сташеку поштовх. Дракон інстинктивно простягнув руки і діти впали в них, обоє разом; Сташек скрикнув, і я бачила, як він дивився вгору на Дракона широко розкритими очима. Серкан глянув на нього зверху вниз.

Я повернулася, половина мене була в бібліотеці, половина на горі.

— Кася! — Я плакала.

— Іди! — закричала вона до мене. Один із солдатів за Мареком мав чітке уявлення про мене і бібліотеку за мною; він перевів лук на мене і натягнув стрілу, цілячись.

Кася пірнула під щуку, підбігла до коня Марека і штовхнула тварину двома руками у груди. Кінь заіржав і підвівся, стаючи на задні ноги і б'ючи передніми. Марек вдарив коня, подавши вперед, і щука пішла вниз, врізавшись у землю за її щиколотками. Тоді він схопив древко обома руками, намагаючись витягнути секиру і відпустив повідок, але кінь чомусь зробив не те, що він хотів. Тварині здалося, що її тягнуть до обриву, і вона звернула убік від Касі. бік коня вдарив її і змусив поточитися назад, і тоді вона спіткнулася об сокиру, Марек якраз зробив швидкий, сильний ривок і вона втратила рівновагу. Вона поточилася: і навіть не встигла скрикнути, тільки видала злякане:

— Ох! — і полетіла вниз, тягнучи за собою грудку трави, за яку ледь встигла вхопитися.

— Кася! — закричала я, і Марек повернувся до мене. Лучник чекав наказу стріляти.

Чиїсь руки схопили мене за плечі, стискаючи зі знайомою несподіваною силою, і потягли геть. Стіни бібліотеки зімкнулися навколо мене і закрилися перед стрільцем, який хотів пустити стрілу. Свист вітру і холодне свіже повітря зникли з моєї шкіри. Я обернулася, дивлячись: Серкан стояв прямо за мною. це він втягнув мене у бібліотеку.

Його руки все ще були на моїх плечах; Я впала на його груди. Я була сповнена тривоги і тисячі питань, але він опустив руки і відступив назад, і тоді я зрозуміла, що ми не одні. Карта долини лежала розгорнута на столі, і величезний плечистий чоловік з бородою, довшою ніж його голова, у сорочці під жовтою накидкою стояв в дальньому кінці і витріщався на нас, четверо охоронців стояли за ним, стискаючи руків'я своїх мечів.

— Кася! — Маріша плакала на руках Сташека і боролася проти його обіймів. — Я хочу до Касі!

Я хотіла Касю теж; Я все ще боролася з пам'яттю, спостерігаючи її падіння через край. Як далеко вона може впасти, не забившись? Я підбігла до вікна. Ми були далеко, але я могла бачити тонкий шлейф пилу, який стояв там, де вона впала, як лінію, проведену вниз по схилу гори. Вона була маленькою темною купою з коричневого плаща і золотого волосся, на сто футів нижче, і вона притиснулася до гори. Я намагався зібратися з думками і магією. Мої ноги все ще тремтіли.

— Ні, — сказав Серкан, ідучи в мою сторону. — Стоп. Я не знаю, як ви зробили все це, і думаю, що буду вражений, коли дізнаюся, але ви витратили занадто багато енергії протягом однієї години. — Він тицьнув пальцем у вікно на крихітне скупчене тіло Касі, його очі звузилися.

— Tualidetal, — сказав він, стиснув руку в кулак, різко і швидко подав його назад, і вказав пальцем на відкрите місце на підлозі.

Кася вивалилася з повітря туди, де він вказав, разом з купою камінців і коричневого пилу на ній. Вона повернулась і швидко встала, трохи похитуючись; були деякі криваві садна на її руках, але вона тримала свій меч. Вона глянула на озброєних людей по іншій стороні столу і вхопила Сташека за плече; притягнула його до себе і тепер тримала меч перед дітьми.

— Тихіше, Маріша, — сказала вона, швидко дотикаючись рукою до щоки Маріші, щоб заспокоїти її; дівчинка намагалася дотягнутися до неї.

Великий чоловік тільки дивився весь цей час. А потім раптом сказав:

— О боги на небесах; Серкан, це ж діти крон-принца.

— Так, напевне що так, — сказав Серкан втомлено. Я дивилася на нього, все ще наполовину вірячи, що він справді живий. Він похудів за той час, коли я бачила його востаннє, і був майже так само розпатланий, як і я. Сажа прожилками в'їлася в його в щоки і шию, і залишила прекрасний тонкий шар сірого нальоту на шкірі обличчя, її було достатньо для того, щоб над пухким коміром сорочки, яка була відкрита, побачити лінію, яка відділяла чисту шкіру від брудної. Він був одітий у грубе довге пальто зі шкіри, розстебнуте. Краї рукавів і нижній край були обпалені і чорні, а все пальто було поцятковане візерунками підпалин. Він виглядав так, ніби прийшов прямо від спалювання Вуду: Мені стало цікаво, чи не викликала я його тільки що сюди своїм заклинанням.

Вдивляючись з-під Касі, Сташек невпевнено запитав,

— Барон Володимир? — Він підтягнув Марішу вгору, відчувши себе трохи впевненіше, і подивився на Серкана. — А ви Дракон? — запитав він, його високий молодий голос вагався і сумнівався, він ніби думав, чи можна їм довіряти. — Агнешка привела нас сюди, і сказала що тут ми будемо у безпеці, — додав він, ще більш недовірливо.

— Звичайно так, — сказав Серкан. Він виглянув у вікно. Марек і його люди вже спускалися вниз по похилій стежці, і не самі. Довга похідна лінія армії тяглася з проходу, піднімаючи ногами золотисту хмару пилу у світлі заходячого сонця, яку здувало вниз, до Вільшанки, як туман.

Дракон повернувся до мене.

— Ну, — їдко сказав він, — нарешті ви привели людей.

Розділ 26

— Мабуть, він вишкріб кожного солдата з півдня Пільни, — сказав барон Жовтих Боліт, вивчаючи армію Марека. Він був великий, зі зручним черевцем, як барель — людина, яка носила броню так само легко, як тканину. Він не здавався би недоречним у нашій сільській таверні.

Він тільки-тільки отримав повістку приїхати в столицю на похорон короля, коли магічно-дорожна служба Марека принесла звістку, що наслідний принц теж помер, і принесла йому наказ: перейти через перевал, захопити Серкана як зараженого і зрадника, і поставити пастку для мене і дітей. Барон кивнув, віддав наказ своїм солдатам, щоб ті зібралися, і став чекати, коли посланник поїде. А потім перевів своїх людей через перевал і пішов прямо до Серкана, щоб сказати йому, що в столиці відбувається якась чортівня.

Вони повернулися у вежу разом, а його солдати розташувалися поблизу вежі; вони спішно готували укріплення для оборони.

— Але ми не протримаємося довше, ніж один день, не проти цього, — сказав барон, тикаючи пальцем у вікно в армії, яка текла вниз по схилу гори. — Так що краще мати щось в рукаві. Я сказав своїй дружині, щоб та написала Мареку, що я зійшов з розуму і пропав, заразившись, так що я сподіваюся, що він не буде страчувати її і дитину, але я хотів би зберегти свою власну голову теж.

— Чи можуть вони виламати двері? — Запитала я.

— Якщо намагатимуться досить довго, — сказав Серкан. — А стіни цим. — Він вказав на пару дерев'яних візків, які обережно спускали по схилу гори, з великими залізними гарматами. — Чари проти гарматного вогню не протримаються довго.

Він відвернувся від вікна.

— Ви знаєте наші можливості, — сказав він мені прямо. — Кожний солдат, якого ми уб'ємо, кожне заклинання і мікстура, яку ми витратимо, все це служитиме Вудові. Ми могли би відвезти дітей в сім'ю своєї матері і організувати свіжу оборону на півночі, навколо Гідни.

Він не сказав нічого такого, чого би я не знала, він не розумів навіть, що я летіла додому, як птах до палаючого гнізда.

— Ні, — сказала я.

— Послухайте мене, — сказав він. — Я знаю, що ваше серце належить цій долині. Я знаю, що ви не можете відступити.

— Тому що я пов'язана з нею? — різко сказала я. — Я, а також всі інші дівчата, яких ви обирали? — Я опинилася в його бібліотеці з дітьми, сидячи на підлозі і півдюжиною людей навколо нас, і у нас не було часу для розмови, але я до сих пір не пробачила йому. Я хотіла бачити його спокійним і трясти, поки не отримаю відповідей, а тоді потрусити його ще більше для гарної прочуханки. Він замовк, і я змусила себе притушити гарячий гнів. Я знала, що на це не було часу.

— Це не вихід, — сказала я замість цього. — Вуд може досягти замку короля в Кралії через тиждень. Як ви думаєте, є таке місце, куди ми можемо взяти дітей, і до якого Вуд не зможе дотягнутися? По крайній мірі тут у нас є шанс на перемогу. Але якщо ми підемо, якщо ми дозволимо Вудові забрати всю долину, ми ніколи не зможемо підняти таку армію, яка зможе пройти весь шлях до його серця.

— На жаль, — гостро парирував він, — той, кого ми тепер маємо, вказує на неправильний шлях.

— Тоді нам потрібно переконати Марека, щоб той повернув армію на Вуд — сказала я.

* * *

Кася і я забрали дітей до льоху під кухнею, найбільш безпечного місця, і ми погодилися на піддоні для них, соломі і запасних ковдрах з полиць. На кухні запаси були недоторкані, і ми були досить голодні після цілого дня без їжі, так що навіть не турбувалися про придушення апетиту. Я взяла кролика з холодного кута кухні і поклала його в каструлю з деякою морквою і сушеною гречкою, залила водою і кинула lirintalem на нього, щоб зробити його смачнішим. Ми всі їли разом, не обтяжуючи себе тарілками, і діти майже відразу поринули у сон, згорнувшись разом.

— Я залишуся з ними, — сказала Кася, сідаючи поруч з піддоном. Вона поклала свій меч, тепер у піхвах, поруч з собою, і поклала руку на голову сплячої Маріші.

Я замісила просте тісто у великій мисці, тільки мука і сіль, і я віднесла його наверх у бібліотеку.

Зовні солдати уже ставили намет Марека, білий павільйон з двома високими магічними лампами, які поставили на землю поруч з входом. Їхнє синє світло надавало білій тканині небесного світіння, ніби павільйон зійшов прямо з неба, я подумала, що такою була ідея. Королівський прапор майорів на вітрі на вершині найвищої точки намету, червоний орел з відкритим ротом і розчепіреними кігтями, у короні. Сонце сідало. Довга тінь від західних гір повільно повзла по долині.

З намету вийшов герольд і став між лампами, нерухомо завмерши в білій формі з важким золотим ланцюгом офіційності на шиї. Далі було чаклунство Рагостока: герольд кидав свій голос проти стін башти, як вибухи з праведних труб. Він перерахував всі наші злочини: зараження, зраду, вбивство короля, вбивство принцеси Магложати, вбивство отця Балло, в змові зі зрадницею Алеш, викраденням князя Казимира Станіслава Альгірдона і принцеси Регелінди Марії Альгірдон — мені потрібен був час, щоб зрозуміти, що йдеться про Сташека і Марішу — ми спілкувалися з ворогами Пільни, і походимо звідти. Я була рада почути, що вони називають Алеш зрадницею: можливо це означало, що вона була ще жива.

Список закінчився з вимогою повернення дітей і нашої негайної капітуляції. Потім глашатай зробив паузу, щоб перевести подих і випити води; Тоді почав читати жахливу літанію знову. Солдати Барона неспокійно збиралися купками навколо основи вежі, де вони розташувалися, і косо поглядали у бік наших вікон.

— Так, Марек здається надзвичайно переконливим, — сказав Серкан, входячи до кімнати. Розпливчасті мазки лікувальної мазі блищали на його горлі, тильних сторонах долонь і на лобі: він готував мікстури сну і забудькуватості у своїй лабораторії. — Що ви маєте на увазі, готуючи це? Я сумніваюся, що Марек збирається з'їсти отруєну буханку хліба, якщо такою є ваша ідея.

Я повернула тісто на гладкій мармуровій стільниці довгого столу. У мене була деяка смутна думка про биків, про те, як я створила їх; вони розсипалися, але вони були зроблені з бруду. — У вас є пісок? — Запитала я. — І, можливо, деякі невеликі шматочки заліза?

Я замішувала залізну тирсу і пісок в моє тісто в той час як глашатай зовні вигукував ультиматум. Серкан сидів напроти мене, його перо дряпало довге заклинання ілюзії і жаху, узятих разом з його книг. Пісочний годинник поволі сипав пісок між нами, відміряючи час, потрібний для варки його зілля. Кілька нещасних солдатів барона чекали, поки він працював, неспокійно переминаючись з ноги на ногу в кутку кімнати. Він поклав перо якраз тоді, коли витекли останні кілька піщинок, ніби точно приурочив момент.

— Гаразд, ходімо зі мною, — сказав він їм, і взяв їх з собою в лабораторію, щоб дати їм пляшки і віднести їх вниз.

А я готувала випічку під мамині пісні, поки працювала, все складніші і складніші, в стійкому ритмі. Я подумала про Алеш, яка знову і знову кувала своє лезо, додаючи трохи більше магії в кожен момент часу. Коли моє тісто стало пластичним і гладким, я відламала шматок, зліпила з нього нашу вежу, і поклала посередині, підкладаючи тісто з одного боку, щоб зробити стіну гір позаду неї.

Серкан повернувся у кімнату і нахмурився на мою роботу. — Чарівна модель, — сказав він. — Я впевнений, що діти будуть розважатися.

— Ходіть і допоможіть мені, — сказала я. Я вщипнула стіну з м'якого тіста навколо вежі і почала скандувати заклинання землі над ним: fulmedesh, fulmishta, вперед і назад в стійкому ритмі. Я побудувала другу стіну трохи далі, а потім третю; І продовжувала тихо наспівувати їм. Стогнучий звук, як від дерев в сильному вітрі, почувся за вікном, і підлога під нашими ногами затремтіла: земля і камінь прокидались.

Серкан тепер дивився, насупившись. Я відчула його очі на собі. Пам'ять повернула мене в останній раз, коли ми працювали разом в цій кімнаті: троянди і шипи несамовито розповзалися всюди від нас. Я хотіла і не хотіла його допомоги. Я хотіла злитися з ним на якийсь час, але я хотіла від з'єднання чогось більшого; я хотіла доторкнутися до нього, хотіла тримати блискучий хрусткий шматочок його магії в своїх руках. Я витримала його погляд і продовжила працювати.

Він повернувся і пішов до одного зі своїх кабінетів; звідки приніс невеликий ящик, повний зразків каменю, які виглядали як сірий граніт, і як куби, різноманітних розмірів. Він брав їх і своїми довгими пальцями втискав їх в стіни, які я будувала. Він прочитав заклинання будівництва, поки працював, заклинання лагодження тріщин і накладання латок каменю. Його магія побігла через тісто, яскрава і світла, там де вона зачіпала мою. Він вкладав камінь в заклинання, закладав глибокі основи внизу, піднімаючи мене і мою роботу вище: це було як класти фундамент нижче мене, щоб я могла підвести стіни вгору в прозоре повітря.

Я продовжувала свою магію, мої руки бігали уздовж стін, мій спів підлаштовувався під мелодію його заклинання. Я кинула на нього швидкий погляд. Він дивився вниз на тісто, намагаючись бути похмурим, і водночас з високим трансцендентним просвітленим виразом на обличчі, яке появлялося у нього, коли він бачив складні розробки: з захопленням, а також намагаючись не бути роздратованим.

Зовні зайшло сонце. Слабке синьо-фіолетове світіння тепер миготіло по поверхні тіста, як сильний лікер, який спалюють на вогні. Я ледь встигла завершити роботу в сутінках кімнати. Потім робота полягала у перенесенні. Там був поштовх, злиття наших магій, але на цей раз Серкан був готовий поставити греблю. Навіть коли ми спіймали заклинання знову, він відсторонився від мене. Інстинктивно я спочатку потяглася до нього, але потім відсторонилася теж. Ми визначили наші окремі ділянки, замість того щоби проливати магію спільно.

Потріскування, як льодохід, прилетіло через вікно, і почулися крики. Я поспішила повз Серкана, моє обличчя пашіло гарячим, щоб піти подивитися. Магічні лампи біля намету Марека повільно хиталися вгору і вниз, як ніби були ліхтарями на човнах, що піднімалися на хвилях. Земля здригалася, як вода.

Люди Барона відбігли до стін вежі. Їх тонкі фортифікації, трохи більші, ніж накладені купки паличок, розвалилися. Біля магічного світильника з'явилася фігура Марека, він випірнув з намету, волосся і обладунки, поблискучі у світлі і золотий ланцюг глашатая були затиснуті у нього в руці. Снуючі натовпи людей і слуг висипали за ним, рятуючись: весь великий павільйон валився.

— Погасити факели і багаття! — Закричав Марек, неприродно гучним голосом. Земля стогнала і гуркотіла у відповідь, ніби скаржилася йому.

Соля вийшов з павільйону разом з іншими. Він схопив одну з магічних ламп на землі і підняв світильник з різким словом, пожвавивши його світло. Грунт між вежею і табором здіймався і горбився, як деякий ледачий звір, що потрапив їм під ноги. Камінь і земля підняли три високі стіни навколо вежі, зроблені зі свіжодобутого каменю, пронизаного білими прожилками з нерівними краями. Марек був змушений віддати наказ своїм людям, щоб ті відтягнули гармати назад, бо виростаючі стіни витягували грунт з-під ніг його армії.

Земля злагоджено зітхнула. Кілька заключних здригань вежі, як брижі на воді, і все затихло. Невеликі струмки бруду і камінців збігали зі стін. Лице Марека показувало наскільки він був збитий з пантелику і лютий. На мить він подивився прямо на мене, і щось закричав; я подивилася на нього і дещо показала… Але Серкан відтягнув мене від вікна.

— Ви не переконаєте Марека вислухати будь-які аргументи, провокуючи його у високу лють, — сказав він, коли я повернулася до нього, забувши про сором в своєму гніві.

Ми стояли дуже близько. Він зауважив, у той же момент, що я робила. Він різко відпустив мене і відступив назад. І тепер дивився в сторону і витирав рукою струмок поту з боку лоба. Потім він сказав,

— Нам краще спуститися вниз і сказати Володимиру, що йому не потрібно турбуватися, ми не плануємо висадити його і його солдатів в центрі Землі.

* * *

— Ви могли б попередили нас заздалегідь, — сказав барон сухо, коли ми вийшли на майданчик перед вежею, — але я не буду скаржитися занадто багато. Ми можемо змусити його заплатити за ці стіни більше, ніж він може собі дозволити, якщо зможемо рухатися між ними. Стіни обмежують також і наші можливості. Нам потрібен прохід до третьої стіни.

Він хотів, щоб ми зробили два тунелі на протилежних кінцях першої і другої стін, так щоби він міг боротися з Мареком по всій довжині проходу між стінами, щоб тому довелося обходити по півколу кожну з них. Серкан і я пішли до північного кінця внутрішньої стіни, щоб почати. Солдати вже поставили вздовж стіни факели — крапки світла, наїжачені полум'ям вгору; вони вже накидали плащі на палиці і списи, встромлені в землю, щоб зробити собі невеликі намети для спання. Деякі з них сиділи біля маленьких багать, замочуючи сушене м'ясо у киплячій воді, чи домішували кашу в бульйон, щоб приготувати. Вони хутко очистили нам шлях, боячись, хоч ми не сказати їм жодного слова. Серкан, здавалося, не помітив цього, але я не могла не пожаліти їх — це було дивно і неправильно.

Один із солдатів був хлопцем мого віку, і вміло заточував щуки, одну за іншою, каменем: шість шкребків для кожної сторони, і робив це так швидко, що двоє чоловіків, які клали їх уздовж стіни, ледь встигали повертатися за ними. Напевне він сам поставив себе до цієї роботи, знаючи, як її робити добре. Він не виглядав похмурим або нещасним. Він вирішив піти у солдати. Можливо у нього була історія, яка почалася в такий спосіб: бідна овдовіла мати вдома і троє молодих сестер, яких треба годувати, і дівчина внизу по провулку, яка посміхалася йому через паркан, коли гнала корів свого батька на луг щоранку. Тому він віддав матері гроші за вербування в армію, і пішов, щоб заробити собі становище. Він багато працював; мріючи, що буде капралом найближчим часом, і після цього сержантом: що він прийде додому, у прекрасній одежі, і покладе срібло в руки своєї матері, і попросить усміхнену дівчину вийти за нього заміж.

Або, можливо, він втратить ногу, повернеться додому, і з гірким сумом знайде її в шлюбі з людиною, яка може тягнути господарство; або, можливо, він почне пити, щоб забути, що убивав людей в спробі зробити себе багатим. Це теж була реальна історія; всі вони мали свої історії. Вони мали матерів, братів, сестер і коханок. Вони були не одні в світі, не потрібні нікому, крім себе. Здавалося зовсім неправильним розглядати їх як гроші в гаманці. Я хотіла піти і поговорити з ним, розказати йому про свою сім'ю, і дізнатися про його історію. Але це було би нечесно, ніби подачка моїх власних почуттів і крадіж інших. Я відчувала, що солдати прекрасно розуміли, що ми потребували їх лише як масу, якій потрібно платити гроші, як ніби кожен з них був не повністю людиною.

Серкан пирхнув, коли я сказала йому про це.

— Що хорошого ви бачите в тому, щоб бродити навколо, задаючи їм питання, ви лише взнаєте, що один з них з Дебни, батько іншого кравець, а ще один має трьох дітей? Вони краще сидітимуть за вашими стінами, які стримують солдатів Марека, ніж бути вбитими вранці.

— А ще краще, щоб Марек не намагався штурмувати, — нетерпляче сказала я через його відмову зрозуміти мене. Єдиний спосіб, яким ми могли укласти з Мареком угоду, це зробити ціну за захоплення вежі занадто дорогою, щоб він не захотів платити. Але я була занадто розлючена — на нього, на барона, на Серкана, на себе.

— Чи залишилися у вас рідні? — Різко запитала я його.

— Я не можу сказати, — сказав він. — Я був трирічною дитиною і жебрав, коли підпалив Варшу, намагаючись зігрітися на вулиці однієї зими. Вони не завдали собі клопоту знайти мою сім'ю, перш ніж забрали мене в столицю. — Він говорив байдуже, як ніби не заперечував проти того, що його вирвали з його світу. — Не робіть такого скорботного обличчя, дивлячись на мене, — додав він. — Це було півтора століття назад, і п'ять королів померли за цей час, а рахуючи останнього — уже шість — поправився він. — Ходіть сюди і допоможіть мені знайти тріщину, щоб відкрити прохід.

Уже було темно, і не було жодного швидкого способу знайти будь-яку тріщину, крім як на дотик. Я поклала руку на стіну і відсмикнула назад. Камінь бурмотів щось дивне під моїми пальцями, хором глибоких голосів. Я придивилася. Ми підняли щось більше, ніж голі скелі і землю. У стінах були уламки різьблених блоків, які стирчали з бруду — кістки старої зруйнованої вежі. Стародавні слова, які були викарбувані на них, були непомітними і майже стерлися, але все ще відчувалися, навіть якщо ми їх не зауважили. Я прибрала руки геть і потерла ними. З моїх пальців посипався сухий пил.

— Вони вже давно мертві, — сказав Серкан, але теж зупинився. Вуд зруйнував стару вежу; пожер і розсіяв всіх цих людей. Можливо, це сталося, як могло статися тепер теж: вони були перетворені і наставляли зброю один проти одного, поки не померли всі, і тоді коріння Вуду могло спокійно повзти над їхніми тілами.

Я поклала свої руки назад на камінь. Серкан виявив вузьку щілину у стіні, ледь достатньо широку для пальців. Ми вхопилися за неї з протилежних сторін і потягли.

— Fulmedesh, — сказала я, коли він кинув заклинання відкриття, і тріщина розширились зі звуком тріску кам'яної плитки, що розбивається на кам'яній підлозі. Галька водопадом ринула з стіни.

Солдати прибирали випалі камені шоломами і руками у важких рукавичках, і тоді ми продовжували тріщину далі. Коли ми закінчили, тунель став досить широкий для чоловіка в броні, щоб він міг пройти, зсутулившись. На стінах тепер де-не-де тьмяно поблискували сріблясто-сині букви, виступаючи і ховаючись у темряві. Я пройшла через цю мишачу діру так швидко, як могла, намагаючись не дивитися на них. Солдати одразу почали облаштовувати прохід позаду нас, поки ми йшли і йшли вздовж довгої кривої стіни до південного кінця, щоб зробити другий прохід.

На той час, коли ми закінчили другий тунель, люди Марека почали пробувати зовнішню стіну на міцність, не дуже серйозно: хтось підпалював і кидав ганчірки, змочені в ліхтарному маслі, кидав маленькі гострі шматочки заліза з шипами і різних напрямках. Але це лише зробило солдатів барона щасливішими. Вони перестали спостерігати за мною і Серканом, як ніби ми були отруйними зміями, і почали з задоволенням реготати з таких подарунків і облогових засобів, призначення яких вони явно добре знали.

Ми не були своїми серед них; ми були тільки на їхньому боці. Врешті решт я перестала намагатися поговорити з ними, і мовчки пішла за Драконом назад до башти.

* * *

Він закрив великі вхідні двері за нами, зі стуком балки, яка потрапила у фігурні залізні дужки, і гучно відбився від мармуру підлоги. Вхідний коридор і великий зал не змінилися, ті ж непривітно вузькі дерев'яні лавки стояли вздовж стін, з підвісними лампами вище. Все було жорстке і формальне, як в перший день, коли я бродила тут з тацею, злякана і самотня. Навіть барон вважав за краще спати на вулиці зі своїми людьми за теплої погоди. Я могла чути їхні голоси зовні через стрілковидні щілинні вікна, але ледь-ледь, як ніби вони прилітали здалеку. Деякі солдати співали разом грубувату пісню, не зовсім пристойну, але повну радісного робочого ритму. Я не могла розібрати слова.

— Так у нас буде трохи тихіше, по крайній мірі, — сказав Серкан, повернувшись від дверей до мене. Він провів рукою по лобі, створивши чисту лінію на тонкому шарі пилу, який осів на його шкірі; його руки були забарвлені зеленим від варіння зілля і райдужні від слідів масел, які світилися в ліхтарному світлі. Він подивився на них з гримасою огиди, і розгорнув завернуті рукави робочої сорочки.

На мить ми були одні у вежі знову, тільки ми двоє, без армій, які чекали зовні, без дітей, які ховалися в підвалі, без тіні Вуда, що падала на наші двері. Я забула, що намагалася сердитися на нього. Я хотіла увійти в його руки і притиснутися лицем до його грудей і вдихати дим і попіл від нього; я хотіла закрити очі, і щоб він обійняв мене. Я хотіла залишити сліди моїх долонь на його запиленому обличчі.

— Серкан, — сказала я.

— Вони, швидше за все, нападуть при першому ранковому світлі, — сказав він занадто швидко, перебиваючи мене, перш ніж я могла сказати що-небудь інше. Його обличчя було закрите, як двері вежі. Він відступив від мене і вказав на сходи. — Найкраще, що ви можете зробити на даний момент, це виспатися.

Розділ 27

Що було цілком слушною порадою. Втома сиділа навіть у моєму животі, важкою грудкою. Я спустилася у підвал, лягла поряд з Касею і дітьми, і загорнулася у тихе кипіння сну навколо мене. Але навіть їх маленькі вдихи заважали заснути. Звук повинен був бути втішним; замість цього він лише дратував мене: Вони сплять а я не можу! Підлога підвалу не могла охолодити мою гарячу шкіру.

Моє тіло згадувало довгий день; я прокидаюся вранці на іншій стороні перевалу; чую відлуння копит, вдаряючих по каменю позаду мене, підлітаючих ближче; я відчуваю напругу моїх панічних вдихів, що б'ються проти моїх ребер; я біжу з Марішею в руках. У мене були синці, там, де її підбори вдаряли по моїх ногах. Я повинна була бути виснажена. Але магія — жива і тремтяча, ще сиділа в моєму животі, її було занадто багато і їй нікуди було вийти, я була ніби перестиглим помідором, який хотів, щоби його шкіра тріснула для полегшення — і ще була армія поза нашими дверима.

Я знала, що Соля проведе вечір не за підготовкою до сну. Завтра він наповнить наші окопи білим вогнем, і вкаже Мареку, де поставити гармати, щоб вони вбили більше людей. Він був чарівник-воїн; і бував у десятках боїв, і за ним стояв Марек зі всією армією Пільни, шість тисяч людей проти наших шістсот. Якщо ми не зупинимо їх; якщо Марек проб'ється крізь стіни, які ми б збудували і розіб'є двері, він уб'є всіх нас і візьме дітей…

Я відкинула ковдру і встала. Очі Касі відкрилися тільки на коротку мить, щоб побачити мене, а потім знову закрилися. Я вислизнула з підвалу і сіла на кухні біля попелу вогню, тремтячи. Я не могла перестати думати про те, як легко можна все втратити, про Вуд, який прокотиться, темний і страшний, над долиною, зеленими ковтаючими хвилями. Я намагалася не бачити, але в моїй уяві серце-дерево постало на площі в Дверніку, розійшовшись, як такі ж жахливі дерева в Поросні, і всі, кого я любила, заплуталися і лежать під його чіпкими коренями…

Я встала і втекла від моєї власної уяви, вгору по сходах. У великому залі стрілкоподібні вікна-щілини були темні; не було чути навіть пісень, які можливо ще співали зовні. Або можливо солдати вже спали. Я продовжувала йти наверх, повз лабораторію, зелене, фіолетове і синє світло все ще мерехтіло з-за її дверей. Але вона була порожня, не було нікого, хто накричав би на мене, нікого, хто схопив би мене і сказав, що я дурепа. Я піднялася ще на один поверх вище і зупинилася на краю наступної площадки, поруч з кінцем довгого килима. Слабкий відблиск пробивався з-під найдальших дверей, в кінці коридору. Я ніколи не заходила до приватної спальні Серкана. Колись це була для мене кімната людожера.

Килим був густим і темним, з малюнком, вплетеним у нього золотисто-жовтою ниткою. Малюнок був однією суцільною лінією: вона звивалася в тугу спіраль, як завиток хвоста ящірки. Золота лінія ставала все густішою, коли розкручувалася, а потім скручувалася — взад і вперед по довжині килима — майже так як ковзали тіні по коридору. Мої ноги глибоко грузли в м'якій шерсті. Я пішла по золотій лінії, ставлячи ноги на неї як на камені над водою, що слабо поблискували. Я пройшла гостьові кімнати, двоє дверей, одні напроти інших, і за ними в коридорі світло потемніло.

Я відчула свого роду тиск, вітер, який дув проти мене. Візерунок на килимі став більш чітким. Я йшла по одній великій лапі з пазуристими кінцівками, за розпростертими блідо-золотими крилами, помережаними прожилками темно-коричневого кольору.

Вітер похолоднішав. Стіни зникли, розчинившись у темряві. Килим розширився, заповнивши весь коридор, який я могла бачити і простягнувся далі. Він більше не відчувався, як шерсть. Я стояла на теплій підлозі, м'якій, як шкіра, і вона піднімалася і опускалася під ногами. Звук дихання відлунював від стін печери, які зникали з поля зору. Моє серце хотіло вистрибнути з грудей, а мої ноги хотіли повернутися і побігти назад.

Я закрила очі, але продовжувала бачити. Я знала, що знаходжуся у вежі, і знала, наскільки довгий був коридор. Я зробила ще три кроки далі, а потім повернулася і простягла руку, шукаючи ручку дверей, я знала, що вона була там. Мої пальці знайшли її, теплий метал під моїми пальцями. Я знову відкрила очі, і повернулася в коридор, стоячи біля дверей. За кілька кроків далі килим закінчувався. Золотий візерунок повернувся на килим, і мерехтливі зелені очі дивилося на мене з голови, заповненої двома рядами срібних зубів, які чекали на тих, хто не знав, коли потрібно повернути.

Я натиснула на двері, які безшумно відкрилися. Кімната не була великою. Ліжко було маленьким і вузьким, з балдахіном і фіранками з червоного оксамиту; перед каміном стояв один стілець, красиво вирізьблений; одна книга на маленькому столику поруч з ним з наполовину наповненою чашею вина. Вогонь нахилявся вниз до тліючих вуглин, і лампа вгорі не світила. Я підійшла до ліжка і відсунула фіранку. Серкан спав, упавши поперек ліжка — в галіфе і вільній сорочці; він тільки скинув пальто. Я стояла, тримаючи фіранку. Він моргнув, прокидаючись, і втупився на мене несвідомий якусь мить, і занадто вражений, щоб обуритися, ніби він ніколи не думав, що хтось може увійти до нього. Він виглядав таким здивованим, що я не хотіла більше кричати на нього.

— Як ви… — нарешті сказав він, піднімаючи себе на лікті, обурення нарешті почало шукати дорогу до його обличчя, і я штовхнула його на ліжко і поцілувала.

Він зашумів від подиву проти мого рота і схопив мене за руки, стримуючи.

— Слухай, ти, неможлива ідіотка, — сказав він, — Я на сто років старший.

— О, мовчіть, — нетерпляче сказала я; з усіх виправдань, які він міг використати, він вибрав найгірше. Я видерлася на високе ліжко і сіла поверх нього, втиснувши у товсту перину. Я подивилася вниз.

— Ви хочете, щоб я пішла?

Його руки стислися на моїх. Він не дивився мені в обличчя. Якусь мить він мовчав. А потім різко сказав,

— Ні.

А потім притягнув мене до себе, його рот був солодким і гарячково-теплим і прекрасним у тиску. У мене не було більше бажання думати. Серце-дерево спалахнуло і з тріском і гуркотом зникло з моєї уяви. Було тільки тепло його рук, які ковзали по моїх, холодних і оголених, змушуючи мене затремтіти знову. Він охопив мене однією рукою, і міцно притис. Іншу опустив на мою талію і потягнув мою блузку догори. Я відхилила голову, підняла руки і звільнилася з рукавів, моє волосся розлилося по плечах, а він застогнав і уткнувся обличчям в заплутаний безлад, цілуючи мене через нього: моє горло, мої плечі, мої груди…

Я притулилася до нього, зітхнувши, щаслива і повна неускладненого невинного грайливого терору. Я не думала що він буде шаленіти, його язик ковзнув по моєму соску і вхопив його в рот, і я трохи здригнулася і вчепилася в його волосся, напевно зробивши йому боляче. Він відсторонився, з раптовим холодним шоком на моїй шкірі, і простогнав:

— Агнешка, — низько і глибоко з майже відчайдушною нотою, ніби все ще хотів накричати на мене, і не міг.

Він перекотив нас на ліжку і кинув мене на подушки під ним. Я вчепилася жменею в його сорочки і потягнула, шаленіючи. Він сів і скинув її, над головою, і я відкинула голову назад і втупилася догори, коли він люто штовхнув вгору купу моїх спідниць. Я відчувала себе відчайдушно жадібною, і схопила його руки. Я намагалася не дихати один шокуючий, ідеальний момент, коли його пальці поповзли між моїми ногами, довго і ніжно. Він провів кісточками через мене, і солодке потрясіння знову пройшло через мене. Я здригнулася всім тілом, і стиснула стегна щільно навколо його рук, інстинктивно. Я хотіла сказати йому не поспішати, йти повільно, щоб зробити все в потрібний час.

Завіса опала і закрила нас. Він нахилився до мене, його очі зблиснули в темряві задушливої тепер кімнати, і він люто жадав, спостерігаючи моє обличчя. Він міг би ще потерти палець на мені, тільки трохи. І він погладив тільки один раз. Шум піднявся з задньої частини мого горла, зітхання чи стогін, і він нахилився і поцілував мене, він хотів, щоб я поглинула його, щоб спіймала його губи власним ротом.

Він знову поворушив пальцем, і я перестала стикати зуби. Тоді натис на мої стегна і розвів їх одне від одного, а потім підняв мою ногу і обвів навколо його талії; він все ще дивився на мене голодними очима.

— Так, — сказала я, намагаючись рухатися разом з ним; але він продовжував погладжувати мене своїми пальцями. — Серкан.

— Звичайно, це не дуже багато, якщо я попрошу трохи потерпіти, — сказав він, його чорні очі блищали. Я подивилася на нього, але потім він погладив мене знову, обережно, втиснувши пальці в мене глибше; він проводив лінію між моїми стегнами знову і знову, кружляючи у верхній частині. Він задавав мені питання, на які я не знала відповіді, поки не зробила це; я раптово стислася, закінчивши — мокра від його рук.

Я розслаблено впала на подушки, руками зарившись у своє безладне волосся і притисла його до мого вологого лоба, важко дихаючи.

— Ох, — тільки й сказала я. — Ох…

— Так, — сказав він, самовдоволений і задоволений собою, і я сіла і штовхнула його назад в іншу сторону, на ліжко.

Я спімала галіфе — він все ще був одітий у галіфе і сказала,

— Hulvad. — І вони розчинилися в повітрі, з ривком, і я скинула свої спідниці після них. Він лежав голий піді мною, довгий і худий, і раптом вузькоокий, його руки були на моїх стегнах, а посмішка зникла з його лиця. Я вилізла на нього.

— Серкан, — сказала я, утримуючи дим і грім його імені в свєму роті, як приз, і ковзнула на нього. Його очі щільно закрилися, він виглядав майже зболеним. Все моє тіло було напрочуд важким, задоволення ще йшло через мене і поширювалося хвилями, як вид жорсткого болю. Мені сподобалося відчувати його глибоко в мені. Він задихався в довгих рваних вдихах. Його пальці щільно сискали мої стегна.

Я тримала руки на його плечах і гойдалася на ньому.

— Серкан, — сказала я, і знову відчула це слово на своєму язиці, досліджуючи всі довгі і темні кути його звучання, і частини, глибоко приховані, і він застогнав і безпорадно підвівся. Я обернула ноги навколо його талії, чіпляючись, і він охопив руку щільно навколо мене і перемістив моі плечі вниз на ліжко.

* * *

Я лежала, пригорнувшись до його боку, щоб поміститися на маленькому ліжку, ловлячи його дихання. Його рука була в моєму волоссі, а його обличчя, дивилось вгору на балдахін дивно спантеличено, як ніби він не міг згадати, як все це сталося. Мої руки і ноги були повні розслабленості, і мені здавалося, що потрібна лебідка, щоб підняти їх. Я відпочивала, лежачи, і нарешті запитала:

— Чому ти нас обираєш?

Його пальці якраз були зайняті розчісуванням мого волосся, переплутаного клубками. Вони зупинилися. Через хвильку він зітхнув біля моєї щоки.

— Ви пов'язані з долиною, всі, хто народився і виріс тут, — сказав він. — Вона тримає вас. Але цей зв'язок ваш власний, і я у вежі можу використовувати його, щоб перекачувати деяку силу від Вуду.

Він підняв руку і витягнув її плазом у повітрі над нашими головами, прекрасний ажурний малюнок у сріблі з'явився над нами за помахом долоні: об'ємна версія картини в моїй кімнаті, це була карта магічних ліній, що проходили через долину. Вони слідували за довгою яскравою течією Шилки і всіх її невеликих потічків, що надходили з гір, блискучі лінії оминали Вільшанку і всі наші села.

Лінії не здивували мене: вона відчувалися, як щось таке, про що я завжди знала, що було під поверхнею. Сплеск води — відро неслося вгору з глибокого колодязя, на сільській площі в Дверніку; дзюрчання Шилки, лінивої в літню пору. Вони були сповнені енергії магії, вона повинна була бути у долині. І тому він викопав іригаційну лінію, щоб витягнути більше магії, перед тим як Вуд зміг його дістати.

— Але чому тобі потрібна одна з нас? — сказала я, все ще спантеличена. — Ти міг би просто… — і я зобразила караючий жест.

— Ні, без прив'язки до долини, — сказав він, наче це пояснювало все світі. Я підвелася проти нього, плутанина у мені зростала. — Не турбуйся, — додав він сухо, хоч моє нерозуміння було жахливим. — Якщо нам вдасться пережити цей день, ми знайдемо спосіб, як зробити інакше.

Він провів долонею по срібних лініях ще раз, на цей раз стираючи їх. Ми не говорили далі; я не знала, що сказати. Через деякий час його подих на моїй щоці вирівнявся. Глибоке темне важке оксамитове драпірування закрило від нас все навколо, як ніби ми лежали серед стін його серця. Я не відчувала більше жорстких лабет страху, але замість цього я заплакала. Кілька сльозин жалили моїх очі, гарячі і різкі, вони ніби намагалися промити очі від осколоків, але їх не було достатньо, щоб це зробити. Я майже пошкодувала, що не пішла наверх.

Я дійсно не думала про те що буде далі, після того, як ми зупинимо Вуд і виживемо; здавалося абсурдом думати про те, що було неможливим. Але тепер я зрозуміла, що без достатнього осмислення я наполовину уявлятиму своє місце тут, у вежі, у моїй маленькій кімнаті нагорі. Що я весело бігаю від лабораторії до бібліотеки, а Серкан гризе мене за неохайний вигляд, що він залишає свої книги і відкриває великі двері, і що я змушую його прийти на свято весни і залишатися там досить довго, щоб станцювати з ним один раз чи двічі.

Я вже розуміла, навіть без того, щоб сказати це словами, що для мене більше не було місця в будинку моєї матері. Але я знала, що не хочу провести свої дні, мандруючи по світу у хатинці, побудованій на курячих ногах, як розказують про Ягу, або в замку короля, або… Кася хотіла бути вільною, їй снився широкий світ, відкритий для неї. Я ніколи не мала таких снів.

Але я не змогла би жити тут, з ним. Серкан замкнувся в цій вежі; він брав нас одну за іншою; він використовував наш зв'язок з долиною для того, що він не міг зробити сам. Була причина, чому він ніколи не приходив в долину. Мені не було потрібно, щоб він сказав мені, що він не міг прийти до Вільшанки, станцювати коло і пустити свої власні корені тут, він не хотів їх. Він тримав себе самотнім протягом століття за цими мурами, повними старої магії. Можливо він дозволив би мені увійти в його життя, але він захотів би закрити за мною двері. Він робив це раніше, в кінці кінців. Я зробила собі мотузку з шовкових суконь і магії, щоб вийти звідси, але я не могла змусити його зробити те саме, якщо він цього не хоче.

Я сіла далі від нього. Його рука зісковзнула з мого волосся. Я розсунула задушливий балдахін і вислизнула з ліжка, потягнувши одне з покривал за собою, щоб обернути навколо тіла. Підійшла до вікна і розчинила віконниці. Мої голова і плечі опинилися у відкритому нічному повітря, я бажала, щоби вітер обдув моє обличчя. Він не прилетів; повітря навколо вежі було нерухомим. Дуже дивно.

Я зупинилася, мої руки вперлися у кам'яне підвіконня. Була середина ночі, темінь, більшість запалених багать згоріли або догорали. Я нічого не могла побачити внизу. Я слухала старі кам'яні голоси стін, які ми побудували, і чула їх нарікання, і зрушенняя.

Я поспішила назад до ліжка і струснула Серкана, щоб він прокинувся.

— Щось відбувається, — сказала я.

Ми похапцем влізли у наш одяг, vanastalem одів мене у чисту спідницю до кісточок і шнурівкою свіжого ліфа навколо моєї талії. Серкан створив мильну бульбашку між руками, зменшену копію своїх вогників, і передав повідомлення:

— Влад, буди своїх людей швидко: вони намагаються щось зробити під покровом ночі. — Він випустив його з вікна, і ми побігли — на той час, коли ми дісталися до бібліотеки, факели та ліхтарі вже освітлювали весь простір біля вежі.

У таборі Марека не було ніякого руху, за винятком жменьки охоронців, і однієї лампи, яка світилася в його павільйоні.

— Так, — сказав Серкан. — Він щось робить. — Він повернувся до столу і виклав півдюжини томів захисної магії. Але я залишилася біля вікна і дивилася вниз, насупившись. Я могла відчувати збір магії, яка мала смак Соля, але було щось інше, і воно рухалося повільно і глибоко. Я до сих пір нічого не бачила. Тільки кілька охоронців на своїх постах.

Усередині павільйону Марека хтось пройшов між ліхтарем і стіною намету і кинув тінь від обличчя в профіль: голова жінки, волосся доверху, і гострі піки обруча, який вона носила. Я ривком відстрибнула від вікна, важко дихаючи, наче вона побачила мене. Серкан подивився на мене з подивом.

— Вона тут, — сказала я. — Королева тут.

У нас не було часу, щоб подумати, що це значить. Гармата Марека ревнула зі стовбом оранжевого вогню, з жахливим гулом, і грудки каменю полетіли на всі боки, коли перше гарматне ядро досягло зовнішнього муру. Я почула як Соля видав гучний крик, і по всьому табору Марека спалахнуло світло: солдати штовхали у вогонь ліжка з соломи і розпалювали так, щоб вони склалися в одну лінію.

Стіна полум'я підстрибнула до моєї стіни з каменю, за нею стояв Соля: його білий халат був залитий помаранчевим та червоним світлом від його вогняної зброї. Його обличчя стислося від напруги, як ніби він піднімав щось важке. Я не могла почути слова крізь рев вогню, але він кидав заклинання.

— Спробуйте зробити щось з цим вогнем, — сказав мені Серкан, після того, як кинув один швидкий погляд вниз. Він повернувся назад до столу і витягнув одну з дюжини сувоїв, які він підготовив вчора, це були заклинання щоб притупити гарматний вогонь.

— Але що — почала я, але він вже читав, довгі поплутані склади, що текли, як музика, і я була поза можливістю для питань. Зовні Соля бухнувся на коліна і підняв руки, як ніби зібрався кинути великий м'яч. Вся стіна полум'я підстрибнула в повітря і пішла вгору по стіні і впала в траншею, де присіли люди барона.

Їх крики і голосіння постали разом з тріском полум'я, і я на мить була як заморожена. Небо було широким і дуже ясним, високим, з зірками від кінця до кінця, а не було ніяких хмар в будь-якому місці, щоб я могла накинути дощ. Я побігла до глечика води на вугіллі, в розпачі: я подумала, що якби я змогла створити хоч одну хмарку, вона могла би перерости в шторм, і я могла краплі води перетворити у хмару.

Я налила воду у чашку моєї руці і прошепотіла заклинання дощу над ним, кажучи до крапель, що вони можуть бути дощем, можуть бути бурею, суцільним потопом, поки вода не почала переливатися як тверда ртуть в моїй долоні. Я викинула пригорщу води з вікна, і вона стала дощем: з гикавкою грому і фонтануванням води, яка влетіла прямо в траншею, придушившии пожежу в одному місці.

Гармата продовжувала ревіти час від часу. Серкан стояв поруч зі мною біля вікна, тримаючи щит проти них, але кожен вибух вдаряв по ньому, як удар. Помаранчевий вогонь освітлював його обличчя знизу, світилися навіть його зціплені зуби, він крекав з кожним ударом. Я хотіла би поговорити з ним, у паузах реву гармати, щоб запитати, чи все в порядку, я не відчувала, що ми робили добре, або що все врахували.

Але вогонь в траншеї ще горів. Я продовжувала кидати дощ, але було складно зробити дощ з пригорщі води, і стало ще важче, як я продовжувала. Повітря навколо мене пересихало і висушувало мене теж, моя шкіра і волосся стали хрусткими, як зимою, ніби я крала кожен шматочок вологи навколо мене, а дощ вдаряв тільки по одній частині вогню в той час. Солдати Барона робили все можливе, щоб допомогти, збиваючи полум'я плащами, зануреними у воду, що стікала по стінах.

Тоді дві гармати ревнули разом. Але на цей раз вилітаючі залізні кулі світилися синім і зеленим вогнем, тягнучи хвости вогню за собою, як комети. Серкан був відкинутий жорстким ударом до столу, і врізався в нього боком. Він похитнувся, кашляючи, заклинання було зламане. Дві кулі проткнули його щит і майже повільно опустилися в стіну, як ніж в незрілий плід. Навколо них стіна почала танути, освітившись червоним по краях. Вони зникли всередині стіни, а потім, з двома глухими гупаннями, вони вибухнули. Велика хмара землі полетіла вгору, крихти каменю підкинуло так сильно, що я почула, як вони застукали по стінах самої вежі, і в середині стіни з'явився пролом.

Марек підкинув свій спис у повітря і загарчав,

— Вперед!

Я не могла зрозуміти, чому хтось буде підкорятися: через утворений пролом все ще вилітав вогонь і сичав, незважаючи на всю мою роботу, і кричали солдати, згораючи. Але люди все ж підкорилися йому: і потік солдатів пішов, виставивши списи, у палаючий хаос траншеї.

Серкан підвівся з-за столу і підійшов до вікна, витираючи цівку крові з носа і губ. — Він вирішив бути марнотратним, — похмуро сказав він. — Кожна з цих гарматних куль кувалася десятиліттями. Пільна має менше десяти штук таких.

— Мені потрібно більше води! — сказала я, ловлячи руку Серкана і втягуючи його у моє заклинання. Я могла відчути, що він хоче заперечити: у нього не було заклинання, підготовленого відповідно до мого. Але він щось пробурмотів з роздратуванням під ніс, а потім кинув мені просте чаклунство, одне з перших, коли він намагався навчити мене заповнювати склянку води з колодязя внизу у вежі нижче нас. Він був дуже роздратований, коли я або вихлюпувала воду відром на його стіл, або ледь витягувала кілька крапель. Коли він закінчив заклинання, вода заколивалася брижами плавно на вершечку мого глечика, і я заспівала про дощ, кинувши заклинання одразу на весь глечик і значно нижче, до глибокої холодної сплячої води, а потім шпурнула його у вікно.

Якусь мить я не могла бачити: виття вітру і рев дощу бризнули в моє обличчя і очі, як ляпас від їдкого зимового дощу. Я витерла обличчя руками. Внизу, в траншеї, злива задушила полум'я повністю, і тільки кілька маленьких острівців вогню були зліва, і солдати з обох сторін були збиті з ніг, раптовим шквалом з води і вітру. Розрив в стіні юшив брудом, вогонь погас, і люди барона юрмилися в проломі зі своїми списами, заповнюючи його наїжаченими вістрями і виштовхуючи назад солдатів Марека, які намагалися пройти. Я притулилася до підвіконня з полегшенням: ми загасили вогонь Соля, і ми зупинили просування Марека. Соля вже використав багато магії, більше, ніж міг собі дозволити, і ми на деякий час вимкнули його; звичайно, тепер він подумає, що краще поче…

— Відійдіть від вікна, — сказав Серкан.

Соля вже кидав інше заклинання. Він підвів руки прямо вперед, розвів пальці і з них бризнули срібні лінії, туди, куди дивилися його очі, потім срібні лінії з кожного пальця розділилися ще на три промені. Лінії опустилися у пролом, і кожна з них знайшла мішень — око солдата, або щілину в броні, на горлі, лікоть руки, що тримала меч, або місце прямо над серцем.

Промені нічого не робили, наскільки я могла бачити. Вони просто висіли в повітрі, ледь видні в темряві. Тоді десятки луків тенькнули відразу: Марек тримав три лінії лучників позаду своїх піхотинців. Стріли лягли на срібні лінії і послідували по них прямо до цілей.

Я простягла руку у марному жесті протесту. Стріли летіли. Тридцять чоловік впали відразу зрубані одним ударом, всі захисники у проломі. Солдати Марека посунули всередину, заповнюючи траншею, а решта його армії юрмилася за ними. Вони почали відтискати солдатів барона до проходу через середню стіну.

Але за кожен дюйм їм доводилося боротися. Солдати Барона щетинилися гущавиною списів і мечів, і у вузькому просторі люди Марека не могли їх дістати, не наражаючи себе на їх вістря. Соля тим часом послав ще один пакет стріл в сторону захисників. Серкан відвернувся: він почав штовхати папери, шукаючи заклинання, щоб відповісти на цей новий винахід, але він не зможе знайти його за короткий час.

Я виставила руку знову, і спробувала заклинання, яке використовував Дракон, щоб перенести упалу Касю з обриву.

— Tual, Tual, Tual, — потяглася я до променів, досягнувши їх, і вони перестрибнули на мої пальці, тремтячи. Я висунулася з вікна і вказала на стіну вежі нижче вікна. Стріли вдарили об камінь, ламаючись.

На мить я розгубилася, срібне світло тепер упало на мене. Серкан вигукнув попередження. Дюжина нових срібних ниток через відкрите вікно освітили моє горло, груди, очі. У мене був тільки один момент, щоб звести їх докупи і сліпо відкинути вбік. Стріли влетіли у вікно і забарабанили дощем по книжковій шафі, падаючи на підлогу і стілець, деякі глибоко занурились у дерево і тепер тремтіли своїм оперенням.

Я дивилася на них, занадто вражена, щоби боятися, ще не розуміючи, що я майже була проколота дюжиною стріл. Зовні знову ревнула гармата, я вже почала звикати до її шуму; Я здригнулася, майже інстинктивно, не дивлячись у вікно, все ще наполовину зачарована тим, як близько лягли стріли. Але Серкан раптово підвівся, перекидаючи стіл з паперами на ньому. Стіл гримнув об підлогу, він був досить важкий, щоб затряслися стільці. Він вхопив мене і потягнув за нього. Висока насвистуюча пісня гарматного ядра чулася все ближче і ближче.

У нас було достатньо часу, щоб зрозуміти, що повинно було статися, і мало, щоб зробити що-небудь. Я присіла під руку Серкана, вдивляючись у щілину столу, між важкими дубовими дошками. Потім гарматне ядро вдарило по підвіконню, розбивши скло на осколки і з тріском проламавши його раму. Ядро покотилося, поки кам'яна стіна не зупинила його з важким стуком, а тоді тріснуло і знайомий сірий дим поповз по підлозі.

Серкан затис долонею мій рот і ніс. Я затамувала подих, упізнавши кам'яне заклинання. У міру того як сірий туман м'яко наближався до нас, Серкан зробив швидкий жест, і у його руці з'явилася сфера блукаючого вогню. Він ущипнув її, відкриваючи отвір, а потім безсловесним, безапеляційним жестом помахав сірому диму, щоби той летів у сферу. Дим почав вповзати у неї, і сфера запінилася всередині сірим, як хмара.

Мої легені розривалися, перш ніж він закінчив і закрив отвір. Вітер голосно свистів через зяюче проломом вікно, ворушачи розкиданими аркушами і сторінками книг. Знову гуркіт. Серкан відірвав шматок тканини від стільця, вхопив ним уламок гарячого гарматного ядра і провів вартового поруч з ним, як ніби даючи аромат для гончої.

— Menya kaizha, stonnan olit, — сказав він вартовому, і дав йому поштовх у нічне небо. Той віддалився і зник, перетворившись у клаптик туману.

Все, що я могла робити пізніше, це тамувати подих. Велика частина армії Марека вже зайшла в траншею, і відтискала солдат барона до першого тунелю. Соля жбурнув ще одну пачку стріл і надав їм трохи іншої траєкторії, але не більше, Марек і його лицарі вдерлися тільки за першу стіну, підстьобуючи солдат іти вперед: я бачила, як вони використовують свої батоги для коней і списи на своїх солдатах, ведучи їх через пролом.

Ті, хто був у передніх рядах, майже наштовхувалися на леза захисників, це було жахливо. Інші солдати насідали на них, і мало-помалу солдати барона поступалися, як пробка, яку витискають з пляшки. Траншея була завалена трупами, їх було стільки, що їх клали один на одного. Солдати Марека навіть піднімалися на них, щоб стріляти у солдатів барона, і зовсім не зважали на те, що вони стоять на тілах своїх полеглих товаришів.

З другої траншеї люди барона почали кидати через стіну сфери з зіллям, приготованим Серканом. Вони приземлялися в синіх чергах солдат і поширювалися серед них, як хмара. Люди, які опинялися всередині туману, опускалися на коліна і падали, приголомшено занурюючись у сон. Але після цього у пролом увійшли ще більше солдатів, які йшли, піднімаючись над ними, нехтуючи лежачими, як мурахи.

Я відчула дикий жах, дивлячись на неможливо ганебне видовище.

— Ми недооцінили ситуацію, — сказав Серкан.

— Як він може таке робити? — сказала я, мій голос тремтів. Здавалося що Марек був рішуче налаштований на штурм і його не хвилювало, як дорого він заплатить за перемогу. Зроблена дірка в стіні його надихнула і він пішов вперед, і солдати будуть слідувати за ним на смерть, до кінця. — Він напевне заражений — я не могла знайти ніякого іншого пояснення його діям — він веде своїх людей вперед, зовсім їх не жаліючи.

— Ні, — сказав Серкан. — Марек бореться тут не за вежу. Він бореться за трон. Якщо він не здолає нас тут і зараз, то буде виглядати слабаком перед вельможами. Він загнаний у кут.

Я зрозуміла його. Марек дійсно кине у цей бій все, що має. Ціна не буде занадто високою. Інакше солдати і магія, які він вже витратив, будуть подібні грошам, викинутим на вітер, він не міг зупинитися і тримати нас в осаді, бо міг втратити все інше. Нам потрібно буде не тільки стримувати його. Ми повинні будемо боротися з ним до останньої людини, а їх у нього були ще тисячі, залишалося тільки наливати їх у бій.

Гармати ревнули ще раз, реалізовуючи чергову жахливу задумку, а потім благословенно замовкли. Пливучий вартовий Серкана опустився на них зверху і лопнув від гарячого подиху повітря. Дюжина чоловіків, які працювали на гарматах, були заморожені в статуї. Один чоловік стояв перед лівою гарматою з штовхачем, наполовину засунутим у ствол; інші схилилися над прив'язними мотузками, і якраз тягли праву гармату назад на своє місце; ще інші тримали гарматні ядра або мішки з порохом у руках: пам'ятник битві, яка ще не була закінчена.

Марек відразу наказав іншим солдатам прибрати статуї від гармат. Вони почали відтягувати або відштовхувати статуї геть, звалюючи їх у бруд. Я здригнулася, коли побачила, що вони розбивають пальці статуй, щоб вирвати з них мотузки: і хотіла закричати, що скам'янілі люди були ще живі. Але я не думала, що Марек дбатиме про це.

Статуї були важкі і робота була повільною, так що ми мали короткий перепочинок від гарматного вогню. Я трохи заспокоїлася і повернулася до Серкана.

— Якщо ми скажемо, що здаємося, — сказала я, — він послухає?

— Звичайно, — сказав Серкан. — Він присудить нас обох до смерті відразу, і ви можете також одразу перерізати дітям горло своєю рукою, але він буде тільки радий почути це. — Він почав кидати заклинання дезорієнтації, і ще один пакет срібних стріл обрушився на зовнішню стіну. Він стиснув руки і покрутив зап'ястями, дивлячись вниз. — Вранці, — сказав він нарешті. — Навіть якщо Марек готовий знищити всю свою армію, люди не можуть боротися нескінченно без відпочинку, а також без їжі і води. Якщо ми протримаємося до ранку, він буде змушений зупинитися на деякий час. Тоді він може бути готовий до переговорів. Якщо ми зможемо протриматися до ранку.

Ранок здавався так далеко.

* * *

Темп бою спав на деякий час. чоловіки Барона відступили в другу траншею повністю, заповнюючи прохід трупами ворога, так як люди Марека не могли чекати. Марек ганяв свого коня вперед і назад за стінами, киплячи люттю і з нетерпінням спостерігав, як його люди з усіх сил намагаються підготувати гармати до нової стрільби. Поруч з ним Соля втягнувся в стійкий ритм метання стріл зверху в другу траншею.

Йому таке заклинання було легше кинути, ніж нам його відхилити. Наконечники стріл були роботи Алеш. Вони хотіли знайти свій шлях до плоті, і йому залишалося тільки направляти їх. Ми ж намагалися збити їх з мети, борючись не тільки з його заклинанням, але й з силою її волі, яка молотком заковувала магію і рішучість у залізо, і навіть з природним польотом стріли. Відтягування їх в сторону було стійкою, марудною роботою, у той час як Соля кидав сріблясті орієнтири в повітря широкими легкими помахами рук, як людина, що сіє насіння, Серканові і мені доводилося діяти по черзі, кожен з нас ловив політ стріл і перенацілював; кожен раз це коштувало деяких зусиль. У нас не було ні часу, ні сил для будь-якої іншої роботи.

Встановився навіть певний ритм: стягування летячих стріл, ви ніби тягнете важку рибальську мережу, а потім пауза і відпочинок, щоб випити трохи води і розслабитися. Після Серкана до вікна йшла я. Але Соля почав ламати ритм, знову і знову. Він тримав лінії якнайдалі одну від одної, точно розраховуючи кількість часу: якраз достатньо близько, щоби ми не могли сісти і відпочити, а потім кожен раз він затримував їх на все більший і більший час, або кидав стріли у нас замість цього, або відправляв два пакети в швидкій послідовності.

— Він не може мати нескінченну кількість таких стріл, — сказала я, притулившись до стіни, вичавлена і з ниючими ногами.

— Ні, — сказав Серкан, трохи віддалено і дистанційно, з неухильним потоком уваги і магії. — Але він кидає їх менше. Він, швидше за все, хоче, щоб наша увага була відвернута до ранку.

Серкан швидко вийшов з кімнати після закінчення його наступного чергування, і приніс запечатану скляну банку з лабораторії, повну вишень в сиропі. Він тримав великий срібний самовар на столі в дальньому кутку бібліотеки, з якого іноді пив чай: самовар пережив розорення від гарматного ядра, хоча тонка скляна чашка впала і розбилася. Він налив чаю у дві чашки, і підштовхнув банку вишень до мене.

Це були глибокого винного кольору червоні вишні з садів за межами Вйосни, на півдорозі вниз по долині, які зберігалися в цукрі і сиропі. Я узяла дві ложки вишень з банки і жадібно облизала ложку до чистоти. Вони були як запах дому для мене, і вільна магія долини відпочивала у них. Він узяв собі три, і розмірено шкрябав ложкою по краю баночки, як ніби намагаючись бути обережним, навіть зараз, і не взяти забагато. Я відвернулася і випила свій чай із задоволенням, тримаючи чашку обома руками. Це була тепла ніч, але я відчувала себе замерзлою.

— Лягайте і трохи поспіть, — сказав Серкан. — Він, швидше за все, спробує остаточний штурм ближче до ранку.

Гармата знову вистрілила, але не наробила багато шкоди: я здогадувалася, що всі люди, які дійсно знали, як з ними працювати, були спіймані кам'яним заклинанням. Деякі з ядер не долітали, сіючи смерть серед людей Марека, або злітали занадто високо, і пролітали повз вежу. Стіни трималися. Солдати Барона усіяли тунель у другій траншеї піками і списами, поклали на них свої ковдри і намети і таким чином захистили себе від стріл зверху.

Я відчула себе сонною після того, як випила чаю, втомленою і отупілою, як ніж, яким довго користувалися, не заточуючи. Я загнула край килима один раз, щоб зробити підвищення для голови, і відчула себе дуже зручно, коли лягла на нього. Але сон не приходив. Срібні спалахи у верхній частині віконної рами і на стелі продовжувалися з випадковими інтервалами. Дзюрчання голосу Серкана, який відводив їх в сторону, здавалося далеким-далеким. Його лице ховалося в тіні, і профіль лише деколи окреслювався на стіні. Підлога вежі під моєю щокою і вухом злегка тремтіли після пострілів гармат, як далекі важкі кроки гіганта, який поволі наближався.

Я закрила очі і спробувала ні про що не думати, моє дихання сповільнилося. Можливо я спала лише мить; тому що сіла, ривком вирвавшись з нього. Серкан дивився вниз через розбите вікно. Стрілянина припинилася. Я відштовхнулася від килима і приєдналася до нього.

Лицарі і слуги юрмилися навколо павільйону Марека як бджоли. З намету вийшла королева. Вона була в обладунках і кольчузі і простому білому одязі, і в одній руці тримала меч. Марек під'їхав до неї на коні, нахилився і щось сказав; вона підняла до нього своє обличчя, ясне і важке, як сталь.

— Вони віддадуть дітей Вудові, як Василь віддав мене! — закричала вона йому, і її голос задзвенів досить голосно, щоб його чути. — Нехай вони спершу спробують порізати мене на шматки!

Марек заколивався, а потім зістрибнув з коня і закликав до щита; він оголив свій меч. Решта його лицарів опустилися на коліно поруч з ним, Соля був біля нього збоку. Я безпорадно подивилася на Серкана. Я майже відчувала, що Марек заслуговує смерті — після того, як він привів так багато своїх людей до небуття; але якщо він дійсно вірив, що ми мали на увазі зробити щось жахливе з дітьми…

— Як він міг у це повірити? — Запитала я.

— Інакше йому довелося би переконувати себе, що все інше було збігом обставин. — сказав Серкан, шукаючи щось на своїх книжкових полицях. — Це брехня, що відповідає його бажанням. — Він підняв один фоліант обома руками, масивний, майже у три фути довжиною. Я простягла руки, щоб допомогти йому і мимоволі відсмикнула руки геть: він був оправлений у почорнілу шкіру, яка була жахливо липкою на дотик, липкою таким чином, ніби хотіла розчинити мої пальці.

— Так, я знаю, — сказав він, важко несучи його до свого столу для читання. — Це чаклунський текст; і огидний. Але я вважаю за краще похоронити небіжчиків два рази, ніж ще більше живих.

Заклинання було написано в довгому старомодному стилі. Я намагалася допомогти йому прочитати його, але не могла; я відсахнулася навіть від перших слів. Змістом цього заклинання була смерть — від початку до кінця книги. Я не могла навіть дивитися на неї. Серкан насупився, зрештою вдавшись до своєї звичайної роздратованої манери.

— Ви хочете бути сентиментальною? — зажадав він. — Ні і ще раз ні. Хіба не один чорт? Не зважайте; ідіть і спробуйте сповільнити їх.

Я відскочила, бажаючи опинитися подалі від цієї книги, і поспішила до вікна. Я захопила шматочки щебеню і піску з підлоги і спробувала до них закляття дощу. Дощ з пилу і гальки посипався на солдатів Марека. Вони ховалися, поклавши руки над головами, але королеву це не зупинило. Вона пройшла через пролом в стіні; і пішла по трупах, подолом сорочки вбираючи кров.

Марек і його лицарі виросли біля неї, тримаючи свої щити над головами. Я кинула важкі камені на них, зверху вниз, великі шматки, які були у стінах, але навіть якщо деякі з них падали вниз на коліна, більшість залишилися в безпеці, ховаючись під щитами. Вони підійшли до проходу, і почали хапати трупи і відтягувати убік. Солдати Барона напали на них зі списами. лицарі Марека приймали удари на щити і броню. І не припиняли роботу: півдюжини з них впало, тіло в повній блискучій броні стрибнуло на списи і померло. Але вони натисли, пробили отвір, і королева увійшла всередину.

Я не могла бачити боротьбу всередині тунелю, але це було швидко. Кров вибігла з проходу, чорна в факелах світла, а потім королева вже крокувала по іншій стороні. Вона кинула вниз голову людини, яка схопила її вільну руку, рубанувши рукою по шиї. Захисники почали задкувати від неї в страху. Марек і його лицарі, розкидані навколо неї, сіяли смерть і вбивство, і його піхотинці влилися в траншею позаду них. Соля юшив магією в білих хрустких потоках вогню.

Люди Барона почали швидко відходити назад, задкуючи, спотикаючись власними ногами, подалі від королеви. Я уявила Касю з мечем, той же вид жаху. Королева знову і знову піднімала меч, била і ламала з жорстокою практичністю, і жоден з мечів не міг проколоти її. Марек тріумфально вигукнув. Люди Барона всередині останньої стіни піднялися на вершину стіни і намагалися обстріляти королеву зверху. Але стріли не могли пробити її шкіру.

Я повернулася і витягнула одну стрілу з чорним оперенням з книжкової шафи, де вона засіла, одну з стріл, якими Соля стріляв у мене, зроблену Алеш. Я взяла її до вікна і зупинилася. Мої руки тряслися. Я не бачила, що ще можна було зробити. Жодна інша стріла не могла її зупинити. Але якщо я вб'ю королеву, Марек ніколи не послухає нас, ніколи; мені доведеться також вбити і його. Якщо я вб'ю її… — Ця думка була дивною і болючою — вона була маленькою і далеко на землі, лялька а не людина, її рука піднімалася і опускалася.

— Хвилинку, — сказав Серкан. Я позадкувала, помилувана і рада цьому, хоч повинна була закрити мої вуха, поки він читав довгі тремтячі слова свого заклинання. Вітер вилетів через вікно, зачепивши мою шкіру, як волога, жирна долоня, пахнучи гниллю і залізом. Він продовжував дути, стійкий і жахливий, і внизу в траншеях нескінченні трупи мерців почали повільно підніматися.

Вони залишали свої мечі на землі. Їм не потрібно було ніякої зброї. Вони не намагалися битися з солдатами, а просто протягували до них свої руки і оточували, вдвох і втрьох одну людину, зупиняючи її. У траншеях вже було більше мертвих, ніж живих, і всі мерці служили заклинанню Дракона. Солдати Марека полосували і різали їх в нестямі, але померлі не кровоточили. Їхні обличчя були обвислі, порожні і незацікавлені.

Деякі з них побрели по траншеї, щоб вхопитися за лицарів, повисли на руках і ногах королеви, зупинивши її. Але вона відкинула їх, а лицарі в обладунках потрощили їх кості палашами. Люди Барона були в жаху від закляття, як і Марек; вони дерлися назад від мертвих так само як від безжальної королеви. Тоді вона рушила вперед до них. Мертві стримували решту армії, і люди барона зупинили просування лицарів за нею, але вона не зупинилася.

Уже не було нічого білого внизу її одягу. Він був закривавлений від землі до колін; її сорочка вверху місцями теж стала червоною. Її руки і меч були червоними, а обличчя було забризкане кров'ю. Я подивилася на стрілу і доторкнулася до магії Алеш; я відчувала прагнення стріли летіти, шукати теплу живу плоть. Кінчик стріли був затуплений; я заточила його пальцями, натискаючи так, як я бачила, коли Алеш заточувала свій меч. Я штовхнула у нього трохи більше магії, і відчула, як стіла поважчала у моїй руці, повна смерті.

— У стегно, — сказала я, боячись убивства. Звичайно, цоьго було б достатньо, щоб зупинити королеву. Я вказала їй на неї, і кинула.

Стріла пірнула прямо вниз, радісно насвистуючи свою пісню. Вона вдарила у ногу королеви високо на стегні, пробившись через кольчугу. І застрягла там, увійшовши наполовину у стегно. Не було ніякої крові. Королева витягнула стрілу і відкинула її вбік. Вона подивилася в сторону вікна, коротким поглядом. Я відсахнулася. Вона повернулася до різанини.

Моє обличчя пекло, як ніби вона мене вдарила, зі знайомим гострим порожнистим тиском над мостом мого носа.

— Вуд, — сказала я вголос.

— Що? — сказав Серкан.

— Вуд, — сказала я. — Вуд у ній. — Кожне заклинання, яке ми кинули на королеву, кожне очищення, святі мощі, кожне випробування — нічого з цього не мало значення. Я раптом стала впевненою. Це Вуд дивився на мене. Вуд знайшов спосіб ховатися.

Я повернулася до нього.

— The Summoning, — сказала я. — Серкан, ми повинні показати їм. Мареку і Соля, усім їхнім солдатам. Щоб вони побачили, що вона прийнята Вудом.

— І ви думаєте, що він у це повірить? — сказав він. Він виглянув у вікно, і через мить сказав: — Добре. Ми втратили стіни в будь-якому випадку. Давайте заберемо вижилих всередину вежі. І сподіваюся, що двері протримаються досить довго, щоб прочитати заклинання.

Розділ 28

Ми спустилися у великий зал і відкрили двері. Люди Барона ринули всередину — жахливо мало з тих, хто був спочатку. Сто чоловік, можливо. Вони юрмилися в залі і внизу на сходах в підвал, усі невиразні і вичерпані, з обличчями, на яких один жах змінювався іншим. Вони були раді увійти всередину, але здригалися і відверталися від Серкана і від мене. Навіть барон дивився на нас косо.

— Це не було їхне чарівництво, — сказав він, коли підійшов і став перед Серканом у залі, його люди завихрилися по обидві сторони від нас, утворюючи коло. — Мертві люди.

— Ні, і якщо ви хочете втратити решту ще живих тепер, скажіть мені, і я буду впевнений у цьому, і збережу ваші ніжні почуття наступного разу. — Серкан був виснажений, я відчувала себе так само. Мені було цікаво, як довго я спала, але я не хотіла питати зараз. — Нехай вони отримають відпочинок і їжу яку можуть знайти внизу.

Незабаром Кася проштовхнулася вгору по сходах, через нагромадження солдатів; барон відправив поранених і сильно виснажених людей вниз; з ним залишилися тільки кілька його кращих людей.

— Вони п'ють вино і пиво з бочок, — сказала вона мені пошепки. — Я не думаю, що дітям там буде безпечно. Агнешка, що відбувається?

Серкан забрався на поміст і поклав Summoning на свій трон. Він вилаявся.

— Це останнє, що нам зараз потрібно. Ідіть туди і перетворіть все в сидр, — наказав він мені. Я побігла вниз з Касею. Солдати вже пили — з складених рук і шоломів, або просто робили отвори в бочках і ловили струмки ротом, або перекидали пляшки у рот; деякі з них вже сварилися. Перекрикуючись там, де було вино, вони відчували себе безпечніше, ніж коли бачили жахи, посталих мерців і бійню.

Кася відштовхувала їх з мого шляху, і вони не наважувалися боротися з нею, коли бачили мене за її спиною; Я встала біля найбільшої бочки і поклала руки на неї.

— Lirintalem, — сказала я, з втомленим «пуш» магії, і осіла, коли вона втекла від мене і затремтіла у всіх пляшках і бочках. Солдати продовжували штовхатись, щоб схопити пляшки; пройде ще якийсь час, перш ніж вони зрозуміють, що не отримали ніякого вина.

Кася обережно торкнулася мого плеча, і я повернулася і міцно обійняла її на одну хвильку, радіючи з її присутності.

— Я повинна йти назад, — сказала я. — Тримай дітей у безпеці.

— Може мені піти з тобою? — тихо сказала вона.

— Тримай дітей у безпеці, — сказала я. — Якщо у тебе не буде виходу… — я схопила її за руку і повела до далекої стіни підвалу. Сташек і Маріша сиділи там, уже прокинувшись, і насторожено дивилися на солдатів; Маріша ще потирала очі. Я поклала руки на стіну і знайшла край проходу. Я вклала руку Касі в тріщину, показаши їй, де вона знаходиться, а потім витягнула тонку лінію магії з неї, у формі ручки.

— Натиснеш на двері, зайдеш всередину, і закриєш, — сказала я. Тоді поклала мою руку у повітря і сказала:

— HatoL, — витягаючи меча Алеш з повітря позаду мене. Я простягнула меч їй. — Тримай це теж.

Вона кивнула, і перекинула короткий меч через плече. Я поцілувала її останній раз, і побігла назад наверх.

* * *

Люди Барона всі були всередині. Стіни все ще служили нам: гармати Марека не могли дістати до дверей. Дехто з людей барона піднявся до стрілковидних щілинних вікон по обидва боки від дверей і тепер стріляв вниз по солдатах. Важкі бухання приземлилися біля дверей, один раз з яскравим спалахом магії; Почулися крики і шум.

— Вони підкладають вогонь до дверей, — сказав один з солдатів, що був біля вікна, коли я повернулася до великого залу.

— Нехай собі, — сказав Серкан, не піднімаючи голови. Я приєдналася до нього на узвишші. Він реорганізував великий трон, тепер перед ним був стіл з простою лавкою на два місця, з підставкою для книги посередині. Важкий том Виклику лежав на ній, чекаючи, знайомий і до сих пір дивний. Я дозволила собі повільно опуститися в крісло і провести пальцями по обкладинці: золоті тиснені букви, слабо гули, подібно до далеких бджіл. Я так втомилася, що навіть мої пальці дрижали.

Ми відкрили книгу і почали читати. Голос Серкана декламував ясно і стійко, що було добре, і повільно туман втоми над моєю головою зник. Я гула і співала, і бурмотіла слова навколо нього. Солдати навколо нас затихли; вони розташувалися на лавах уздовж стін, слухаючи, як ніби були в таверні і слухали хорошу співачку і сумну пісню, пізно вночі. Їхні обличчя були смутно спантеличені, намагаючись слідувати за історією, намагаючись зрозуміти, про що вона, навіть коли заклинання тягнуло їх вперед.

Воно тягнуло і мене разом з ними, і я була рада, що втрачаю себе в ньому. Всі жахи дня не зникли, але Виклик зробив їх тільки однією частиною історії, не найважливішою. Магія будувала щось інше, яскраве і чисте. Я відчувала, що заклинання піднімається, як друга вежа. Ми могли би відкрити двері, коли будемо готові, і пролити світло у двір перед воротами. За вікном небо ставало світлішим: підходило сонце.

Двері скрипіли від тиску. Щось повзло під ними, над ними, через щілину між двома дверима. Солдати, які були найближчі до них, вигукнули попередження. Тонкі тіні, звиваючись, просочувалися через кожну крихітну тріщину, вузько і швидко, як змії: звивалися вусиками виноградної лози і коренів, які зруйнують дерево і камінь, якщо знайдуть спосіб опинитися всередині. Вони повзли по дверях, як морозний візерунок по склі, стискаючи і охоплюючи їх, і знайомий, дуже солодкий запах відкочувався від них.

Це був Вуд. Вражаюче відкритий зараз, як ніби він знав, що ми робимо, і що ми збиралися викрити обман. Солдати барона почали рубати вусики мечами і ножами, боячись: вони знали про Вуд достатньо, щоб упізнати його. Але ще більше лоз почали лізти через тріщини і щілини, яких побільшало. Зовні таран Марека вдарив знову, і двері здригнулися від верху до низу. Лози дісталися до залізних скоб, тримаючих поперечну балку і опутали їх. Іржа поширювалася оранжево-червоним нальотом так само швидко, як лилася кров, робота століть була стиснута в хвилини. Вусики залізали під скоби, згортались навколо болтів і люто смикали їх взад і вперед. Скоби почали стукати.

Серкан і я вже не могли зупинитися. Ми продовжували читання, спотикаючись в поспіху, перевертаючи сторінки так швидко, як могли. Але Виклик жадав свого темпу. І не бажав будуватися поспіхом. Будівля магії, яку ми зводили, хиталася від нашої швидкості, і нам загрожувала втрата нитки своєї власної історії. Виклик міг впасти у нашу свідомість і зруйнувати її.

З гучним ламаним тріском відійшов убік великий кут в нижній частині правої половинки дверей. Ще більше лоз вповзли всередину через отвір, більш товстих і довгих, розмотуючись. Деякі з них хапалися за зброю солдатів, виривали мечі з їхніх рук, відкидали тіла вбік. Інші знайшли важку балку дверей, згорнулися навколо неї і потягнули її вбік, повільно, дюйм за дюймом, поки вона не виковзнула з першого кронштейна повністю. Тоді таран за дверима вдарив знову, друга скоба відірвалася від дверей, і вони розійшлися, широко відкриваючись, збиваючи людей поблизу.

Марек був на іншій стороні, на коні, стоячи в стременах, і дув у ріг. Його обличчя було яскраве жагою крові і люті, і так наповнене ними, що він навіть не подивився, чому двері так раптово відкрилися. Лози заповзали в землю навколо сходів, у густі темні гнізда тіней по кутах і в щілини зламаних дверей, ледь помітних у ранковому світлі. Марек повів коня прямо вверх по сходах і через дверний отвір, і всі його лицарі ринули за ним. Їх мечі піднімалися й опускалися в кривавому дощі, і солдати барона були наколоті на списи. Коні зводилися і били ногами в повітрі, коли люди помирали навколо них.

Сльози падали з мого обличчя на сторінки книги. Але я не могла припинити читання. Потім щось мене вдарило, жорсткий удар, який вибив все моє дихання. Заклинання зісковзнуло з мого язика. Досконала тиша у вухах спочатку, а потім порожнистий відлунюючий рев навколо мене і Серкана заглушив всі інші звуки, не торкаючись нас; як ніби ми були безпосередньо у вузькому оці грози всередині якогось смерчу, сірий лютий дощ зашаленів навкруги, не торкаючись нас.

У повітрі і на підвищенні з'явилися тріщини, які почали відкриватися, розходячись, вони пройшли через книгу, через стілець, через поміст, через підлоги і стіну. Це не були тріщини в дереві і камені; це були тріщини в світі. Всередині них не було нічого, крім плоскої темної відсутності. Гарна золота будівля Виклику склалася у себе і затонула як камінь, зникаючий у глибокій воді. Серкан взяв мене за руку, витягнув з крісла і повів мене вниз з помосту. Стілець упав, як і весь поміст, і все відлетіло в порожнечу.

Серкан ще тримав заклинання, або, вірніше, утримував його на місці, повторюючи свою останню лінію знову і знову. Я намагалася повторювати за ним, тільки наспівуючи, але моє дихання зникало. Я відчувала себе дуже дивно. Моє плече пульсувало, але коли я подивився на нього, здавалося, що на ньому не було ніякої рани. Потім я подивилася далі, повільніше. Стріла виступала з мене, трохи нижче рівня моїх грудей. Я дивилася на неї спантеличено. Я не відчувала її взагалі.

Високі красиві вітражі вилетіли зі слабкими приглушеними ударами, коли тріщини досягли їх, утворивши душ з кольорового скла. Тріщини поширювалися. Солдати зникали в них з криками, які обривалися, коли їх поглинала темінь. Шматки кам'яних стін і підлоги зникали теж. Стіни вежі застогнали.

Серкан тримав решту заклинання на межі, ледь-ледь, як людина, що намагається контролювати збожеволілого коня. Я спробувала відштовхнути його магію, щоб зупинити це божевілля. Він підтримував мене, всю мою вагу, його рука охоплювала мене залізним обручем. Мої ноги не відчували підлоги. Мої груди почали боліти аж тепер, різким шокуючим болем, як ніби моє тіло нарешті прокинулося і зауважило, що щось дуже сильно не так. Я не могла дихати, не могла кричати, і не міг вдихнути досить повітря. Солдати все ще боролися в декількох місцях, а інші просто бігли з вежі, намагаючись утекти від простору всередині, який руйнувався. Я побачила Марека на ногах, він звільнився від свого мертвого коня, який намагався перестрибнути через щілину, яка була на підлозі перед ним.

Між зруйнованими дверима з'явилася королева, у сяючому позаду неї білому світлі, і на мить я подумала, що замість жінки там було серце-дерево, зі сріблястою корою, яка тяглася від підлоги до стелі. Потім Серкан потягнув мене на сходи, і повів вниз. Вежа здригалась, і камені скочувалися по сходах позаду нас. Серкан виспівував свою останню лінію заклинання з кожним кроком, зберігаючи заклинання від остаточного розриву і я не могла йому допомогти.

* * *

Я знову відкрла очі і побачила Касю на колінах поруч зі мною, стривожену. У повітрі було повно пилу, але тремтіння стін нарешті припинилося. Я притулилася до стіни підвалу; ми перебували під землею. Я не пам'ятала, як пройшла решту шляху вниз по сходах. Поруч барон кричав і давав вказівки кільком вижилим солдатам; вони штовхали стійки для вина і котили бочки, будуючи барикаду в нижній частині сходів, більша частина яких розсипалася каменем. Я могла бачити сонячне світло, що летіло зверху вниз, з повороту наверху сходів. Серкан був поруч зі мною, все ще повторюючи ту ж лінію, знову і знову, його голос захрип.

Він поставив поруч мене замкнену шафку з металу; з підпалинами навколо ручки і жестом попросив Касю відкрити її. Вона взялася за ручку. Зі щілини замка вирвалося полум'я і оточило її руки, але вона зціпила зуби і зламала її, відкривши сейф. Всередині було кілька невеликих банок зі слабо поблискуючим зіллям. Серкан взяв одну з них і вказав на мене. Кася подивилася на нього, а потім вниз на стрілу. — Я повинна витягнути її? — спитала вона. Він зробив висмикуючий жест, вона сковтнула і кивнула. тоді опустилася на коліна поруч зі мною знову і сказала,

— Агнешка, тримайся.

Вона взяла стрілу обома руками і обламала оперений кінець, який все ще стирчав з моїх грудей. Вістря стрілки здригнулося всередині мене. Я відкрила рот і закрила, в агонії мовчання. Я не могла дихати. Поспішаючи, вона зрізала найбільші зазубрини на місці зламу і зробила її такою гладкою, як тільки могла, а потім повернула мене набік, до стіни, і одним жахливим пушем проштовхнула стрілу через решту мого тіла. Вона спіймала вістря, що вийшло з моєї спини і витягла його, разом з древком.

Я застогнала, і моя гаряча кров ринула по мені спереду і ззаду. Серкан відкрив банку. Він налив рідину в чашку руки і тепер втирав у мою шкіру, і вдавлював у відкриту рану. Рідина жахливо пекла. Я спробувала відштовхнути його слабкою рукою. Він проігнорував мене, відтягнувши плаття в сторону, щоб отримати більше місця; потім Кася перевернула мене на живіт, і вони разом влили еліксир в рану на спині. Тоді я закричала — я раптом змогла закричати. Кася дала мені мені в зуби складену тканину, щоб вкусити; Я вкусила і завмерла з цим відчуттям.

Біль поволі наростав. Я відірвалася від них і спробувала втиснути себе в стіну, у прохолодний твердий камінь, як як ніби хотіла стати його частиною, байдужою і холодною. Я дряпала нігтями по одежі, рука Касі лежала на моєму плечі, а потім найгірше залишилося позаду. Хід крові сповільнивсяся і припинився. Я отримала можливість знову бачити і чути: бій на сходах, тьмяний брязкіт мечів, що вдарялися один до одного і до каменю, вигуки і стогін бійців, і знову дзвін. Через барикаду текла кров.

Серкан сів спиною до стіни поруч зі мною, його губи все ще рухалися, але майже беззвучно, його очі стислися від напруги. Summoning був схожий на пісочний замок, змитий з одного боку, інші сторони були готові сповзти вниз; він тримав їх однією сирою силою. Якщо вони впадуть, подумала я, то Ніщо поглине всю вежу, поглине нас і залишить порожній пустий отвір у світі, а потім закриє і його; на схилі гори залишаться камені, щоб заповнити з'їдену одноразову западину в землі, як ніби ми всі ніколи не існували.

Він відкрив очі і подивився на мене. Він вказав на Касю, на дітей, які скупчилися позаду неї, і заглядали, боячись, з-за бочки у бік сходів. Серкан жестом вказав знову: Іди. Він мав на увазі мене — щоб я взяла їх і втекла, перенесла куди-небудь. Я завагалася, і його очі гнівно блиснули на мене; він махнув рукою на порожню підлогу. Книга зникла: Виклик руйнувався. Ми не могли закінчити заклинання, і його сила зрештою вичерпається.

Я вдихнула, з'єднала мою руку з його, і повернулася до заклинання. Він чинив опір. Я тихо наспівувала перші, короткі склади у повітря, шукаючи шлях. Ми не мали карти зі стежкою більше, і я не пам'ятала слів, але ми робили це раніше. Я згадала, де ми зупинилися, що ми намагалися побудувати. Я підштовхнула вгору більше піску до стін і вирила рів проти майбутніх хвиль; Я зробила його глибоким і широким. Я наспівувала, складаючи шматочки історій і пісень. І почала збирати вежу знову у моїй голові. Він стримався, збитий з пантелику, не знаючи, як мені допомогти. Я заспівала знайомий йому мотив, доклавши трохи слів, як ніби дала йому в руки жменю мокрої гальки, і він повільно взяв її у мене, повторюючи повільно і точно і навіть закладаючи камені один за іншим навколо основи мокрої стіни, зміцнюючи нашу вежу, яка знову потяглася вгору.

Робота зміцнила нас, і ще більше об'єднала на цей раз. Але ми зупинилися. Я продовжувала шукати, тикаючись туди-сюди, щоб знайти шлях і показати йому. Я наклала ще більше піску і наростила гладкі стіни; разом ми поставили на верхню частину тріпочучий вимпел. Мені все ще не вистачало дихання. Я відчувала дивне зморщення у моїх грудях і глибокий щільний біль, де зілля ще зцілювало мене, але магія ясно текла через мене, яскрава, швидка, наповнююча.

Солдати кричали. Останні люди барона дерлися тепер через барикаду з іншого боку, більшість з них були без меча і тільки намагалися втекти. Світло бризнуло вниз по сходах, крики затихали перед ним. Солдати потягнулися знову, допомагаючи один одному збігти вниз. Їх залишилося дуже мало. Нападаючі зупинилися, солдати пройшли через барикаду і кинули останні палиці і великі залізні котли на вершину, перекриваючи прохід, настільки вони могли. Голос Марека скомандував атаку, і я побачила золоте волосся королеви нагорі. Солдати барона тицяли списами у атакуючих, намагаючись ухилитися від їхніх. Барикада розвалювалася.

Ми до цих пір не могли дозволити заклинанню зникнути. Кася відкрила двері у гробницю.

— Вниз, швидко! — скомандувала вона дітям. Вони подалися по сходах. Вона схопила мене за руку і допомогла підвестися; Серкан насилу піднявся на ноги сам. Вона штовхнула нас всередину, взяла свій меч з підлоги, і вхопила ще одну запечатану банку з сейфа.

— Сюди! — крикнула вона до чоловіків. Вони зайшли після нас, похитуючись.

Виклик пішов з нами. Я йшла по крутих сходах, Серкан був позаду мене, і магія співала між нами. Я почула скрип вище, і сходи потемніли: вгорі хтось закрив двері. Лінія старих символів світилася в напівтемряві по стінах і бурмотіла — ледь-ледь, і я виявила, що зміни нашої роботи м'яко ковзають проти їх магії. Дуже тонко моє почуття нашої внутрішньої вежі змінилося; вона стала вищою і ширшою, сформувавши тераси і вікна, золотий купол на вершині, стіни з блідо-білого каменю, вписаного в сріблисті колони башт. Голос Серкана сповільнився; він теж бачив її: стару, давно втрачену вежу. Світло світанку сяяло навколо нас.

Ми висипали в круглу кімнату в нижній частині сходів. Повітря було душним, його не вистачало на всіх, поки Кася не взяла один зі старих залізних свічників, використавши його як таран, щоб вибити ним цеглу і зробити діру у гробницю. Холодне повітря війнуло на нас, і вона штовхнула дітей всередину, і сказала їм, щоб ті сховалися за труну старого короля.

Далеко вгорі почали довбати камінь. Королева вела Марека і його людей до нас. Кілька десятків солдатів розташувалися в круглій кімнатці біля стін, їх обличчя були повні страху. Вони носили жовті накидки, або те, що від них залишилося, так що вони були з нами, але я не впізнавала їхніх облич. І не бачила барона. Мечі знову задзвеніли на віддалені: останні солдати Жовтих боліт ще билися на сходах. Світло Виклику швидко добудовувало вежу.

Марек зарізав останню людину і штовхнув тіло зі сходів на підлогу. Солдати стрибнули вперед, щоб зустрітися з ним, майже жадібно: по крайній мірі, він був ворогом, і це мало сенс; хтось, кого можна було перемогти. Але Марек зустрів занесений меч щитом, пірнув під ним і встромив свій меч у тіло солдата; а потім обернувся і стяв голову іншому; ударивши ще одну людину ефесом, він закінчив замах назад, і завдав удару вперед, щоб вразити ще одного в очі. Кася стояла поруч зі мною, і скрикнула у протесті, її меч піднявся, але вони були убиті, перш ніж вона навіть закінчила кричати.

Але ми закінчили Summoning. Я проспівала три останніх слова і Серкан проспівав їх після мене, а потім ми проспівали їх разом ще раз. Засяяло світло, пройшовши через кімнату, і знову, як минулого разу, освітило зсередини мармурові стіни. Марек проштовхався вперед в гробницю, відступив і королева зайшла за ним.

Її меч висів на поясі, з нього капала кров. Її обличчя було спокійним, жорстким і незворушним. Світло сяяло на ній і через неї, стійке і глибоке; не було ніяких слідів зараження. Марек теж був чистий, як і Соля за ним — з жорстким блискучим поглядом егоїзму і гордості, як у шипованих стін цитаделі. Але не такий, як у королеви. Я дивилася на неї, важко дихаючи, збита з пантелику. Зараження всередині неї не було. Там не було взагалі нічого. Світло Виклику просвічувало її наскрізь. Вона зігнила всередині, і її тіло було тільки шкірою кори навколо порожнього простору. Під нею не було нічого, що можна було поранити. Я зрозуміла занадто пізно: ми пішли, щоб врятувати королеву Анну, так що Вуд дав нам те, що ми шукали. Але те, що ми знайшли, було тільки порожнистим залишком, фрагментом ядра серце-дерева. Маріонетка, порожня і чекаюча, поки ми не закінчили всі наші випробування, переконалася в тому, що не було нічого небезпечного, і Вуд міг простягнути руку і взяти здобич.

Світло продовжувало литися на неї і повільно змінювало її, я ніби знову побачила хмароподібну форму і побачила кору дерева замість обличчя жінки. Вуд був там — і це було єдине, що відбивало світло. Золоті пасма її волосся були блідими прожилками листя, і її кінцівки були гілками, і її ноги були довгим корінням, яке вповзало у підлогу, корінням, яке йшло глибоко в землю.

Вона дивилася на стіну позаду нас, на могилу з синім полум'ям, і в перший раз її обличчя змінилося і скрутилося, як у тонкої верби при сильному вітрі, коли буря лютує у верхівках дерев. Кора Вуду зникла з її обличчя, показуючи, що було раніше.

Молочно-бліде обличчя королеви Ганни вислизнуло з-під кори і розмилося, як сіжа фарба змивається проточною водою. Під ним була ще одна королева, вся у коричневому, зеленому і золотому, її шкіра мала відтінок кори вільхи, а її волосся було темно-зеленим, майже чорним, під червоним, золотим і осінньо-коричневим обручем. Хтось вплів золоті нитки і білі стрічки у її волосся, і вона була одягнена в біле плаття, яке сиділо на ній трохи неправильно; ніби вона одягла його, не надавши цьому ніякого значення.

Я побачила тіло похованого у гробниці царя між нею і нами. Його несли шестеро людей на білій основі, його обличчя було нерухомим, а закриті очі виділялися молочним кольором. Вони принесли його в гробницю і м'яко опустили у великий кам'яний гріб, склавши тканину над його тілом.

В світлі Виклику з'явилися кілька інших людей, які зайшли в гробницю. Вона нахилилася над труною. На її обличчі не було ніякої печалі, тільки розгублена плутанина, як ніби вона чогось не розуміла. Вона торкнулася обличчя мерця, торкнулися повік його очей незвичайно довгими пальцями руки, схожими на гілочки. Він не ворухнувся. Вона здригнулася і відвела руку, відступивши в сторону. Чоловіки поклали кришку на труну, і над нею спалахнуло синє полум'я. Вона дивилася на це, як і раніше спантеличена.

Один з присутніх чоловіків заговорив з нею, кажучи їй, що вона може залишатися тут стільки, скільки хоче; він вклонився, і, нахилившись, вийшов з гробниці через отвір, залишивши її одну. Було щось в його обличчі, коли він відвернувся від неї, і що Виклик вловив — щось холодне і визначене.

Лісова королева не бачила цього. Вона стояла біля кам'яної скрині, її руки лягли на її неї зверху, вона ніби нічого не розуміла, як мала Маріша. Вона не розуміла смерті. Вона дивилася на блакитне полум'я, спостерігаючи за його язиками; вона повернулася навколо в голій кам'яній кімнаті, дивлячись навколо зі зболеним, враженим обличчям. А потім вона зупинилася і подивилася на стіну. Цеглини в невеликому отворі вже були закладені. Вона опинилася всередині гробниці.

Вона дивилася якусь мить, а потім кинулася вперед і опустилася на коліна перед залишеним отвором. Чоловіки вже закладали останні цеглини, швидко працюючи, в той час як холодне обличчя чоловіка кидало чаклунство, синьо-срібне світло било з його рук на цегли, скріплюючи їх разом. Вона простягла руку через діру в знак протесту. Він не відповів їй; і не подивився на її обличчя. Жоден з них не дивився на неї. Вони закрили стіну останнім блоком, заштовхнувши її руку назад в кімнату.

Вона встала, самотня. Вона була вражена, розгнівана, у повному замішанні; але вона ще не боялася. Вона підняла руку, маючи на увазі щось робити. Але синє полум'я стрибало по кам'яній гробниці. Букви на стінах ловили світло, сяючи, завершуючи довге сходження по сходах. Вона повернулася, і я змогла прочитати їх разом з нею: ЗАЛИШЕНІ ТУТ НАЗАВЖДИ, У ВІЧНОМУ СПОКОЇ, НІКУДИ НЕ РУХАЮЧИСЬ, НІКОЛИ НЕ ПОКИДАЮЧИ, і це була не просто епітафія. Це була не могила; це була в'язниця. Тюрма, щоб втримати її. Вона повернулася, і налягла на стіни, вона марно намагалася протиставити каменю хоч щось, чи знайти пальцями тріщини. Гнів виріс у ній. Камінь закрив її в холодній гробниці. Вони добували його з коренів гір. Вона не могла вийти… не могла…

Королева Вуду відкинула спогади геть. Світло Виклику погасло і втекло у камені гробниці, як вода. Серкан відсахнувся; я мало не впала. Ми повернулися у круглу кімнату, але страх королеви ще гримів напроти внутрішньої частини моїх ребер, як б'ється птах, відбиваючи себе від стін. Закрита від сонця, закрита від води, з щілиною для повітря. І вона до сих пір не може померти. Вона не померла.

Вона стояла серед нас, тепер тільки наполовину прихована за лицем королеви Ганни, але більше не була нашою королевою. Вона боролася і знайшла вихід, так чи інакше. Вона вийшла, а потім вона… Знищила їх? Убила, і не тільки їх, але і їх коханців, дітей, всіх людей навколо них; вона пожирала їх, ставши настільки ж жахливою, як і вони. І вона створила Вуд.

Вона тихо прошипіла у темряві, і це було не шипіння змії, а шелест листя, скрип дерев гілок, що гнуться на вітрі, і коли вона зробила крок вперед, лози прийшли у рух по сходах позаду неї, захоплюючи всіх людей за щиколотки, зап'ястя, горло, відтягуючи їх до стін і стелі, геть з її шляху.

Серкан і я насилу стояли на ногах. Кася стала перед нами як щит і рубала лози, які повзли до нас, зберігаючи нас вільними, але інші поповзли поряд всередину гробниці. Вони обвилися навколо дітей і потягли їх до виходу, Маріша закричала, а Сташек ламав виноградні лози, поки вони не схопили його руку. Кася зробила крок в сторону від нас до дітей, її обличчя було в муках, вона не була в змозі захистити нас усіх.

А потім Марек зробив крок вперед. Він полоснув по лозах, одій і другій, власним мечем, блискучим по краях. Він став між королевою і дітьми, і відкинув їх своїм щитом назад в безпеку гробниці. І став перед королевою. Вона зупинилася перед ним, і він сказав:

— Мамо, — відчайдушно, і опустив свій меч, щоб схопити її за зап'ястя. Він подивився на її обличчя, коли вона повільно повернулася до нього. — Мамо, — сказав він. — Звільнися від неї. Це Марек — твій Маречек. Повернись до мене.

Я притислася до стіни. Він палав від бажання і туги. Його броня покрилася кров'ю і димом, його обличчя було однією яскравою червоною смугою, але у ць мить він виглядав як дитина зі святим, чистим бажанням. Королева подивилась на нього, поклала руку йому на груди і вбила його. Її пальці перетворилися в шипи і виноградні лози; вона кинула їх через його обладунки, і ворухнула рукою.

Можливо у ній залишилося щось від королеви Ганни, якийсь тонкий шар її волі, можливо, вона послухалася його задля однієї невеликої милості: він помер, не знаючи, що зазнав невдачі. Його обличчя не змінило свого виразу. Його тіло легко ковзнуло збоку неї, не дуже змінене; тільки отвір в його нагруднику, куди втислося її зап'ястя. Він впав на підлогу на спину, його обладунки задзвеніли на плитах, з відкритими ясними очима, впевнений, що він буде почутий, і що він буде переможцем. Він був дуже схожий на короля.

Він спіймав всіх нас у своїй впевненості. На мить ми всі були шоковані і нерухомі. Соля вдихнув один раз, сковтнувши. Потім Кася кинулася вперед, розмахуючи мечем. Королева спіймала її на власний клинок. Вони стояли, нерухомі, притиснуті одна до одної, висікши кілька іскор з поблискуючих лез, і зрештою королева нахилилася і змусила її повільно осісти вниз.

Серкан заговорив, заклинання тепла і полум'я скочувалися з його язика, і вогонь з землі запалав навколо ніг королеви, жовто-червоний і обсмалюючий. Полум'я почорнило шкіру Касі там, де воно лизало її. Мечі розплавилися. Касі довелося відстрибнути. Розплавлене срібло оточило ноги королеви і побігло струмком, залишаючи на підлозі світлий слід, у якому закрутилися лози з почорнілою корою; з них виривалося гаряче і димне полум'я. Але вогонь не торкався тіла королеви; її бліді кінцівки залишалися прямими і неушкодженими. Соля кинув свій білий батіг, а також полум'я, хрустке і синє. Там, де його вогонь і вогонь Дракона зустрічалися, вони змішувалися у синій вогонь, який звивався по всьому її тілу, намагаючись відшукати слабке місце і знайти шлях всередину.

Я стисла руку Серкана; Я годувала його магією і силою, щоб він міг продовжувати бити її полум'ям. Його вогонь подався вгору, палячи лози. Солдати, що не були задушені, хитаючись, подалися геть, назад вгору по сходах, по крайній мірі вони втікали. Інші заклинання, одне за одним, приходили до мене, але я знала, ще не починаючи, що вони не будуть працювати. Вогонь не спалить її; лезо меча не поріже її, незалежно від того, як довго ми будемо намагатися. Я подумала з жахом, що було би, якби ми не закінчили Виклик; чи велике Ніщо могло взяти її. Але я подумала, що навіть воно не зробило би цього. Вона була дуже розкиданою по Вудові. І могла якусь частинку себе втратити, не турбуючись. Вона була Вудом, і Вуд був нею. Її коріння проросло занадто глибоко.

Дихання Серкана почало надовго затримуватися, всякий раз, коли він міг дихнути. Соля безпорадно опустився на сходи, його білий вогонь помер. Я дала Серкану трохи сили, але незабаром і він впаде. Королева повернулася до нас. Вона не посміхалася. Не було ніякого торжества на її обличчі, тільки нескінченний гнів і усвідомлення своєї перемоги.

Позаду неї підвелася Кася. Вона витягла короткий меч Алеш з-за свого плеча. І метнула.

Меч врізався в шию королеви і застряг, увійшовши наполовину у її тіло. Порожній ревучий шум дістався до кістчок у вухах, кімната потемніла. Обличчя королеви завмерло. Меч почав пити і пити, нескінченно, бажаючи ще більше. Шум піднявся ще вище.

Він відчувався як війна між двома нескінченними силами, між бездонною прірвою і біжучою рікою. Ми всі стояли, завмерлі, спостерігаючи, в боязкій надії. Вираз обличчя королеви не змінювався. Там, де стримів меч, чорна глянсова пляма намагалася оволодіти її тілом, поширюючись від рани, як чорнило замутнює склянку чистої води. Вона повільно підвела вгору руку і торкнулася рани пальцями, і трохи того ж чорного блиску перейшло на кінчики її пальців. Вона подивилася на нього.

А потім подивилася на нас — з раптовим презирством, майже похитавши головою, ніби хотіла сказати нам, які ми дурні.

Тоді опустилася на коліна, її голова, тіло і кінцівки почали посмикуватись — як у маріонетки, коли ляльковод смикає струни. І відразу полум'я Серкана охопило тіло королеви Вуду. Її коротке золоте волосся піднялися в прокуреній хмарі, її шкіра почорніла і розкололася. Бліді просвіти проступили під обвугленою шкірою. На мить я подумала, що меч спрацював і зламав безсмертя королеви.

Але блідий білий дим піднявся з утворених тріщин потоком, і понісся геть повз нас — напевне таким же чином Лісова королева одного разу уникнула своєї в'язниці. Меч Алеш намагався випити і вловити потоки диму, але той википав занадто швидко, оминаючи навіть голодну магію меча. Соля закрив голову, коли дим полетів над ним і вгору по сходах; інші пасма скручувалися, виходячи назовні через щілину для повітря у гробниці і зникали у крихітній щілині в стелі, яку я не могла помітити раніше, найтоншу тріщину. Кася кинулася до дітей; Серкан і я, притулившись до стіни, прикривали роти. Сажа з тіла королеви покривала нашу шкіру жирним жахом зараження, разом з теплим смородом старого листя і цвілі.

А потім дим зник, зовсім.

Неживе тіло королеви обсипалося все відразу, як згоріла колода, яку торкнули. Меч Алеш впав на підлогу, дзенькнувши. Ми були одні, чулися тільки наші грубі вдихи і видихи. Всі живі солдати втекли; мертві були проковтнуті лозами і вогнем, не залишивши по собі нічого, крім сажі на білих мармурових плитах. Кася повільно сіла, і діти притислися до неї. Я опустилася на на коліна, тремтячи від жаху і відчаю. Рука Марека лежала відкрита поруч зі мною. Його обличчя дивилося вгору у щось невидиме, на середині кімнати, в оточенні обвугленого каменю і застигаючої розплавленої сталі.

Темне лезо меча Алеш розчинилося в повітрі, залишивши по собі порожнє руків'я. Меч Алеш був втрачений.

Королева Вуду залишилася живою.

Розділ 29

Ми винесли дітей з вежі в променях ранкового сонця, які лилися яскраво і щедро — здавалося малоймовірним, що воно освітить тихі уламки шести тисяч людей. Вже з'явилися хрипко гудучі мухи, і зграї ворон; коли ми вийшли, вони залопотіли від землі і посідали на стінах, чекаючи, поки ми пройдемо далі.

Ми знайшли барона в підвалі, притуленого до стіни печі, його очі були порожні і незрячі, і він сидів у калюжі крові під ним. Кася побачила пляшку сон-зілля біля руки мерця, яку той не встиг кинути і тепер лежав мертвий поруч. Вона відкрила її і дала дітям кілька крапель з ковпачка, перш ніж ми понесли їх далі. Вони вже бачили більш ніж достатньо.

Тепер Сташек висів на плечі Касі, а Серкан ніс сплячу Марішу. Я з усіх сил тяглася позаду них, занадто порожня, щоби думати, і висушена для сліз. Моє дихання все ще коротко і боляче відчувалося у грудях. Соля йшов зі мною, іноді підтримуючи мене рукою, коли потрібно було подолати особливо високий насип броньованих трупів. Ми не взяли його в полон; він просто йшов, тягнучись за нами, з подивом, як людина, яка знала, що це не сон, але тим не менше відчувала, що повинна бути з іншими. Внизу, в підвалі, він дав Серканові свій плащ, вірніше те, що залишилося від нього, щоб обернути навколо принцеси Маріші.

Вежа все ще стояла. Підлога великого залу була лабіринтом розбитих плит, мертвих коренів і засохлих лоз, які осипалися, повністю вигорівши всередині, як тіло королеви нижче. Кілька колон зруйнувалися повністю. Був отвір у стелі в бібліотеку над нами, з наполовину упалим у нього стільцем. Серкан подивився на нього, коли ми йшли, перелазячи через блоки і щебінь.

Ми повинні були пройти два рази по всій довжині стіни, яку збудували, щоб вийти за них. Голоси з старого каменю сумно шепотіли мені щось, коли ми проходили через арки. Ми не бачили жодної живої душі, поки не вийшли в покинутий табір. По крайній мірі було кілька солдатів, у павільйоні; вони вискочили з нього, попереджені, і втекли, несучи срібні кубки. Я б із задоволенням віддала дюжину срібних кубків, щоб почути живий голос, щоб повірити, що не всі померли. Але вони втекли, або сховалися від нас позаду намету або за купами провізії, і тепер дивилися. Ми стояли в тихому полі і через мить я сказала,

— Обслуга гармат.

Вони все ще були там, кам'яною компанією, віштовхнуті в сторону, з порожніми сірими очима, спрямованими на вежу. Більшість з них не були поламані. Ми стояли біля них мовчки. Ні в кого з нас не було достатньо сил, щоб скасувати заклинання. Нарешті я потягнулася до Серкана. Він переклав Марішу в іншу руку і дозволив мені взяти його за руку.

Нам вдалося об'єднати свої зусилля і накопичити досить магії, щоб скасувати заклинання. Солдати корчилися і падали, коли звільнювалися від нерухомості, струшуючишь з раптовим поверненням бігу часу і дихання. Деякі з них втратили пальці, або на них з'явилися нові шрами там, де були відколоті їх тіла, але вони були навченими людьми, які управляли гарматами, які ревли так жахливо, як від якогось заклинання. Вони дивилися на нас широко розкритими очима, а потім бачили Соля: його вони знали, по крайній мірі.

— Які будуть команди, пане? — Запитав його один з них, нерішуче.

Він подивився байдуже, на якусь мить, а потім подивився на нас, так само нерішуче.

Ми йшли до Вільшанки разом, дорога тепер була втоптана ногами солдатів. Живими ще вчора. Я намагалася не думати про це: вчора шість тисяч людей пройшли цим шляхом; Сьогодні майже усі мертві. Вони лежали нерухомі в траншеях, вони лежали мертві в залі, в підвалах, на довгих гвинтових сходах, що спускались у гробницю. Я бачила їхні обличчя, коли ми проходили повз них. Хтось у Вільшанці побачив нас, і назустріч виїхав Борис з возом, і решту шляху ми їхали. Сидячи позаду ми гойдалися разом з підстрибуючими колесами, як мішки з зерном. Скрип був як з пісень, які я чула — про війну і битви; про коней, які мчали разом, про барабанний бій. Усі ці історії повинні були закінчуватися так само як і наша, з кимось втомленим, хто повертається додому з поля повного смерті, але ніхто і ніколи не співав цю частину.

Дружина Бориса Наталія поклала мене спати в старій кімнаті Марти, невеликій спальні, повній сонця, зі зношеною ганчір'яною лялькою, яка сиділа на полиці, і накрила невеликою ковдрою. Марта мала вже власний будинок, але в її кімнаті було ще затишно — тепле гостинне місце, готове мене прийняти, і рука Наталії на моєму лобі була рукою моєї матері, яка наказувала мені спати; спати, щоб не прийшли монстри. Тоді я закривала очі і робила вигляд, що сплю.

Я проспала до вечора, теплого літнього вечора з ніжними синіми сутінками. Знайомий комфортний зростаючої метушні в домі, хтось сідав вечеряти, хтось тільки прийшов з денної роботи. Я сіла біля вікна, нерухомо просидівши досить довго. Вони були набагато багатшими, ніж моя сім'я: верхня частина їхнього будинку була повністю віддана під спальні. Маріша бігала у великому саду з собакою і чотирма дітьми, більшість з них була старшою за неї; вона була в свіжому ситцевому платті, вже поміченим плямами трави, а її волосся трохи вилетіло з акуратних кісок. Сташек сидів біля дверей, лише спостерігаючи за ними, хоча один з дітей був хлопчик його віку. Навіть в простому одязі він не виглядав як звичайна дитина, його плечі були дуже прямі, а обличчя урочисте як у церкві.

— Ми повинні відвезти їх назад у Кралію, — сказав Соля. Беручи до уваги час відпочинку, він відновив деякі залишки його обурливої самовпевненості, сидячи в нашій компанії, як ніби він був з нами весь час.

Уже було темно; дітей поклали в ліжко. Ми сиділи в саду з склянками холодної сливовиці, і я відчувала себе так, ніби прикидаюся дорослою. Це було занадто схоже на те, як мої батьки приймали відвідувачів, щоб посидіти в кріслах чи на хиткій лавці і тіні лісу, розмовляючи про посіви і сільські новини, а тим часом ми дітьми бігали і весело бешкетувати, шукаючи навмисне сховані ягоди або каштани, або просто бавилися.

Я згадала, що коли мій старший брат одружився з Маглошею, вони раптом перестали бігати з нами і почали сидіти з батьками: з дуже серйозним виглядом, хоча я відчувала, що їх дуже тягне підкрастися до мене. Тому мені здавалося нереальним сидіти тут з ними, і ще нереальнішим говорити про престол і вбивства цілком серйозно, ніби це були справді реальні речі, а не тільки слова з пісень.

Я відчувала себе ще більш дивно, слухаючи про що вони сперечаються.

— Принц Сташек повинен бути коронований, це раз, і встановлене регентство, це два — Соля будував плани. — Ерцгерцог з Гідни і ерцгерцог з Варші, по крайній мірі.

— Діти повинні бути біля їх бабусь і дідусів, — сказала Кася, — якщо я буду змушена, то посаджу їх за спину і віднесу сама.

— Моя дорога дівчинко, ви не розумієте… — почав Соля.

— Я не ваша дорога дівчинка, — сказала Кася, з укусом в голосі, який змусив його замовкнути. — Якщо Сташек тепер король, то все в порядку; король попросив мене відвезти його і Марішу до сім'ї своєї матері. Ось куди вони поїдуть.

— Столиця занадто близько у будь-якому випадку. — Серкан клацнув пальцями, нетерпляче, зневажливо. — Я розумію, ерцгерцог з Варші не захоче, щоби король був у руках Гідни, — додав він роздратовано, коли Соля набрав повітря, щоб заперечити, — але я не бачу іншого виходу. Кралія не була безпечною і раніше; вона не є безпечною в даний час.

— Але вони ніде не будуть в безпеці, — сказала я, зламавши їхній хід думок, і збивши з пантелику. — Хіба ненадовго. — Вони всі були зайняті сварками, як мені здавалося, про те, будувати будинок на цій чи іншій стороні річки, ігноруючи відзнаку річних повеней на дереві поряд, вищу за будь-які двері, які вони збиралися поставити.

Через деякий час, однак, Серкан сказав, — Гідна розташована на березі океану. Північні замки також можна заселити для установки більш істотного захисту.

— Вуд знайде їх в будь-якому випадку! — Сказала я. Я знала це. Я бачила обличчя королеви Вуду — здавалося, що невблаганний гнів б'ється під її шкірою. Всі ці роки Серкан стримував Вуд за межею випаленої землі, збираючи магічну енергію зі струмків і колодязів, розкиданих по всій долині. Але це була гребля, яка не могла втримати назавжди. Сьогодні, на наступному тижні, в наступному році, Вуд прорве кордон. Він поверне собі всі ці колодязі і магічні потоки, що витікають з гір. Підживиться ними, і, отримавши нові сили, перейде через гірські перевали.

Не буде ніякої сили, яка зможе протистояти йому. Армія Пільни була знищена, армія Росі поранена, і Вуд може дозволити собі програти бій або два або дюжину, а тим часом укріпить свої плацдарми і розкидає насіння, і навіть якщо буде відсунутий назад за один гірський перевал або інший, це не матиме значення, зрештою. Він ставатиме все більшим і сильнішим. Ми могли б стримувати Вуд досить довго, поки Сташек і Маріша виростуть, постаріють, навіть помруть, але що буде з Борисом, з Наталією, з їхніми онуками, які зараз працюють з ними в саду? Або навіть вже з їхніми власними дітьми, які виростатимуть, коли Вуд подовжуватиме свою зловісну тінь?

— Ми не можемо продовжувати стримувати Вуд з палаючою позаду Пільною, — сказав Серкан. — Рось прийде помститися за Ридву, як тільки взнає, що Марек мертвий.

— Недостатньо лише стримувати Вуд! — Сказала я. — Це те, що намагаються зробити вони, і що робимо ми. Ми повинні зупинити його назавжди. Ми повинні знищити його.

Він подивився на мене.

— Так, чудова ідея. Якщо лезо Алеш не могло убити її, то ніщо не може. Що ви пропонуєте робити?

Я подивилася на нього і побачила, що мої сумніви і страх відбиваються в його очах. Це заспокоїло мене. Він перестав кричати. Він відкинувся на спинку стільця, все ще дивлячись на мене. Соля дивився на нас обох в замішанні, а Кася дивилася на мене з занепокоєнням на обличчі. Але іншого вибору не було.

— Не знаю, — сказала я Серканові, і мій голос тремтів. — Але я спробую щось зробити. Підеш у ліс разом зі мною?

* * *

Кася нерішуче стояла поруч зі мною на перехресті за межами Вільшанки, глибоко нещасна. Небо як і раніше освітлювалося першими променями блідо-рожевого сірого ранку.

— Агнешка, якщо ти думаєш, що я можу вам допомогти… — сказала вона тихо, але я похитала головою. Я поцілувала її; а вона обережно обняла мене і притягнула до себе, і я закрила очі і теж потягла її до себе, і на мить ми знову були діти, дівчата під тінню дерев, але все одно щасливі. Тоді сонце підвелося ще трохи і торкнулося нас. Ми відпустили одна одну і відступили назад: вона була позолочена сонцем і сувора, майже статуя, щоб здаватися живою, і на ній тепер була магія від моїх рук. Я взяла її обличчя в свої руки на одну мить; ми торкнулися лобами разом, як діти, а потім вона відвернулася.

Сташек і Маріша сиділи на возі, з тривогою спостерігаючи за Касею, Соля був поруч з ними; один із солдатів був за візника. Деякі солдати прийшли назад в місто, ті, хто втік від бойових дій і бою за вежу, не витримавши до кінця, суміш солдатів з Жовтого Болота і солдатів Марека. Вони всі зібралися разом, як ескорт. Вони більше не були ворогами; насправді вони не були ворогами і тоді, коли все починалося. Солдати і навіть Марек думали, що вони рятують дітей крон-принца. І просто були поставлені на протилежні сторони шахівниці королевою Вуду, яка мала зовсім іншу мету, і могла сидіти і спостерігати, як вони вбиватимуть один на одного.

Фургон був завантажений речами і їжею, зібраними з усього міста, які пішли би даниною, яку Серкан повинен був отримати пізніше в цьому році. Він дав Борисові золота за коней і віз. — Вони заплатять вам за коней, також, — сказав він, простягаючи йому гаманець. — І приймуть вашу сім'ю, усіх разом; цього повинно вистачити, щоб почати все знову.

Борис подивився на Наталю. Вона заперечливо похитала головою. Він повернувся і сказав:

— Ми залишимося.

Серкан пробурмотів щось і відвернувся, нетерплячий уже з того, що дивився на це, як на дурість. Але я зустрілася очима з Борисом. Низький шум долини заспівав під моїми ногами, під будинком. Я свідомо ходила без взуття, так що могла занурити пальці в м'яку траву і бруд і увібрати цю силу в себе. Я знала, чому він не хотів іти; моя мати і батько теж не поїхали би, якби я пішла в Двернік і попросила їх виїхати з долини.

— Дякую, — сказала я йому.

Фургон заскрипів геть. Солдати прилаштувалися позаду. Зі спини Кася дивилася на мене, обнявши дитину, поки пил від колони не піднявся каламутною хмарою позаду них, і я більше не могла бачити їхніх облич. Я повернулася до Серкана: він дивився на мене з жорстким, похмурим виразом обличчя.

— Все добре? — Спитав він.

Ми йшли вниз по дорозі від великого будинку Бориса, в сторону дерев'яного скрипу-стуку млина, який річка постійно відновлювала. Під нашими ногами дорога поступово перетворювалася у дрібну гальку, потім ковзнула до чистої спокійної води. Кілька човнів були прив'язані до кілків на березі. Ми відв'язали найменший і зіштовхнули його у воду, я підтягла спідниці, скинула чоботи і кинула в човен, як і він; ми були не дуже вправні у посадці, але нам вдалося не замочитися.

Він взяв весла, сів спиною до Вуду і сказав,

— Збережіть нам трохи часу. — Я заспівала життєдайну пісню Яги низьким голосом, поки він веслував, і берег розмився і став далекою смугою.

* * *

Шилка бігла ясно і прямо під гарячим сонцем, що піднімалося. Його диск виблискував на воді. Ми швидко ковзали вздовж нього, по півмилі з кожним змахом весел. Я отримала уявлення, як жінки перуть білизну на березі біля Понеца, завісивши берег купою білих полотен, і дивлячись, коли ми як маленька колібрі пролетіли мимо, і, коли ми проходили повз Вйосну, то на мить опинилися серед вишневих дерев, невеликі плоди на яких тільки формувалися, а в калюжах все ще плавали опалі пелюстки. Я не побачила Двернік, хоча відчула, коли ми проходили повз його. Я упізнала кривий берег річки, за півмилі на схід від села, і озирнулася, щоб побачити яскраву латунну фігурку на шпилі церкви. Вітер дув нам в спину.

Я продовжувала тихо наспівувати, поки попереду не виросла темна стіна дерев. Серкан поклав весла на дно човна. Він повернувся і подивився на землю перед деревами, і його обличчя було похмурим. Я зрозуміла його, після нашої битви лінія випаленої землі зникла, і тепер там була суцільна товста зелена трава.

— Ми спалили її на милю вздовж кордону, — сказав він. Він дивився на південь в сторону гір, наче намагвся оцінити відстань, яку Вуд пройшов до цього моменту. Я не думала, що це мало значення в даний час. Однак це було надто далеко, хоча й не так далеко, як могло бути. Ми хотіли знайти спосіб зупинити просування Вуду, інакше нас тут би не було.

Течія Шилки тягнула нас за собою, і ми дрейфували. Попереду тонкі темні дерева підводили свої довгі руки і пальці мереживним узором уздовж річки, стіна лісу зростала на обох берегах. Він повернувся до мене, і ми взялися за руки. Він проспівав заклинання відволікання і невидимості, і я підтримала його, шепнувши нашому човнику, що він пливе порожім старим човном на воді, борти зношені і зламані, і натикається м'яко на каміння. Ми намагалися нічим не цікавитися і нічого не помічати, щоби нас не помічали теж. Сонце вже було високо над головою, і смуга світла бігла вниз по річці, між тінями дерев. Я поставила одне з весел позаду нас, як кермо, і тримала нас на блискучій дорозі.

Береги стали вищими і більш дикими, ожина, повна червоних ягід і гострих шипів, як зуби Дракона, блідо-білих і смертельно гострих. Дерева росли густо і були деформовані і величезні. Вони перехилялися через річку і кидали тонкі батоги гілок в повітря, дряпаючи більшу частину неба. Вони виглядали так, як звук гарчання. Наш безпечний шлях звузився ще більше, і вода під нами бігла мовчки, як ніби вона теж була у бігах. Ми тулилися посередині човна.

Нас зрадив метелик, невеличкий клаптик чорного і жовтого, який загубився і прилетів з лісу. Він опустився відпочити на ніс нашого човна, змучений, коли птах, як чорний ніж, майнув з-за дерев і схопив його. Тепер він сидів на носі з поламаними крилами метелика, що стирчали з його дзьоба, і ковтав його — впоравшись трьома швидкими рухами, він подивився на нас — очима, як маленькі чорні намистини. Серкан спробував схопити його, але птах метнувся геть, у гущавину дерев, і холодний вітер прокотився по річці і по наших спинах.

Стогін прийшов з берега. Одне зі старих масивних дерев подалося у воду, коріння вилізло з землі берега, і воно з гуркотом упало в воду позаду нашого човника. Річка під нами здійнялася догори. Моє весло випало. Ми вхопилися за боки човна і трималися, човник закрутило на поверхні хвилі і понесло кормою вперед. Корма занурилася у хвилі, і вода хлинула з усіх сторін, обдавши крижаним холодом мої голі ноги. Ми продовжували крутитися; Я побачила, що ми привернули увагу ходуна біля поваленого дерева, на березі. Він ривком повернув голову, щоб побачити нас краще.

Серкан крикнув,

— Rendkan selkhoz!! — і наш човен вирівнявся. Я вказала рукою на ходуна, але знала, що було вже занадто пізно.

— Polzhyt, — сказала я, і вогонь розцвів раптовим оранжево-яскравим спалахом на його тілі. Але він повернувся і втік у ліс на чотирьох ногах, дим і помаранчеве світло тепер було далеко позаду. Нас побачили.

Повна сила погляду Вуда обрушилася на нас, як удар молотком. Я впала на дно човна, у холодну воду, через шок замочивши свій одяг. Дерева тепер тяглися до нас, розтягуючи колючі гілки над водою, листя падало навколо і збиралося в результаті на дні нашого човна. Ми пройшли поворот, і попереду було півдюжини ходунів, з богомолом глибокого зеленого кольору на чолі, і вони перегороджували річку, тримаючись один за одного, як жива гребля.

Вода ожила, Шилці ніби хотілося пронести нас повз них, але їх було занадто багато, і ще більше входило в річку з берегів. Серкан встав у човні, і почав заклинання вогню, готуючись вдарити їх вогнем і блискавкою. Я підхопилася, схопила його за руку і потягла до себе, у задню частину човна і у воду, відчуваючи його вражене обурення і смикання в моїй руці. Ми занурилися глибоко і виринули серед плаваючого листя, схожі на гілку, блідо-зелену і коричневу, таку як інші поряд з нами. Це була ілюзія, і цього не було; Я тримала її у серці, не бажаючи нічого більше, ніж бути листком, крихітним відірваним листочком. Річка схопила нас у вузькому місці швидкою течією і жадібно понесла далі, ніби тільки й чекала такого шансу.

Ходуни схопили наш човен, і богомол потрощив його на частини своїми пазуристими передніми лапами, розбив на друзки і оглянув частини поклавши голову набік, як ніби намагаючись знайти нас. Він підвів блискучі світлі очі і подивився навколо і назад. Але на той час ми вже знайшли ногами дно; річка пронесла нас далі, через вир, в каламутну зелену тишу, геть з погляду Вуда, і виплюнула у квадратне вікно сонячного світла, покрите десятками листочків. Вгорі за течією, ходуни і богомол били і молотили воду своїми кінцівками. Ми виплили на поверхню в тихому місці і вода потягла нас далі.

* * *

Серед листя і гілок ми плили протягом тривалого часу в темряві. Береги річки почали сходитися, і дерева стали настільки жахливо високими, що їх гілля переплелося над головою в купол — настільки щільний, що ніяке сонячне світло не могло пробитися крізь нього, тільки фільтроване тьмяне світіння. Підлісок зачах, він голодував без сонця. Тонкі леза папоротей і гриби з червоними шапками групами зростали на березі, чергуючись з старим затонулим сірим очеретом і гніздами блідих оголених коренів у чорному бруді. Серед темних стовбурів тепер було більше місця. Ходуни і богомоли підходили до берега, щоб знайти нас, як і інші істоти: одна з них була величезним кабаном розміром з поні з важкими хутровими плечима й очима, як червоні вуглинки, з гострими іклами, що виступали над його верхньою щелепою. Він підійшов ближче до нас, ніж всі інші, сопучи на березі, розкидаючи бруд і гірки мертвого листя. Залишився тільки короткий відрізок від того місця, де ми обережно дрейфували. Ми лист і гілочка, співала я тихо, лист і гілочка, нічого більше, і, коли ми проплили повз, я побачила, як кабан затряс головою і невдоволено пирхнув, повертаючись під дерева.

Це був останній звір, якого ми бачили. Жахлива лють Вуду полегшилася, коли ми випали з його погляду. Він ще шукав нас, але не знав, де шукати, у якому місці. Коли ми проплили ще трохи вперед, тиск зник зовсім. Всі дзвінкі і свистячі звуки птахів і комах зникли. Тільки Шилка булькала до себе, дедалі голосніше; вона знову трохи розширилася, і побігла швидше, більш пологим руслом, прокладеним і відполірованим сред скель. Раптово Серкан виринув, вдихнув у легені повітря, і відбуксирував мене вбік. Менше ніж за сто футів річка ревіла над обривом — і ми не могли плисти туди, навіть будучи гранично обережні.

Річка вкрадливо намагалася потягнути нас далі. Камінь під ногами був слизький, як вологий лід. Течія збивала мої щиколотки і ми три рази падали. Ми дотяглися до берега ледь за кілька кроків від краю водоспаду, мокрі і тремтячі. Дерева навколо нас мовчали, темні; вони не дивилися на нас. Вони були настільки високі, що звідси, з землі, виглядали як довгі гладкі вежі, вирощені з серце-дерев століття назад; біля них ми не бачили нікого, тільки кілька білок, які стрибали навколо їх коренів. Величезна хмара туману піднімася вгору від низу водоспаду, ховаючи край скелі, і все, що було нижче. Серкан подивився на мене: що далі?

Я увійшла в туман, обережно, відчуваючи лише напрямок. Земля дихала вологою і хлюпала у мене під ногами, і річковий туман прилипав до одежі і шкіри. Серкан тримав руку на моєму плечі. Я знайшла майданчик і поручні, і ми обережно продовжили наш шлях по обриву, що вів вниз. Раптово моя нога вислизнула з-під мене, і я важко гепнулася. Він впав зі мною, і ми ковнули вниз разом, усю решту пагорба, ледь встигаючи трохи тормозити руками і ногами і не перекидатись через голову, поки нахил не закінчився, міцно притиснувши нас до основи стовбура дерева, яке ненадійно трималося над вируючим басейном водоспаду, його коріння вчепилося у масивний валун, і тому поки-що утримувалося від падіння вниз.

Ми лежали приголомшені, важко дихаючи, лежачи на спині і дивлячись вгору. Сірий валун насупився на нас, як старий носатий чоловік з густими бровами-корінням. Навіть в синцях і подряпинах я відчула величезне інстинктивне полегшення; як ніби на мить ми опинилися в безпечній кишені. Гнів Вуда не досягав сюди. Туман, згорнутий товстими пасмами, літав взад і вперед, і крізь нього я спостерігала за листям, яке злегка підстрибувало вгору і вниз, блідо-жовте на срібних гілках, я була відчайдушно рада відпочинку, а потім Серкан пробурмотів половину прокляття і важко підвівся вгору, схопивши мене за руку. Він потягнув мене, майже протестуючу, геть, по щиколотку у воді. Він зупинився, вийшовши за гілки, і я озирнулася на туман. Ми лежали під древнім кривим серце-деревом, що росло на березі.

Ми подалися далі вниз по вузькому руслу. Шилка була тут лише потічком, досить широким, і текла по дні з сірого і бурштинового піску. Туман порідшав, останній його покрив знесло вітром, і ми зупинилися, як заморожені. Ми були на широкій галявині серед серце-дерев, і вони стояли як господарі навколо нас.

Розділ 30

Наші руки були щільно стснуті, ми ледве дихали, ніби так могли зберегти непомітність, ніби дерева не помітять нас, якщо ми не ворухнемося. Шилка продовжувала бігти далі за дерева, м'яко щось бурмочучи. Вода була така чиста, що я могла бачити піщинки на дні, чорні, сріблясто-сірі і коричневі, поряд з полірованими краплями бурштину і кварцу. Зверху світило сонце.

Ці серце-дерева не були жахливими мовчазними велетнями, як вище водопаду. Вони були скоріше величні, і лише як дуби висотою; вони були широко розставлені, і замість переплетіння гілок були у блідих білих весняних квітах. Сухе золоте листя килимом вкривало землю під ними, ще з минулої осені, і від землі піднімався слабким дрейфуючий винний аромат старих перегнилих фруктів, не неприємний. Мої плечі продовжували намагання розслабитися.

У кронах повинен був чутися нескінченний спів птахів, і маленькі звірі повинні були збирати плоди внизу. Замість цього тут стояла глибока дивна тиша. Річка тихо співала свою пісню, але нічого не перебивало її плюскіт; тут ніхто не жив. Навіть серце-дерева, здавалося, не шуміли. Вітерець трохи переміщував гілки, але листя тільки шепотіло сонно якийсь момент і замовкало. Вода бігла над моїми ногами, і крізь листя світило сонце.

Нарешті я зробила крок. Нічого не вийшло і не вистрибнуло з дерев; жодна птиця не зойкнула тривогу. Я зробила ще один крок, і ще. Вода була тепла, а проміння сонця, проникаюче крізь крони дерев, було досить сильним, щоб почати сушити мою спину. Ми пішли через цю тишу. Шилка привела нас по злегка зігнутій траєкторії поміж деревами, поки не пролилася нарешті у невеликий басейн.

На дальній стороні басейну стояло одне серце-дерево: воно підносилося над усіма іншими, і перед ним був насип, з зеленим горбиком троянд, як шапка над опалими білими квітами. На ній лежало тіло королеви Вуду. Я упізнала біле траурне плаття — вона носила його в башті: вона залишилася у ньому, або у тому, що залишилося від нього. Довга пряма спідниця була обірвана, розірвана з боків; рукави в основному згнили. Манжети навколо її зап'ясть, сплетені з перлів, були коричневими зі старими плямами крові. Її зелено-чорне волосся розсипалося вниз і заплуталося серед коріння; коріння вже перелізло через насип і простягло довгі коричневі пальці по її тілу, стиснуло її щиколотки і стегно, обняло її плечі і горло; прочісувало її волосся. Її очі були закриті, вона ніби спала.

Якби ми мали меч Алеш, то могли би, через її серце, притиснути її до землі. Можливо що тоді ми убили би її, біля джерела її сили, у її власній плоті. Але меча у нас не було.

Тоді Серкан витягнув останній з його флаконів Вогняного серця: червоно-золоте голодне зілля завзято стрибало всередині скла. Я дивилася на нього і мовчала. Ми приїхали сюди, щоб завершити почате. Ми приїхали, щоб спалити Вуд; це було його серце. Вона була його серцем. Але коли я уявила, що поливаю Вогняним серцем її тіло, спостерігаючи за її кінцем…

Серкан подивився на моє обличчя і сказав:

— Повертайсяся до водоспаду, — пропонуючи звільнити мене від цього видовища.

Але я похитала головою. Я не відчуватиму огиди, знищуючи її. Королева заслужила на смерть, і жах, який вона сіяла, був достатньою причиною. Беззвучний крик Касі під корою серце-дерева; сяюче обличчя Марека, у той час як його власна мати вбивала його. Жах моєї матері, коли її маленька дочка принесла додому фартух, повний ожини, бо Вуд не щадив навіть дітей. Порожні руїни Поросни, з серце-деревом на майдані, отець Балло, перетворений з свого власного тіла в монстра. тоненький голос Маріші, який кликав, «Мамо», — над ножем у тілі її матері…

Я ненавиділа її; я хотіла її спалити, як ми палили багатьох заражених, бо це вона заражувала їх. Але, бажаючи жорстокості по відношенню до неї, я відчувала якусь неправильність в нескінченному ланцюзі. Народ, який збудував вежу, замурував її, бо вона заразила їх усіх. Вона підняла вгору Вуд, який тепер поглинав нас; тепер ми даємо їй Вогняне серце, і змішуємо сяючу чисту воду з брудом. Ніщо з цього не здавалося правильним. Але я не бачила ніякого іншого виходу.

Ми з Серканом побрели через басейн. Вода не піднімалася вище колін. Маленькі круглі камені були гладкими і ковзали під нашими ногами. Спляча королева Вуду здавалася ще більш дивною, не зовсім живою; її губи були прочинені, але її груди, здавалося, не піднімалися і не опускалися. Вона, можливо, справді була вирізана з дерева. Її шкіра мала слабку смугасту структуру розколотої і розгладженої поздовж деревини, з хвилями світла і темряви. Серкан відкрив пляшечку і одним швидкм рухом наконечника влив Вогняне серце прямо між її губами, а потім тим, що залишилося, бризнув на тіло.

Її очі відкрилися, коли запалала одежа і коріння серця дерева, яке тримало її. Волосся спіймав ревучий навколо неї вогонь, як хмара, і Серкан потягнув мене назад. Вона закричала — хрипким, шаленим криком. Дим і полум'я вирвалися з її рота, і сплески вогню пройшли під шкірою, як помаранчеві плями, розходячись, зникаючи, натомість народжуючи інші поряд. Вона билася на насипі, стримувана корінням, і зелена трава біля неї швидко обвуглилася. Пасма диму здіймалися навколо неї, над нею. У її тілі я побачила легені, серце, печінку, як тіні всередині будинку, що горів. Довге коріння захрустіло і відлетіло, скручуючись, геть, і вона підвелася вгору з насипу.

Вона повернулася до нас, догораючи, як колода, яка довго була у вогні: її шкіра обвуглилася до чорного вугілля, і тепер розтріскувалася, щоб показати помаранчеве полум'я під блідим шаром шкіри. Її волосся було потоком полум'я навкруги голови. Вона знову закричала, і червоне світіння вогню опинилося в її горлі, її язик був чорним вугіллям, і вона не переставала горіти. Вогонь бризнув з неї в нових місцях, але бліда шкіра, як нова кора, напливала на тріщини, і навіть нескінченне тепло не могло подолати свіжу шкіру ще раз, вона знову і знову заживала. Королева похитнулася вперед — у напрямку басейну. Спостерігаючи в жаху, я згадала, як Виклик показав її розгубленість, її жах, коли вона зрозуміла, що була спіймана в кам'яній гробниці. Це була не просто в'язниця, адже вона була безсмертна. Вона не знала, як їй померти…

Серкан схопив жменю піску і гальки з дна потоку і кинув їх у неї, викрикуючи заклинання збільшення; вони опухли, ще коли летіли по повітрю, і стали валунами. Вони врізалися в неї, вал іскор підлетів вгору від її тіла, як ніби у вогонь тицьнули кочергою, але навіть тоді вона не зруйнувалася в попіл. Вона продовжувала горіти, не згораючи, і продовжила рухатися. Вона упалала своїми руками і колінами в басейн, пара з шипінням хмарою оточила її.

Вузький потік побіг раптом швидше, ніби знаючи, що басейн необхідно поповнювати. Навіть під прозорими брижами води, вона як і раніше світилися; вогняне серце світилися глибоко в ній, не бажаючи, щоб його загасили. Вона спробувала понести воду до рота обома руками. Вода википала у її обвуглених руках. Тоді вона схопила один з валунів, які Серкан кинув у неї, і з дивним обертальним ривком магії змінила його форму, зробивши з нього чашу для пиття.

— Разом зі мною, — крикнув мені Серкан. — Тримаємо вогонь на ній! — Я була вражена і заворожена, спостерігаючи за її бажанням жити і горіти одночасно. Я взяла його за руку.

— Polzhyt mollin, polzhyt talo, — почав він, і я заспівала про палаюче вогнище, про м'яке похитування полум'я. Гаряче коріння затріщало за королевою Вуду знову, і в ньому з'явився свіжий вогонь. Вона підвела голову від чаші з криком люті. Очі в неї були чорними ямами видовбаними палаючим вогнем.

Корені виросли з русла річки, і спробували охопити наші ноги. Босоніж мені вдалося вирватися з них, але вони спіймали шнурки черевиків Серкана, і він упав у воду. Інші лози відразу кинулися вгору до його рук, потягнулися до горла. Я занурила руки вниз, схопила їх і сказала, — Arakra, — і зелене запекле іскріння побігло вздовж їхньої поверхні і змусило їх відсахнутися, мої пальці пекли її. Він швидко підвівся і заговорив, і, залишивши його рзшнуровані черевики у воді, ми вибралися на берег.

Усі серце-дерева навколо нас ніби пробудилися до життя; вони тремтіли і махали гілками в загальній біді, з шелестом і шепотінням. Королева відвернулася від нас. Вона все ще використовувала чашу, щоб пити, але також лила воду на палаючі коріння серце-дерева, намагаючись загасити вогонь. Вода Шилки гасила полум'я в ній, мало-помалу; її ноги глибоко в басейні вже не були твердими і почорнілими, вони більше не горіли.

— Дерево, — хрипко сказав Серкан, відштовхуючи себе від берега: пекучі червоні доріжки навколо його горла виглядали, як намисто з колючок. — Вона намагається захистити його.

Я стояла на березі і дивився вгору: вже був пізній вечір, і повітря було важким і вологим.

— Kalmoz, — сказала я до неба, закликаючи; хмари почали стрімко збиратися і темніти.

— Kalmoz. — Розпочалося мряка, яка застукала краплями по воді, і я різко сказала Серканові, — Не зупиняй вогонь.

— Kalmoz! — крикнула я, і, простягнувши свої руки, притягнула блискавку з неба.

На цей раз я знала, що мало статися, але це не означає, що я була готовою до цього: не було способу, щоб бути готовою до цього. Блискавка знову забрала світ у єдиний жахливий момент сліпої білої тиші навколо мене, а потім відскочила від мене з ревом і громом і вдарила у масивне серце-дерево, нищівним ударом по центру.

Сила віддачі жбурнула мене далеко назад; Я впала, наполовину приголомшена, в русло, а моя щока притиснулася до гальки і трави на березі, золотисті листочки на гілках метался наді мною. Я була тьмяною, приголомшеною і порожньою. Світ був дивакувато тихим, але навіть через це пухнасте глушіння я могла почути наростаючий страшний крик жаху і гніву. Я зуміла тремтячою рукою повернути мою голову. Серце-дерево горіло, все його листя було у вогні, весь стовбур почорнів; блискавка проробила діру в одному з великих розгалужень нижче на стовбурі, і майже чверть дерева з тріском відхилилася набік.

Королева кричала. Неначе слухаючись інстинкту, вона вперлася руками в дерево, намагаючись підштовхнути тріснуту кінцівку дерева назад, але вона все ще горіла; там, де вона торкалася кори, дерево загоралося. Вона забрала руки назад. Корені лози вирвалися з землі і піднялися на стовбур серце-дерева, обвилися навколо нього і зламаної частини, намагаючись скласти їх разом в єдине ціле. Вона повернулася і пішла до мене через басейн, її обличчя скручувалося у люті. Я намагалася встати на ноги, тремтячих, знаючи, що не зможу. Вона не була смертельно поранена, незважаючи на те, що дерево горіло. Серце-дерево не було каналом до її життя.

Серкан жбурнув кулю вогню з серце-дерев; він виходив з них, його власний одяг був обпалений і почорнілий від диму, і вказав на потік.

— Kerdul foringan, — сказав він, його голос скрипів, як шершні і був слабким у моїх вухах, і потік затремтів. — Tual, kerdul… — і берег річки обсипався. Потік повернувся, невпевнено, повільно, і побіг в нове ложе: витікаючи з басейну і від палаючого дерева. Вода зліва, яка ще стояла в басейні, почала кипіти в гарячій хмарі пари.

Королева повернулася до нього. Вона простягла руки і ще більше лоз полізли з води, потріскуючи, вгору. Вона вчепилася в їх вершини, стисла в руках і потягнула вгору, а потім кинула їх на нього. Виноградні лози виросли і опухли, коли летіли по повітрю, і обвилися навколо нього, навколо рук і ніг, товстіючи; і змусили його впасти на землю. Я спробувала підвестися. Мої руки поколювало, мій ніс був повний диму. Але вона прийшла до мене занадто швидко, живе вугілля, сплутані нитки диму і туману ще густого покривали її тіло. Вона схопила мене і закричала. Я відчула свою власну плоть хрусткою і почорнілою там, де вона схопила мене за руки.

Вона підвела мене на ноги. Я не могла бачити або думати від болю. Мій одяг тлів, рукав горів і руку пекло під завитком її нещадних пальців. Повітря навколо неї було як біля печі, розжареної до червоного, і йшло брижами, як вода. Я повернула обличчя вбік від неї, щоб боротися за дихання. Вона потягла мене за собою через ставок і вгору до почорнілого розорення насипу, де вона лежала, до розбитого дерева.

Я здогадалася, що вона мала на увазі зробити зі мною, і навіть через біль я скрикнула і почала боротися з нею. Її захоплення було невблаганним. Я вдарила по ній босоніж, обпалюючи ногу; Я потяглася наосліп до магії і викрикнула половину заклинання, але вона так люто затрясла мене, що у роті заклацали зуби. Вона була палаючим вугіллям навколо мене, вогонь був всюди. Я спробувала вхопити її, притягнутися до неї. Я воліла за краще згоріти. Я не хотіла знати, що вона зробить зі мною, і що вона буде робити з моєю силою, вливаючи її у величезне серце-дерево тут, у центрі Вуду.

Але вона тримала мене рукою на відстані, жорстко. І притисла мене до кори, покритої золою зі слідами удару моєї блискавки. Кора розійшлася. Серце-дерево зімкнулося навколо мене, як кришка труни.

Розділ 31

Холодний вологий сік ковзнув по мені, зелений і липкий, обливаючи моє волосся, мою шкіру. Я штовхнула дерево, шалено, у задусі, з закляттям сили, і дерево трісло і відкрилося. Я вчепилася дико за краї кори, розширила їх моєю голою ногою, а потім почала дертися назовні, незважаючи на гострі осколки кори, що залишалися у моїх пальцях і ногах. Сповнена жаху, я кинулася геть від дерева, поки не впала в обійми холодної води, а коли підвелася, то зрозуміла, що все стало іншим.

Не було ніяких слідів вогню або бойових дій. Я не бачила Серкана або королеви в будь-якому місці. Навіть величезне серце-дерево зникло. Так само не було більшості інших дерев. Поляна була більш ніж наполовину порожньою. Я стояла на березі тихого басейну, можливо, в іншому світі. Був яскравий ранок замість вечора. Птахи пурхали між гілками, співали, і жаби збивали брижі на воді.

Я відразу зрозуміла, що потрапила в пастку, але це місце не відчувалося як Вуд. Це була не страшно скручена тінь місця, де я бачила блукаючу Касю, і де сидів Єржи, притулившись до дерева. Воно не відчувалося, як галявина, повна неприродної тиші. Басейн м'яко плескався біля моїх кісточок. Я повернулася і побігла вниз, бризкаючи руслом, назад по Шилці. Серкан не міг кинути Summoning, щоб показати мені шлях до втечі, але Шилка була нашим шляхом сюди: можливо, там був вихід.

Але навіть Шилка була тут іншою. Потік став ширшим, і м'яко почав заглиблюватися, але жодної хмари туману не піднялося мені назустріч; і я не чула реву водоспаду. Зрештою я зупинилася на вигині, який був мені знайомий, і подивилася на деревце на березі: стрункий саджанець серце-дерева, можливо близько десяти років, ріс над величезним сірим старим валуном, схожим на людське обличчя. Це було серце-дерево, наполовину сховане в тумані, яке зупинило нас, коли ми летіли крутим уступом донизу, до основи водоспаду.

Але тут не було ніякого водоспаду і обриву; древнє дерево було маленьким і молодим. Ще одне серце-дерево стояло навпроти нього на іншому березі Шилки, і після цих двох вартових річка поступово розширювалася, стаючи темною і глибшою. Я не бачила більше серце-дерев, тільки звичайні дуби і корабельні сосни.

Тоді я побачила, що була не одна. На протилежному березі, під старим серце-деревом стояла жінка.

На мить я подумала, що це була королева. Жінка виглядала так, ніби вони, можливо, були в родинних стосунках. Вона була смуглявою, той самий колір вільхи і деревної кори, таке ж заплутане волосся, але її обличчя було старішим, і її очі були зеленими. Там де королева носила золото і червоне, вона була оливковою і сріблясто-сірою. Вона подивилася на річку, так само, як я, і, перш ніж я встигла щось крикнути, почувся далекий скрип, дрейфуючи, вниз по річці. Човен м'яко впливав у наше поле зору; довгий, дерев'яний, з майстерною різьбою, і на ньому стояла королева Вуду.

Вона, схоже, не бачила мене. Хоч стояла на носі, посміхаючись, з квітами, вплетеними у її волосся, з чоловіком поруч з нею, і мені потрібен був деякий час, щоб впізнати його обличчя. Я тільки один раз бачила його у синьому полум'ї над труною — це був король, похований у вежі. Він виглядав набагато молодшим і вищим, його обличчя було свіжим. Але королева Вуду виглядала такою, якою вона була в світлі Виклику, у той день, коли її замурували у гробниці. За ними сидів молодий чоловік з жорстким поглядом, не набагато доросліший за хлопчика, але я змогла впізнати у ньому чоловіка, який кидав заклинання у гробниці: жорстке обличчя людини у вежі. Потім з'явилися люди у човні за ними, веслуючи: чоловіки в срібних обладунках, які з побоюванням оглядалися на величезні дерева, коли спінювали веслами воду.

За ними вийшло ще більше човнів, десятки: але це були саморобні прості суденця, більше схожі на зарослі листям колоди, ніж на реальні човни. Вони були переповнені людьми, яких я ніколи не бачила, всі з малюнком кори дерев по їхній шкірі, майже як у королеви: темний горіх і яскраво-вишневий сосновий, блідий в'яз і теплий бук. Серед них були кілька дітей, але жодного старця.

Різьблений човен м'яко вдарився до берега, і король допоміг королеві зійти вниз. Вона пішла до дерева — жінка посміхалася, її руки були витягнуті.

— Ліная, — сказала вона, слово, яке я звідкись знала, це не була магія, і не було її ім'ям; слово означало сестру, подругу і попутницю. Дивним відлунням слово відбилося від дерева. Листя, здавалося, зашепотіло, відбиваючи його назад; пульсація потоку магії прийняла його, як ніби відлуння було явно призначене мені.

Королева Вуду, здавалося, не помітила цього. Вона поцілувала сестру в обидві щоки. Потім взяла руку короля і повела його далі повз серце-дерева, ідучи до гаю. Люди з вежі прив'язали свій човен і двоє пішли за ними.

Ліная мовчки чекала на березі і дивилася, як приставали інші човни і вивантажувалися, один за іншим. Коли човен порожнів, вона торкалася його, і він перетвювався в листочок, що пливе по воді; потік води ніс його охайно в невелику кишеню берега. Незабаром річка спорожніла. Останній з лісових людей вже йшов вперед до галявини. Тоді Ліная повернулася до мене і сказала, знизивши голос до глибокого резонуючого тону, яким барабанить по підлозі колода,

— Ходи.

Я подивилася на неї. Але вона тільки повернулася і пішла від мене, і через деякий час я подалася за нею. Я боялася, але якось інстинктивно також не боялася її. Мої ноги плескали по воді, не намокаючи. Вода, яка приземлялася на одяг, не просочувала його.

Здавалося, час тече якось дивно. На той час, коли ми досягли гаю, весілля вже закінчувалося. Королева і її король стояли на зеленому пагорбі з'єднавшись руками, обвиті ланцюгом з плетених квітів, що йшов по їхніх руках зверху. Дерево-люди розташувалися навколо них, розсівшись вільно серед дерев, спостерігаючи, але було тихо. Була тиха тиша у всіх них, і якась глибока нелюдська нерухомість. Жменька людей з вежі дивилася на них з побоюванням, і я здригнулася від шелесту ремствування серце-дерев. Молодий суворий чоловік стояв на одній стороні від пари, дивлячись з виразом відрази на дивні довгі вузлуваті пальці королеви Вуду, де вони обгорнули руки царя.

Ліная перейшла на підвищення, щоб приєднатися до них. Очі в неї були мокрі і блискучі, як зелене листя після дощу. Королева Вуду повернулася до неї, посміхаючись, і простягнула руки.

— Не плач, — сказала вона, і її голос сміхотливо продзвенів, як потічок. — Я не буду далеко. Вежа лише в кінці долини.

Сестра не відповіла. Вона тільки поцілувала її в щоку, і відійшла.

Король і королева пішли разом з чоловіками з вежі. Люди тихо відійшли крізь дерева. Ліная тихо зітхнула, і це було зітхання вітру в гілках. Ми знову залишилися одні, стоячи разом на зеленому насипі. Вона повернулася до мене.

— Наші люди жили тут самі, довгий час, — сказала вона, і я подумала, як давно вони тут жили? Тисячу років, дві, десять? Нескінченні покоління, коріння, яке росло глибше за всі інші.

— Ми стали забувати, які люди на вигляд. І змінилися, повільно…

— Коли сюди прийшов чаклун-король зі своїм народом, моя сестра віддала їм долину. Вона думала, що вони могли б навчити нас згадати. Вона думала, що ми могли відновитися, і навчити їх, в свою чергу, ми могли б дати один одному життя. Але вони боялися. І хотіли жити так як хотіли вони, і стати ще сильнішими, але вони не бажали змінюватися. Вони дізналися про неправильні речі. — Роки ковзали повз неї, поки вона говорила, розмиті, як дощ, сірий і м'який, і накладалися один на одного. А потім знову настало літо, інше літо через довгий час, і деревні люди поверталися крізь дерева.

Багато з них рухалося повільно, якось стомлено. Деякі з них були поранені: вони стискали почорнілі руки, і одна людина накульгувала лише на одну ногу, схожу на колоду, невміло ступаючи на неї. Двоє інших допомагали їй. Вони вміли відрощувати кінцівки. Кілька батьків вели дітей, а жінка несла на руках дитину. На горизонті, далеко на заході, у повітря піднімався тонкий чорний стовп диму.

Коли дерево-люди прийшли у гай, вони почали збирати плоди з серце-дерев і робити чашки з опалого листя, як робили ми з Касею, коли ще дітьми ходили в ліс по ягоди. Вони спускалися до яскраво-чистої води басейну, і напившись, вкладалися полежати і відпочити, інші блукали по двоє, іноді троє. Я стояла і дивилася на них, і мої очі були повні сліз, хоч я не розуміла чому. Деякі з них зупинялися на відкритих місцях, де світило сонце. Вони їли фрукти, запиваючи водою. Мати розжувала шматочок фрукта і поклала його в рот своєї дитини, і дала їй ковтнути зі своєї чашки.

Вони змінилися. Їхні ноги виросли, пальці видовжилися, занурюючись в землю. Їхні тіла розтягнулися, і вони підносили свої руки вгору до сонця. Їх одяг відпадав і задувався листям, зникав у сухій траві. Діти змінилися ще швидше; вони майже раптово перетворлися на великі сірі стовпи з гілками зверху, заповненими білими квітами і срібним листям, ніби все життя, що могло у них бути, вони прожили в одному шаленому подиху.

Ліная залишила насип і побігла до них. Деякі з людей, поранені, постарілі, трималися з останніх сил: вони були спіймані і наполовину змінилися. Дитина змінилася, ставши красивим блискучим деревом, увінчаним квітами. Але її матір опустилася на коліна і скорчилася, тремтячи, ще тримаючись за те, що було дитиною, її руки лежали на ньому, її чашка пролита, її обличчя було у сліпій агонії. Ліная ніжно доторкнулася до її плеча. Вона допомогла матері встати, і відвела від дерева-дитини. Вона гладила голову матері і дала їй плід, щоб поїсти, і випити зі своєї чашки; вона співала їй своїм дивно глибоким голосом. Мати стояла, опустивши голову, сльози капали з її очей, а потім якось відразу її обличчя піднялося до сонця, і вона теж виросла і зникла.

Ліная допомогла кільком останнім людям, давши їм випити зі своєї чашки, і вкладаючи кожному шматок фрукта до рота. Вона гладила їх шкіру і співала магію для них, поки вони не проходили решту шляху через перетворення. Деякі ставали маленькими покрученими деревцями; найстаріші з них ставали маленькими саджанцями. Гай був наповнений серце-деревами. Вона залишилася одна.

Вона повернулася до басейну.

— Чому? — запитала я її, безпорадно. Я повинна була знати, але я майже відчувала, що не хотіла знати відповідь; я не хотіла знати, що змусило їх до цього.

Вона вказала в сторону, вниз за течією річки.

— Вони йдуть, — сказала вона глибоким голосом. — Дивись, — і я подивилася вниз, на річку. Замість відображення неба я побачила людей, наступаючих на різьблених човнах; вони несли ліхтарі, палаючі факели, і довгі палиці. Над першим човном тріпотів вимпел, а на носі стояв молодий чоловік з весілля, який вже постарів, з похмурим твердим обличчм; той, хто замурував королеву Вуду. Він носив корону і вів власне військо.

— Вони йдуть, — знову сказала Ліная. — Вони зрадили мою сестру, і посадили в тюрму, де вона не може рости. Тепер вони приходять до нас.

— Хіба ви не могли боротися з ними? — Запитала я. Я відчувала, що магія сидить глибоко в ній, і добре, що цей потік ішов вниз і вниз. — Ви не могли втекти.

— Ні, — сказала вона.

Я зупинилася. Була лісова глибина в її очах, зелена і нескінченна. Чим довше я дивився на неї, тим менше вона здавалася мені жінкою. Частина, яку я бачила, була нею тільки наполовину: вінцем стовбура, з широкими розкинутими гілками, з листям, квітами і плодами; нижче була велика мережа коренів, які тяглися довго і сягали глибокого дна долини. Я теж мала коріння, але не таке. Я могла бути ретельно викопана і струшена, пересаджена в замок короля або у вежу, побудовану з мармуру, важко, але я могла би вижити. Натомість викопати її не було ніякої можливості.

— Вони дізналися про неправильні речі, — знову повторила Ліная. — Але якщо ми залишимося, якщо ми будемо боротися, ми згадаємо неправильні речі. І тоді ми перетворимося… — Вона зупинилася. — Ми вирішили, що не будемо згадувати, — сказала вона нарешті.

Вона нахилилася і знову наповнила водою чашку.

— Зачекайте! — Сказала я. Я схопила її за руку, перш ніж вона могла випити, і перш ніж вона змогла залишити мене. — Можете мені допомогти?

— Я можу допомогти тобі змінитися, — сказала вона. — Ти вже досить глибоко, щоб піти зі мною. Ти зможеш рости зі мною, і жити в цьому світі.

— Я не можу, — сказала я.

— Якщо ти не підеш, то залишишся тут одна, — сказала вона. — Твоя печаль і страх отруюють моє коріння.

Я мовчала, і боялася. Я починала розуміти: це момент народження Вуду. Деревні люди змінювалися охоче. Вони жили, мріючи про глибокий сон, але це ближче до життя дерев, а не до життя людей. Вони не помирали і були живі, у пастці, люди замикалися за корою, з якої ніколи не могли вийти, і не бажали цього.

Але якщо я не змінюся, якщо я залишуся людиною, страждаючою і нещасною, мої страждання будуть отруювати серце-дерево так само, як уже отруєні серце-дерева за межами цього гаю, навіть якщо моєї сили виявиться достатньо, що воно продовжувало жити.

— Ти не можеш мене відпустити? — відчайдушно спитала я. — Вона вклала мене в твоє дерево.

Її обличчя витягнулося з сумом, і я зрозуміла, що її слова були єдиним, чим вона могла мені допомогти. Те, що до сих пір жило в її серце-дереві, було глибоке, дивне і повільне. Дерево знайшло ці спогади, ці моменти, щоб показати мені шлях до виходу, але це було все, що вона могла зробити. Перетворення було єдиним способом, який вона знала для себе і своїх людей.

Я сковтнула і зробила крок назад, опустивши руку з її плеча. Вона подивилася на мене ще хвильку, а потім випила. Стоячи на краю басейну, вона почала вкорінюватися; темні корені розгорталися і срібні гілки поширювалися, росли, тяглися вгору і вгору, настільки високі, як бездонні озера очей всередині неї. Вона піднялася, росла і тягнулася, осипана квітами, звисаючими з гілок, і стовбур дерева злегка роздавався під попелясто-сріблястою корою.

Я знову була одна у гаю. Але тепер голоси птахів замовкли. Крізь дерева я побачила кілька оленів, промайнув зляканий спалах білих хвостів і вони зникли. Листя падало вниз, сухе, коричневе, і під ногами воно тріщало своїми краями, вкушеними заморозком. Сонце сідало. Я поклала руки навколо себе, від холоду і страху, моє дихання, шикувалося в білі похмурі черги, мої босі ноги, щулячись одна до одної, стояли на мерзлій землі. Вуд завмирав навколо мене. І не було ніякого виходу.

Але раптом позаду мене засяяло світло, гостре, блискуче і знайоме: світло Виклику. Я повернулася до раптової надії, в гаю прямо зараз падав сніг: час знову пішов далі. Мовчазні дерева були оголені і суворі. Світло виклику лилося суцільним потоком. Басейн засяяв розплавленим сріблом, і з нього хтось виходив.

Це була королева. Вона пленталася на берег, залишаючи чорні рани на відкритій землі у снігу позаду неї, і звалилася на берег в мокрому білому траурному платті. Вона полежала на боці, щоб віддихатися, а потім відкрила очі. Вона повільно підвелася на тремтячі руки і подивився навколо, на гай, на нові серце-дерева, і її обличчя розширилися від жаху. Вона насилу підвелася на ноги. Її плаття було брудним і замерзло на ній. Вона стояла на пагорбі, дивлячись на гай, а потім повільно повернулась, щоб подивитися на насип і вище на велике серце-дерево на краю басейну.

Вона зробила кілька кроків вгору по насипу, через сніг, і поклала руки на широкий стовбур, і постояла якусь мить, тремтячи. Потім вона нахилилася і повільно притулилася щокою до кори. Вона не плакала. Її очі були відкриті і порожні, ніби нічого не бачили.

Я не знала, хто кинув Summoning, або те, що я бачила, але я стояла в очікуванні і напруженні, в надії на світло, яке покаже мені шлях. Сніг летів вниз навколо нас, поблискучи в хрусткому світлі. Він не торкався моєї шкіри, але швидко замітав її сліди, знову покриваючи землю білим килимом. Королева не рухалася.

Серце-дерево м'яко шелестіло гілками, і одна низька гілка обережно опустилася до неї. Квітка була багатообіцяюча на гілці, не дивлячись на зиму. Вона розцвіла, і пелюстки відпали, і маленький зелений плід виріс і дозрів, ставши золотим. Він висів на гілці для неї, ніжне запрошення.

Королева взяла плід. Вона постояла, охопивши його рукою, і в тиші гаю жорстко знайомий мені звук спустився по річці: сокира вп'ялася в дерево.

Королева зупинилася, плід майже торкнувся її губ. Ми обидві стояли і ловили звук, прислухаючись. Звук прийшов знову. Її руки опустилися. Плід впав на землю, зникаючи в снігу. Вона підвела свої сплутані спідниці і побігла вниз по насипу до річки.

Я побігла за нею, моє серце билося в такт з регулярним буханням сокири. Вони привели нас до кінця гаю. Саджанець вже виріс у міцне високе дерево в даний час, його гілки вже почали формувати густу крону. До берега був прив'язаний різьблений човен, і двоє чоловіків рубали серце-дерево. Вони весело працювали разом, по черзі змахуючи важкими сокирами, кожна з яких глибоко кусала деревину. Сріблясто-сірі тріски злітали у повітря.

Королева скрикнула від жаху, відчувши біль серце-дерева. Лісоруби зупинилися, вражені, притиснувши сокири до грудей і озираючись; а потім вона напала на них. Вона спіймала їхні горла довгими пальцями своїх рук і відкинула їх від дерева у річку; вони борсалися у воді і кашляли. Вона впала на коліна поруч з деревом і притисла усі її пальці до розрізів, з яких сочився сік, як ніби намагалася закрити його. Але дерево було занадто пораненим, щоб його врятувати. Воно уже помітно нахилилось над водою. Через годину або день воно впаде.

Вона встала. І все ще тремтіла, не від холоду, а від люті, і земля тремтіла під нею. від її ноги по землі побігла тріщина і поширилася в обох напрямках уздовж краю гаю. Вона переступила розкол, який розширювався і я встигла за нею, якраз вчасно. Човен провалився в отвір безодні і зник, річка стала ревіти дико вниз, утворивши водоспад, а гай опустився у нове укриття під скелями в хмарах туману. Один з дроворубів ковзнув у воді і його потягло через край з криком, інший закричав, намагаючись спіймати його за руку, хоч було вже занадто пізно.

Якесь деревце проплило і потонуло за ним; ніби троянда, кинута у прірву. Другий дроворуб насилу вибрався на берег, зумівши втримаючись за тремтячу землю. Він замахнувся сокирою на королеву, коли вона пішла до нього; лезо вдарилося в її плоть і відскочило з дзвінким звуком, вистрибнувши з його рук. Вона навіть не звернула уваги. Її обличчя було порожнім і відсутнім. Вона вхопила дроворуба і віднесла його до пораненого серце-дерева. Він боровся з нею, безцільно, коли вона поклала його на стовбур, і виноградні лози проросли із землі, щоб затримати його на місці.

Його тіло вигнулося, на обличчі проступив жах. Королева Вуду зробила крок назад. Його нога і щиколотка були пов'язані проти щілини, де сокири кусали в дерево, і вони вже мінялися, прилипнувши до стовбура, чоботи зарухалися вниз і впали, коли його пальці витягувалися у нове коріння. Його руки боролися з корою, але пальці вже зливалися один з одним. Його широко розкриті очі зникали під шкірою сріблястої кори. Я підбігла до нього, в жалю і жаху. Мої руки не могли здерти кору, і магія не відповіла б мені в цьому місці. Але я не могла просто стояти і дивитися.

Він зумів нахилити голову вперед. І прошепотів:

— Агнешка, — голосом Серкана, а потім його тіло зникло у великому темному порожнистому отворі. Я схопилася за краї і стрибнула туди після нього, в темряву. Дерево було тісним і щільним; вологий теплий запах свіжої землі тепер душив мій ніс, а також відчувався запах вогню і диму. Я хотіла вилізти назад; я не хотіла бути тут. Але я знала, що повернення було неправильним. Я була тут, всередині дерева. Я штовхала деревину і продовжувала рух вперед, проти бажання інстинкту і страху. Я змусила себе шукати ногами порвану, облетілу кору, подряпини і тріски на моїй шкірі, плями соку, що залили очі і ніс, і вдихати повітря, якого мені так не вистачало.

Мої ніздрі наповнилися запахами гниття і горіння.

— Alamak, — хрипло прошепотіла я заклинання для прогулянок крізь стіни, а потім пройшла через кору і опинилася в задимленому гаю, вийшовши з серце-дерева.

* * *

Я вийшла на насип, моє плаття було просочене зеленим соком розбитого блискавкою дерева. Світло Виклику ще палахкотіло на воді, і останні дрібні залишки води у басейні виблискували під ним, як повний місяць над горизонтом, так яскраво, що на них було боляче дивитися. Серкан був на іншій стороні басейну, на колінах. Його рот був вологим, з його рук капала вода, тільки частина його одежі не почорніла від кіптяви, бруду і диму: він жадібно носив воду до рота. Він пив з Шилки, набираючи води та енергії, так, щоб зібрати достатньо сил і кинути Виклик.

Але зараз королева Вуду стояла над ним і її довгі пальці огорнули його шию: срібна кора піднімалася вгору з води на його коліна і ноги, у той час як він з усіх сил намагався послабити руками зчеплення навколо його горла. Вона відпустила його і повернулася з криком протесту через мою втечу, занадто пізно. Зі стогоном вище мене велика зламана гілка серце-дерева дала тріщину від стовбура і нарешті впала, трясучись, залишившипо собі зяючу порожнисту рану.

Я зійшла з насипу, щоб зустріти її на мокрому камінні, коли вона прийшла в лють по відношенню до мене.

— Агнешка! — крикнув хрипло Серкан, потягнувши руку, уже наполовину втягнутий корінням у землю. Але коли вона досягла мене, то сповільнилася і зупинилася. Світло Виклику освітило її, показавши страшне зараження в ній самій, кислу чорну хмару тривалого відчаю. Але світло сяяло на мені також, на мені і через мене, і я знала, що в моєму лиці вона побачила когось, хто дивився на неї.

Я могла бачити, як вона пішла з гаю: як вона полює на них, всіх людей, які збудували вежу, чарівників, фермерів і лісорубів — усіх. Як вона висаджувала одне заражене серце-дерево за іншим, керуючись своїм власним стражданням, і тим самим годувала його, і воно вело її вперед. Змішавшись від жаху, я відчула як жалість Лінаї ворушиться в мені, повільно і глибоко: жалість, сум і співчуття. Королева Вуду теж побачила його, і це стримало її перед мною.

— Я зупинила їх, — сказала вона, і її голос був як скрип гілки по віконному склу в нічний час, коли ви уявляєте собі якусь темну істоту поза домом, яка дряпає по склу, щоб залізти всередину будинку. — Я повинна була зупинити їх.

Вона розмовляла не зі мною. Її очі дивилися повз мене, глибоко в мої очі, на обличчя її сестри.

— Вони спалюють дерева, — сказала вона, посилаючись на розуміння з боку давно зниклої Лінаї. — Вони ріжуть їх. Вони завжди будуть різати їх. Вони прийшли як зима, що триватиме вічно, без ніякої надії на весну.

Її сестра не мала голосу, щоб говорити, але сік серце-дерева був на моїй шкірі, і його коріння відчувалося під моїми ногами.

— Ми покликані піти, — тихо сказала я, відповідаючи на нас обох. — Ми не призначені залишитися назавжди.

Королева Вуду нарешті подивився на мене, а потім знову крізь мене.

— Я не можу піти, — сказала вона, і я знала, що вона намагалася. Вона вбила чарівника у вежі і його солдатів, вона засадила всі поля новими деревами, вона прийшла сюди з закривавленими руками, убивши тисячі людей. Але вона не могла перетворитися. Вона згадала неправильні речі, і забула занадто багато. Вона згадала, як вбивати і як ненавидіти, але вона забула, як рости. Все, що вона змогла зробити зрештою, це лягти поруч з її сестрою: не зовсім сон, не зовсім смерть.

Я простягнула руку, і з низько висячої гілки тріснутого серце-дерева зірвала єдиний плід, що очікував на неї, стиглий і золотий. Я простягнула його до неї.

— Я допоможу тобі, — сказала я їй. — Якщо ти хочеш врятувати її, то зможеш.

Вона подивилася на розбите, вмираюче дерево. Темні сльози сочилися з її очей, коричневими струмочками ковзали по її щоках, бруду і попелу і змішувалися з ними. Вона повільно простягнула руку мене, її довгі вузлуваті пальці обережно і м'яко стиснули плід. Вона зачепила мої пальці, і ми дивилися один на одного. На даний момент, через завісу нерозуміння між нами, я, можливо, була для неї дочкою, на яку вона сподівалася, дитиною на півдорозі між людьми у вежі і її власними; вона могла би бути моїм учителем, і моїм гідом, як книга Яги, вказуючи мені дорогу. Ми ніколи не були би ворогами.

Я нахилилася, і згорнула листок, у якому начаклувала трохи води для неї, останньої чистої води зліва в басейні. Ми вийшли разом на пагорб. Вона піднесла плід до рота і відкусила, сік потік по її підборіддю блідо-золотистою лінією. Вона закрила очі і завмерла, стоячи. Я поклала на неї руку, відчуваючи ненависть і агонію лози, заплутаної глибоко у ній. Я поклала іншу руку на дерево, і потягнулася до глибокого колодязя під ним; нерухомого і спокійного. Ураження блискавкою не змінило його; нерухомість залишилася, навіть коли частина дерева упала, навіть коли здригнулася земля.

Королева Вуду притулилася до зяючої рани дерева і обхопила почорнілий стовбур. Я дала їй останні краплі води, нахиливши листок у її рот, а потім доторкнулася до її шкіри, і сказала тихо і дуже просто,

— Vanalem.

І вона змінилася. Останні залишки її білої сукні здуло вітром, а обвуглена поверхня її шкіри відшарувалася величезними чорними пластівцями, свіжа кора закружляла від землі навколо неї, як широка срібна спідниця, зустрічаючись і зливаючись зі зламаним стовбуром старого дерева. Вона відкрила очі в останній раз і подивився на мене з раптовим полегшенням, а потім зникла під наростаючою корою, її ноги продовжилися, пустивши нове коріння біля старішого.

Я позадкувала, і, коли її корені опустилися глибоко в землю, повернулася і побігла до Серкана через спорожнілий басейн. Кора перестала підніматися по його тілу. Разом ми почали ламати її, тепер пухку і крихку, відкидаючи залишки подалі від його шкіри, поки його ноги не змогли рухатися. Я допомогла йому вилізти з неї, і ми сіли, віддихуючись разом, на березі струмка.

Я не бажала думати ні про що. Він нахмурився на свої власні руки, майже ображено. Потім різко подав їх уперед, нахилився над руслом і врив у м'яку вологу землю. Я спостерігала за ним байдуже на деякий час, а потім зрозуміла, що він намагається відновити біг потічка. Я потяглася, щоби допомогти. Я могла відчути, як тільки почала, що це було правильним рішенням. Річка теж хотіла бігти таким чином і годувати басейн.

Знадобилося ворухнути кілька жмень бруду, а потім потік, повернутий нашими пальцями, очистив решту русла для себе. Басейн почав заповнюватися. Ми сіли знову, стомлено. Поруч зі мною він намагався змити з себе бруд, витираючи руками одежу, а потім витираючи самі руки об траву, намагаючись зчистити сажу на його зруйнованій сорочці, на штанах, в основному просто поширюючи бруд ще більше. Чорні півкола бруду були глибоко під його нігтями. Врешті-решт він випустив роздратований шум, і його руки опустилися на коліна; він дуже втомився, щоб використати магію.

Я нахилилася до нього, його роздратування було дивно заспокійливим. І через хвильку він знехотя обійняв мене. Глибока тиша вже повернулась у гай, як ніби весь вогонь і лють, які ми принесли, могли зробити лише коротку перерву в його існуванні. Зола осіла на мулисте дно басейну, і поглинулася ним. Дерева відпускали обгорілі листочки, і вони падали у воду, і мох поповз над порваними голими ділянками землі, розгортаючись свіжим килимом. Над басейном нове серце-дерево зрослося зі старим, ніби підбадьорюючи його, щільним нерівним шрамом. І цвіло маленькими білими квітами, як зірками.

Розділ 32

Я заснула у гаю, стомлена і безсила. І не помітила, як Серкан підняв мене на руки, щоб перенести назад до башти; Прокинулася я тільки для того, щоб пробурмотіти скаргу після неприємного протесту шлунку після серії його транспортуючих заклинань, а потім заснула знову.

Я прокинулася, підібгана ковдрою на своєму вузькому ліжку у моїй вузькій кімнаті, відштовхнула ковдру ногами і встала, не думаючи про одяг. Картини долини на стіні перекосилася, і була подерта зазубреним уламком каменю: полотно звисало з рамки, вся його магія зникла. Я вийшла в коридор, вибираючи свій шлях між купами битого каменю і уламками гарматних ядер, які засмічували підлогу і притягували очі своєю шорсткуватою поверхнею. Коли я спустилася по сходах, то побачила що Серкан упаковує речі.

— Хтось повинен очистити столицю від зараження, перш ніж воно пошириться далі, — сказав він. — Алеш довго хворітиме, і хтось з чарівників повинен буде прийти на південь до кінця літа.

Він був у одязі для верхової їзди і червоних чоботах з тисненням в сріблі. Я була ще повним безладом кіптяви і бруду, у порваному одязі, достатньому, щоби бути привидом, але занадто противним.

Він ледь глянув мені в обличчя, запихаючи пляшки і флакони в м'який чемодан, інший мішок з книгами вже чекав на лабораторному столі між нами. Підлога під нашими ногами була косо нахилена. Стіни зяяли тут і там дірами, куди вдарили гарматні ядра або падаючі камені, і теплий літній вітер весело свистів між тріщинами і ганяв папери і порошки по всій підлозі, залишаючи слабкі розмазані замети червоного і синього кольору.

— Я зупинив руйнування вежі на даний момент, — додав він, коли узяв закупорену і добре запечатану колбу фіолетового диму. — Я візьму Вогняне серце з собою. Ви можете почати її ремонтувати.

— Я не буду жити тут, — сказала я, перериваючи його. — Я повертаюся до Вуду.

— Це абсурд, — сказав він. — Ви думаєте, що відхід королеви перетворить всю її роботу в пил, або що зміна у її серці може відновити все і відразу? Вуд як і раніше повний чудовиськ і зараження, і буде таким ще протягом тривалого часу.

Він не був неправий, і королева Вуду не була мертвою в будь-якому випадку; вона тільки змінилася. Але він не збирався їхати заради очищення від зараження або заради королівства. Його вежа була зруйнована, він випив води з Шилки, і він тримав мене не тільки за руку. Так що тепер він збирався втекти так швидко, як тільки міг, щоби знайти собі нові кам'яні стіни, куди можна сховатися. Він триматиме себе замкненим протягом десяти років, поки не засохнуть його власні почуття до долини, і він не відчуватиме їх більше.

— Вуд не дочекається, щоби я сиділа в купі каменів, — сказала я. Тоді повернулася і залишила його з пляшками і книгами.

* * *

Над моєю головою, ліс палав червоним, золотим і помаранчевим, але кілька розгублених весняних квітів в білому все-таки прорвалися через лісову підстилку. Остання хвиля літньої спеки дісталася до них на цьому тижні, якраз у час жнив. У полях жниварки працювали під запеклим сонцем, але тут була прохолода — в тьмяному світлі під важким навісом крон дерев, поряд з бульканням Шилки. Я йшла босоніж по опалому листю — з кошиком, повним золотих плодів — і зупинилася на вигині річки. Ходун скорчився над водою, засунувши свою довгу голову у воду, щоби напитися.

Він побачив мене і нерухомо завмер, але не втік. Я взяла один плід з мого кошика. ходун потроху підкрався до мене на своїх жорстких ногах. Він зупинився поза досяжністю руки. Я не рухалася. Нарешті він простягнув дві передні ноги, узяв плід і почав його гризти, повертаючи навколо у своїх руках, поки вона не очистив його до насіння. Потім він подивився на мене і зробив кілька кроків у ліс. Я кивнула.

Ходун повів мене по непомітній стежці в ліс, дедалі глибше. Врешті-решт він відвів в сторону важкий мат з лози від того, що було схоже на стрімку кам'яну скелю, і показав мені вузьку щілину в породі, з якої викочувався густий солодкий гнилий сморід. Ми пройшли через прохід в затишну вузеньку долину. В її кінці стояло старе покручене серце-дерево, сіре від зараження, з неприродно скрученим стовбуром. Його гілки висіли, торкаючись трави, так навантажені фруктами, що ті вже лежали на землі.

ходун відійшов в сторону. Вони знали, що я могла очищати серце-дерева від зараження, якщо воно було невеликим і деякі з них навіть почали допомагати мені. Вони мали інстинкт садівника, і тепер, коли були звільнені від люті Вуд-королеви, допомагали; або, можливо, їм більше подобалося їсти незаражені фрукти.

Були й інші кошмарні істоти в лісі, які отримали занадто багато гніву королеви. Вони в основному уникали мене, але тепер і пізніше я натикалася на порване і зіпсоване тіло кролика або білки, вбитих, наскільки я могла бачити тільки в жорстокості; а один з ходунів, які допомагли мені, був порваний і тепер ходив накульгуючи, його кінцівку відхопив богомол і його бік глибоко подряпали кігті. Після того в темному місці я впала в яму-пастку, майстерно покриту листям і мохом, щоб вписатися в лісову підстилку, повну зламаних палиць і огидного блискучого мулу, який чіплявся і пік шкіру, поки я не пішла у гай і не помилася у басейні. До сих пір повільно гоїлася рана на моїй нозі, де одна з палиць проткнула шкіру. Це могла бути пастка для звичайної тварини, полювання, але я не думала, що це так. Вона була призначена для мене.

Я не дозволила собі припинити через це свою роботу.

Тепер я пірнула під гілками і пішла до стовбура серце-дерева з моїм глечиком. Я налила води з гаю на його коріння, але знала, ще навіть не починаючи, що тут не було ніякої надії на зцілення. Занадто багато душ були вкладені всередину, викручуючи дерево в кожному напрямку, і вони були там занадто довго; того, що залишилося від них, не було достатньо, щоб відокремити їх, і було майже неможливо заспокоїти і полегшити їхній стан, щоби вони впали в сон.

Я постояла тримаючи мої руки на корі протягом тривалого часу, намагаючись дотягнутися до них, але навіть ті, кого я знайшла, були втрачені, вони забули навіть свої імена. Вони лежали в затінених місцях з тьмяними, порожніми очима і виснажені. Їхні обличчя наполовину втратили свою форму. Я повинна була опустити, нарешті, руки і відійти геть, тремтяча і змерзла, хоча через листя пробивалося спекотне сонце. Страждання притислися до моєї шкіри, бажаючи забратися всередину. Я випірнула з-під важких гілок дерева і сіла на камінь, відкритий сонячному світлу на іншому кінці площі. Зробила ковток води з мого глека, і вперлась лобом до бісеру його мокрого боку.

Ще два ходуни прийшли через прохід, щоб приєднатися до першого: вони сиділи в ряд, їх довгі голови були зігнуті і зосереджені на моєму кошику. Я згодувала кожному з них чистий плід, і коли почала працювати, вони допомогли мені. Разом ми наносили гірку сухого гілля до стовбура, і вирили широкий круг землі навколо, сягнувши коренів серце-дерева.

Я встала і розігнула втомлену спину, коли ми закінчили. Потім витерла брудні руки, повернулася до дерева і поклала руки по його боках, але на цей раз я не намагалася говорити з захопленими душами.

— Kisara, — сказала я, і повернула воду. Я працювала м'яко, повільно. Вода виступала бісером жирових крапель на корі і повільно стікала вниз тонкими вологими струмками, зникаючи в землі. Сонце перемістилося вперед, і тепер стояло над головою, проходячи все сильніше через листя, яке згортался і пересихало. Сонце зникло з поля зору, і коли я закінчила, мій лоб був липким від поту, а мої руки були покриті соком. Земля під ногами була м'якою і вологою, а дерево зблідло, як кістка, його гілки гуділи, як сухі палиці на вітрі. Усі плоди на гілках засохли.

Я відійшла і запалила його кількома словами. А потім важко сіла і витерла руки до трави, наскільки могла, і підтягла коліна до грудей. Ходуни склали ноги і акуратно посідали поруч зі мною. Дерево не тремтіло і не шуміло, вже більше половини його згоріла; воно вмирало швидко і згорало без особливого диму. Пластівці попелу впали на сиру землю і розчинилися в ній, як перші сніжинки. Іноді вони приземлялися на мої голі руки, не настільки великі, щоб опекти, тільки крихітні іскри. Я не задкувала. Ми були єдиними скорботними глядачами і свідками його смерті.

У якийсь момент, втомлена від роботи, я заснула, а вогнище продовжувало горіти. Коли я прокинулася вранці, дерево згоріло, а чорний пеньок легко розсипався від доторку. Ходуни рівномірно розсипали золу по галявині своїми довгими пальцями, залишивши невеликий горбок в центрі, де стояло старе дерево. Я посадила фрукт з мого кошика у землю під ним. У мене був флакон зростаючого зілля, яке я варила з річкової води і насіння серце-дерев. Я окропила насип і заспівала підбадьорення до нього, поки срібний саджанець не виткнув свій росток і не піднявся на висоту трирічного. Нове деревце не мало багато думок про себе, але мало тиху мрію про гай, звідки плід був родом, і його не мучили кошмари. Ходуни зможуть їсти його плоди, коли вони дозріють.

Я залишила їх діловито затінювати саджанець високими гілками, щоб зберегти його свіже листя від швидкого висихання на спекотному сонці, і пішла геть через прохід у камені, назад у ліс. Земля була повна дозрілих горіхів і заростей ожини з ягодами, але я не збирала їх, поки що. Промине ще багато часу, перш ніж буде безпечно з'їсти будь-який фрукт за межами гаю. Було надто багато горя під коронами, надто багато заражених серце-дерев, які пустили глибоке коріння.

Я витягла жменю людей з серце-дерева біля Заточека, і ще купку з боку Росі. Це були люди, яких схопили зовсім недавно. Серце-дерева брали все: плоть і кістки також, а не лише мрії. Я виявила, що надія Марека була помилковою у зародку. Тижня або двох було достатньо, щоби стати частиною дерева, без можливості бути виведеним з нього.

Я була в змозі полегшити страждання деяких з них, і допомогти їм ковзнути в довгий глибокий сон. Деякі з них навіть знайшли шлях назовні самі після того, як Вуд-королева з її безкінечною люттю зникла. Але ще сотні серце-дерев стояли у лісі, і багато з них знаходилися у темних і таємних місцях Вуду. Забирати воду з них і піддавати вогню було найбільш безболісним способом, який я практикувала, щоб звільнити їх. І хоча кожного разу я відчувала що це було як вбити живе створіння, я знала, що це було краще, ніж залишати їх в пастці зараження і страждань. Сіра печаль довго залишалася зі мною опісля.

Вранці мене здивував брязкаючий дзвін, який вирвав мене з мого втомленого туману, і я відсунула убік кущ, щоб побачити жовту корову, яка дивилася на мене, методично жуючи траву. Я була поруч з кордоном Росі.

— Ти б краще повернулася додому, — сказала я корові. — Я знаю, що жарко, але ти занадто далеко зайшла, і тут є неправильні речі. — Голос дівчинки позвав корову з деякої відстані, і через деякий час вона прийшла через кущі і зупинилася, побачивши мене; дев'ять років або близько того.

— Вона втекла у ліс? — запитала я її, спотикаючись трохи на вимовлянні слів роською мовою.

— Наш луг занадто малий, — сказала дівчина, дивлячись на мене ясними блакитними очима. — Але я завжди знаходжу її.

Я подивилася на неї і зрозуміла, що вона говорить правду; була пасмо срібної яскравості всередині неї, і магія лежала близько до поверхні.

— Не дозволяй їй заходити занадто глибоко, — сказала я. — А коли станеш старшою, приходь і знайди мене. Я живу на іншій стороні Вуду.

— Ти Баба Яга? — запитала вона, зацікавлена.

— Ні, — сказала я. — Але ти могла би назвати мене її родичкою.

Тепер, коли я прокинулася, мені було досить кількох поглядів, щоб зрозуміти, де я була, і я відразу повернула на захід. Рось посилала солдатів для патрулювання кордону Вуду зі свого боку, і я не хотіла зустрічі з ними. Вони хвилювались, коли я вискакувала на їхньому боці, навіть після того, як я відвела їм кількох втрачених ними людей, і я не могла винуватити їх у цьому. Всі пісні з Пільни щодо мене були неправі в тих чи інших моментах, і я підозрювала, що барди не приносили найбільш кричущі з них на мою сторону долини взагалі. Я чула, що людину освистали у вільшанській таверні кілька тижнів тому, за те, що той заспівав одну, де я перетворилася у вовка і з'їла короля.

Але мій крок став легшим: зустріч з маленькою дівчинкою і її коровою зняла деякий сірий тягар з моїх плечей. Я співала крокуючу пісню Яги і поспішила назад до свого будинку. Я була голодна, так що з'їла плід з мого кошика, коли увійшла всередину. Я могла би спробувати з'їсти його в лісі і перевірити, чи працює магія Шилки, спіймана коренями і гілками у фрукти, пронизані сонячним світлом, щоб стати солодким соком на моєму язику. У магії було також запрошення, і, можливо, одного дня я його прийму; одного дня, коли стомлюся і мріятиму про довгий сон як про мою дальшу долю. Але зараз це були тільки відчинені двері на пагорбі, далеко-далеко, звідки махав мені друг, у гаю з глибоким відчуттям миру і спокою.

Кася написала мені з Гідни: діти вели себе так, як можна було сподіватися. Сташек був ще дуже тихий, але він встав і говорив з вельможами, коли вони були викликані, щоб проголосувати, досить добре, щоб переконати їх, щоб ті коронували його, а діда призначили регентом. Він також погодився на заручини з дочкою ерцгерцога з Варші, дівчинкою дев'яти років, яка, очевидно, була така вражена, що виблювала на садову ділянку. Я трохи сумнівалася, чи можна прийняти таку поведінку в якості основи для шлюбу, але припускаю, що це було не набагато гірше, ніж одружитися з нею, тому що в іншому випадку її батько міг би підняти бунт.

Відбувся турнір, щоб відсвяткувати коронацію Сташека, і він попросив Касю бути його чемпіоном, до превеликого жаху своєї бабусі. Але це було на краще, тому що Рось послала партію лицарів, і після того, як Кася побила їх усіх, це зробило їх обережними відносно вторгнення і помсти за бій біля Ридви. Було досить солдатів, які пережили облогу вежі, щоб пішли розповіді про невразливого золотого воїна-королеву, яку люди путали з Касею. Тому Рось неохоче прийняла прохання Сташека на користь відновлення перемир'я, і це літо закінчилося в крихкому мирі, надавши час обом сторонам виправити відносини.

Сташек також використав тріумф Касі, щоб зробити її капітаном охорони. Вона навчилася правильно битися мечем, тому її перемоги над іншими лицарями не виглядали випадковими, хоча поза очі вони обурювалися. Два лорди і ерцгерцог просили її вийти за них заміж, і також, про що вона написала мені з обуренням, Соля.

«Можеш собі уявити? Я сказала йому, що я думаю, що він божевільний, і він сказав, що він буде жити в надії. Алеш сміялася десять хвилин без зупинки, перериваючись на кашель, коли я сказала їй про це, і тоді вона сказала, що він зробив це, знаючи, що я скажу ні, просто щоб продемонструвати суду, що він тепер відданий Сташеку. Я сказала, що я не пішла би вихвалятись, що хтось просив мене вийти за нього заміж, і вона сказала, щоб я просто подивилася, як він цим скористається. Звичайно ж півдюжини людей запитували мене про це наступного тижня. Я майже хотіла піти і сказати йому, що я даю згоду, тільки щоб побачити, як він буде викручуватися, але я боялася, що він піде на це по тій або іншій причині, а потім знайде спосіб не випустити мене.

Алеш стає краще кожен день, і діти теж відчувають себе добре. Вони біжать на море щоб купатися разом щоранку, а я приходжу і сиджу на пляжі, я не можу плавати більше і просто тону прямо на дно, і моя шкіра у солоній воді неприємно свербить, навіть якщо я просто кладу мої ноги в неї. Відправ мені ще один глечик річкової води, будь ласка! Я завжди трохи п'ю її тут, і вона добра дітям теж. Їм ніколи не сняться кошмари про вежу, якщо я дозволяю їм зробити ковток, перш ніж вони засинають.

Можливо я реально відвідаю тебе цієї зими, якщо ти скажеш, що це безпечно для дітей. Я думала, що вони ніколи не захочуть повертатися, але Маріша запитала, чи може вона приїхати і побути в будинку Наталії знову.

Я сумую за тобою.»

Я зробила останній розмитий крок-стрибок, щоб прийти до Шилки, де стояв мій власний маленький будинок-дерево, приліплений до боку старого сонного дуба. На одній стороні моїх дверей коріння дуба зробило велику западину, яку я облицювала травою. Я намагалася наповнювати її доверху плодами з гаю — для ходунів. Тепер западина була порожня, а на іншій стороні дверей хтось наповнив мій дерев'яний ящик.

Я поклала решту зібраних плодів в спустілу виїмку і увійшла всередину мого дому. Тут не потрібно було прибирати: підлогою служив м'який мох, який прибирав бруд без моєї допомоги після того, як я виходила з дому вранці. Я могла зайнятися прибиранням усього іншого, але витратила занадто багато часу, блукаючи сіра і втомлена цього ранку. Сонце піднялося за полудень, і я не хотіла починати так пізно. Я тільки взяла свою відповідь Касі і закупорений глечик води Шилки, і поклала їх в корзину, щоби віддати їх Данці, яка передасть їх поштою.

Я вийшла назад на берег річки і зробила ще три великих кроки на захід, щоб нарешті вийти з Вуду. Я перетнула Шилку по мосту біля Заточека, в тіні високого молодого серце-дерева, що росло там.

Королева Вуду зробила остаточний скажений поштовх в той час, коли я і Серкан пливли вниз по річці, щоб знайти її, і дерева наполовину поглинули Заточек, перш ніж ми зупинили її. Люди, які втікали з села, зустріли мене на дорозі, коли я відійшла від вежі. Я пробігла решту шляху і побачила, що кілька відчайдушних захисників збираються зрубати тільки-що посаджене серце-дерево.

Вони залишилися, щоб виграти час для своїх сімей, щоб ті встигли піти геть, але вони робили це, очікуючи, що будуть заражені; вони були з дикими очима і в жаху, навіть незважаючи на їх мужність. Я не думаю, що вони послухали би мене, якби на мені не було моєї рваної одежі, заплутаного волосся, і якби я не гарчала на них, почорніла від кіптяви, з босими ногами на дорозі: я не могли би їх переконати, але я з'явилася як відьма.

І навіть тоді вони не зовсім повірили мені, хоч я сказала їм, що Вуд переможений назавжди і незабаром зникне. Ніхто з нас не припускав, що таке коли-небудь відбудеться. Але вони бачили, як богомол і ходуни раптом подалися назад в ліс, і вони були дуже втомлені. Зрештою вони зупинилися і дозволили мені спробувати. Дереву не було навіть одного дня: ходуни зв'язали сільського старосту і його трьох синів, щоб змусити його рости. Я була в стані вивести братів, але батько відмовився: жар болю мучив його живіт протягом року.

— Я можу вам допомогти, — запропонувала я, але старий похитав головою, його очі вже наполовину засинали, посміхаючись, і жорсткі волокна з його кісток і тіла повернулися під кору, розтанувши під моїми руками. Криве серце-дерево зітхнуло і випросталося. Воно скинуло усі свої отруйні квіти відразу; замість них на гілках розквітли нові.

Ми всі разом стояли якусь мить під срібними гілками, вдихаючи їх аромат — слабкий, нічого подібного до гнилі заражених квітів. Тоді захисники помітили, що вони мовчать, отямилися і нервово позадкували. Вони боялися бути прийнятими у світ серце-дерев, бо не були зі мною і Серканом в гаю. Ніхто з них не знав, як уявити собі те, що прийшло з Вуду і не було злим і повним ненависті. Сини старости дивилися на мене безпорадно.

— Хіба ви не можете вивести його теж? — запитав старший.

Я повинна була сказати їм, що там вже не було нічого, щоб вивести; що дерево стало ним. Я дуже втомилася, щоб пояснити це дуже добре, до того ж це було не те, що люди могли легко зрозуміти, навіть люди з долини. Сини стояли в тиші, плуталися і не знали, сумувати їм чи ні.

— Він пішов до матері, — нарешті сказав старший, і всі вони кивнули.

Ніхто з мешканців не відчував полегшення від новини, що біля їх мосту буде серце-дерево, але вони довіряли мені достатньо, по крайній мірі, щоби залишити його у спокої. Воно виросло з тих пір: його коріння вже скручувалося під колодами моста, обіцяючи з часом прийняти на себе його вагу. Воно було насичене фруктами, птахами і білками. Не так багато людей були готові з'їсти плід серце-дерева поки що, але тварини довіряли своїм носам. Я довіряла моєму теж: я вибрала біля десятка для мого кошика і продовжила свій шлях вниз по курній дорозі до Дверніка.

Маленький Антон, який пас худобу своєї сім'ї, байдикував на спині в траві. Він схопився, коли я з'явилася, трохи нервово, але в основному всі вже звикли до моєї появи тут і там.

* * *

Я могла би соромитися йти додому одразу, після всього, що сталося, але була настільки розбита після того страшного дня, втомлена і самотня, і сердита і сумна водночас, наскільки це було можливо. Відхід Вуд-королеви і моя роль у цьому ще заплутували мої думки. Після того як я нарешті закінчила прибирати Заточек, мої втомлені ноги майже не думаючи повернулися і понесли мене додому. Моя матір кинула на мене в дверях один погляд і нічого не сказала, а просто відвела до спальні і поклала в ліжко. Вона сіла поруч зі мною, і гладила моє волосся, співаючи, поки я не заснула.

Всі були нервовими навколо мене наступного дня, коли я йшла зеленим селом, щоб поговорити з Данкою і розказати їй дещо з того, що сталося, і подивитися на Венсу, Єржи і Кристину.

* * *

Але я все ще була втомлена і не в настрої, щоб бути уважною, так що я просто проігнорувала сіпання Антона, і коли через деякий час я не кинула блискавку і не перетворилася у звіра, він зупинився. Я бачила, що люди звикають до мене; тепер я по суботах робила зупинки в усіх селах, кожен раз в іншому.

Серкан не повернувся. Я не знала, чи він коли-небудь повернеться. Я чула через четверті-п'яті перекази слухів, що він до цього часу в столиці, встановлюючи там все правильно, але він не писав. Ну, ми ніколи не мали потреби в повелителеві, який би врегульовував сварки для нас, старости і навіть жінки, зібравшись разом, могли робити це, і Вуд тепер був не такий небезпечний, як раніше, але були деякі речі, коли селу був потрібен хтось з магічним даром. Так що я ходила по всіх селах; я зачарувала сигнальні маяки, і тепер, якщо вони запалювали їх, то в моєму будинку загорялася відповідна свічка, щоб сказати мені, куди йти.

Але сьогодні я була тут не для роботи. Я помахала Антонові і понеслася далі в село. Наповнені столи до свята врожаю стояли на зеленій траві, одягнені в білі скатертини, з площею в центрі для танців. Моя матір разом з двома старшими дочками Венси розкладала лотки повні тушкованих грибів; я підійшла і поцілувала її, а вона поклала руки на мої щоки і згладила моє сплутане волосся назад, посміхаючись всім своїм обличчям.

— Подивися на себе, — сказала вона, витягнувши довгий срібний прут з мого волосся, і кілька сухих коричневих листочків. — І ти також могла би взути чоботи. Я повинна сказати тобі, щоб ти пішла вмилася і тихо сіла в кутку. — Мої босі ноги були покриті товстим шаром пилу аж до колін. Але вона сміялася, радісно, і мій батько кермував возом-вагоном з вантажем для вечірнього багаття.

— Я приберуся, перш ніж прийде час, щоб сідати за стіл, — сказала я, крадькома взявши гриб, і пішла, щоб посидіти з Венсою в її будинку. Вона виглядала краще, але проводила більшу частину свого часу, сидячи в кріслі біля вікна, тільки трохи шила. Кася написала їй також, але це був сухий, пишномовний лист: Я прочитала його їй, і пом'якшила трохи, де могла. Венса слухала мовчки. Я думаю, що вона відчувала вину перед Касею: вину матері, яка змирилася з неминучою долею. Буде потрібний довгий час для загоєння, якщо він допоможе. Вона попросила мене покликати її дочок, і пізніше я побачила, як вони разом сиділи за столом.

Цього року не було павільйону: це було тільки наше власне маленьке свято. Великий фестиваль був в Вільшанці, у ті роки, коли не було обрання: і як це буде щороку з цього моменту. Ми всі їли занадто гарячу їжу на сонці, — дивне відчуття для початку жнив, яке зрештою остаточно затонуло десь внизу. Я не заперечувала. Я з'їла велику миску кислого супу з шматочками варених яєць, плаваючих у ньому, і тарілку тушкованої капусти з ковбасою, а потім чотири млинці, повні вишень. Тоді ми всі сиділи на сонці і стогнали про те, як добра була їжа і як ми всі з'їли занадто багато, в той час як маленькі діти бігали навколо і сміялися, поки мало-помалу не лягли під деревами і не заснули. Людек дістав цимбали, поклав на коліна і почав грати, спочатку тихо; коли більшість дітей задрімали, до нього приєдналися ще кілька інструментів, люди плескали і співали, настрій піднявся, відкрили пивну бочку і роздали кухлі холодної горілки, вистояної у підвалі Данки.

Я танцювала з братами — моїми і Касі, а після цього з декількома іншими хлопцями, яких трохи знала. Я думаю, що вони сміливішали один після іншого, щоб запросити мене, але я не зважала. Вони трохи нервували через те що я могла кинути вогонь на їхні голови, але я була збуджена, як у той далекий час, коли ми йшли до двору старого Ханка у сутінках, щоби вкрасти великих солодких червоних яблук з його дерева, найкращих у селі. Ми всі були щасливі, всі були разом, і я відчувала пісню магії, що проходила через землю під нашими ногами, поки ми танцювали.

Я сіла, задихавшись, на лавку перед стільцем моєї матері, моє волосся знову впало вільно навколо моїх плечей, і вона зітхнула і поклала його на коліна, щоб скрутити його назад вгору. Моя корзина була біля її ніг, і я взяла плід з дерева, щоб з'їсти його, золотистий і повний соку. Я ще облизувала мої пальці і кинула огризок у багаття, коли Данка різко встала на іншому дальньому куті. Вона поставила свою чашу і сказала, досить голосно, щоб всі звернули увагу,

— Мій пане.

Серкан стояв біля кола для танців. Одна його рука була на столі. Полум'я багаття стрибало по його срібних кільцях і тонких срібних ґудзиках і звивистій срібній вишивці по краях його синього камзолу: голова дракона починалася на комірі а тіло бігло уздовж країв камзола і закінчувалося хвостом, який повертався на комір з іншої сторони. Мереживні манжети сорочки пропливали мимо рукавів, а чоботи були так яскраво відполіровані, що у них відбивався вогонь. Він виглядав грандіозніше, ніж король на бальних гуляннях, і був зовсім неймовірним.

Всі ми дивилися на нього, включаючи мене. Його рот розбавив те, що я колись назвала би незадоволенням, а тепер називалося колючим умертвінням. Я підвелася на ноги і пішла до нього, облизуючи великий палець до чистоти. Він кинув погляд на непокритий кошик за мною, побачив, що я їла, і подивився на мене.

— Це жахає, — сказав він.

— Вони чудові! — Сказала я. — Солодкі і дозрілі.

— Це найкращий спосіб, щоб перетворити вас у дерево, — сказав він.

— Я ще не хочу бути деревом, — сказала я. Щастя завирувало через мене яскравим потоком сміху. Він трохи скривився.

— Коли ви приїхали?

— Сьогодні вдень, — сухо сказав він. — Я приїхав, щоб отримати податок, звичайно.

— Звичайно, — сказала я. Я була впевнена, що він спершу навіть пішов у Вільшанку, просто, щоб зробити вигляд, щоб це було справжньою причиною. Але я не могла змусити себе зробити вигляд, що вірю йому, навіть для того, щоб звикнути до цієї ідеї; мій рот вже завертався вгору по кутах без мого бажання. Він почервонів і відвернувся; але це не врятувало його, так як всі інші дивилися на нас з величезним інтересом, занадто п'яні через пиво і танці, щоб бути ввічливими. Він знову подивився на мене і похмуро глянув на мою посмішку.

— Ходімо я познайомлю вас з моєю мамою, — сказала я. І простягла руку і взяла його.

Подяки

Я знаю, що це може спантеличити багатьох читачів: це вимовляється ag-NYESH-ka. Ім'я прийшло з казки, яку я нескінченно вимагала від матері, книжка називалася Agnieszka Skrawek Neiba (Агнешка — Шматочок неба), у чудовій версії Наталії Галзінської. Героїня і її блукаюча жовта корова відіграють тут невелику епізодичну роль, у казці вони садять коріння Вуду серед дикої природи.

Ця книга винна величезний борг Francesca Coppa і Sally McGrath, бета-читачам, які веселили мене протягом всього процесу її аудіозапису майже щодня. Велике спасибі також Seah Levy і Gina Paterson і Lynn Loschinо за перші читання і поради.

Дякую моєму чудовому редактору Anne Groell, і моєму агенту, Cynthia Manson, яка заохочувала і підтримувала цю книгу з самого початку, і кожному в Del Rey за їх допомогу і ентузіазм.

І найбільше спасибі і моєї любові призначено моєму чоловікові, Charles Ardai, який зробив моє життя і мою роботу кращою і досконалішою. Кожен автор досить щасливий, коли має поруч письменника і блискучого редактора вдома як свого першого читача, і я дуже рада, що це маю!

Від моєї матері, і до моєї дочки: від кореня до квітки. Коли ти станеш достатньо дорослою, щоб прочитати цю книгу, я сподіваюся, що це може поєднати тебе з бабусею і історіями, які вона розказувала. Я люблю вас обох дуже сильно.

Наомі Новік

Відірвана від коренів

Тематична серія

His Majesty’s Dragon

Throne of Jade

Black Powder War

Empire of Ivory

Victory of Eagles

Tongues of Serpents

Crucible of Gold

Blood of Tyrants

Про автора

Наомі Новік народилася в Нью-Йорку в 1973р, у першому поколінні американців, і виросла на польських казках про бабу Ягу і на творах Толкієна. Її перший роман, Його Величність Дракон, відкриваючий серію, був опублікований в 2006 році, переведений на двадцять три мови і отримав схвалення Пітера Джексона, режисера Володаря кілець.

Вона отримала премію Джона Кемпбелла як кращий новий письменник, премію Комптона за кращий перший роман, і локус премію Best First Novel. Наомі є одним із засновників «Організації трансформаційних робіт», некомерційної організації по захисту прав авторів фанфіків. Вона сама пише фанфики і знімає відео, а також одна з архітекторів відкритих Архівів.

Новік живе в Нью-Йорку зі своїм чоловіком, романістом Чарльзом Арданом, який отримав нагороду Едгара за містичну новеллу, і їх маленькою дочкою, Evidence, яка останнім часом безжально розсипала набір з чотирьох чи п'яти комп'ютерів.

Ви можете дізнатися більше на її веб-сайті (http://naominovik.com) і слідуквати за нею, як за Наомі Новік на Livejournal, Twitter і Facebook.

Content

Наомі Новік
Відірвана від коренів

Розділ 1

Розділ 2

Розділ 3

Розділ 4

Розділ 5

Розділ 6

Розділ 7

Розділ 8

Розділ 9

Розділ 10

Розділ 11

Розділ 12

Розділ 13

Розділ 14

Розділ 15

Розділ 16

Розділ 17

Розділ 18

Розділ 19

Розділ 20

Розділ 21

Розділ 22

Розділ 23

Розділ 24

Розділ 25

Розділ 26

Розділ 27

Розділ 28

Розділ 29

Розділ 30

Розділ 31

Розділ 32

Подяки

Наомі Новік Відірвана від коренів Тематична серія

Про автора