Джон Конъли

Безименните

Чарли Паркър #19

На Джак Денисън

От автора

Някои читатели може би са твърде млади, за да помнят, а други са предпочели да забравят, но след разпадането на Югославия в периода 1991-1999 г. на Балканите избухна серия от конфликти. Комунистическата държава — напрегната федерация от шест републики, събрани по волята на Йосип Броз Тито, беше дом на сърби, хървати, босненски мюсюлмани, словенци, албанци и други по-малки етнически групи.

След смъртта на Тито през 1980 г. отново изплуваха старите напрежения, част от които датираха още от Втората световна война, когато католическите хърватски усташи застанаха на страната на нацистите, и бяха задълбочени от падането на Берлинската стена и краха на комунизма. През 1991 г. Хърватия и Словения обявиха независимост и веднага попаднаха под обстрела на Югославската народна армия, ръководена от сърбите, и на сръбските паравоенни групировки, което доведе до смъртта и изселването на хиляди хора, преди да бъде постигнато примирие с посредничеството на ООН.

Междувременно Босна също искаше независимост, но сръбското малцинство на нейна територия се противопостави. Отново се намесиха елементи от югославската армия — оперираща като Армия на Република Сръбска, често наричана Армия на босненските сърби, които подеха акция за етническо прочистване срещу мюсюлманите и хърватите в опит да създадат непревземаема сръбска твърд. Усилията на ООН се провалиха и жертвите бързо нараснаха. В Сребреница над 8000 мюсюлмански мъже и момчета бяха измъчвани и екзекутирани, след като градът се предаде на сръбските сили, водени от генерал Ратко Младич. Накрая НАТО прибягна до бомбардировки над босненските сърби, което даде възможност на мюсюлманските и хърватските сили да преминат в контраофанзива. След спогодбата за мир през 1992 г. се проведе референдум за независимост, а сетне и международната общност призна Босна и Херцеговина за независима държава. (Междувременно босненските сърби също обявиха независимост, а страната им се нарече Република Сръбска.)

Конфликтите в бивша Югославия обаче не спряха. През 1995 г. хърватските сили превзеха доминираните от сърбите региони, а през 1999 г. етническите албанци в Косово спечелиха кървавата война за независимост срещу сърбите. Дотогава Словения, Македония и Черна гора вече бяха прекъснали връзките си с Белград или провъзгласили независимост, а сръбските амбиции за създаване на балканска империя от руините на Югославия бяха станали на пух и прах.

Във войните загинаха най-малко 130000 души, над един милион бяха прогонени от домовете им заради етническите чистки, а близо 50000 жени и деца, предимно босненци, бяха изнасилени, като за голяма част от зверствата отговорност носят сръбските въоръжени сили и милиции. Както каза един сърбин, с когото разговарях, докато проучвах материалите за книгата: „Случиха се много лоши неща и за повечето бяхме виновни ние“. И все пак подчерта: „За повечето, но не за всички“.

I

Той почива тук, достигнал своя бряг

като от морето бурно спасил се моряк,

като ловец от гората, прибрал се дома.

Робърт Луис Стивънсън, „Реквием“

1.

Двата силуета вече бяха позната гледка, макар и на малцина избрани, защото дори такива особи, които усърдно бранят личното си пространство, рано или късно биват забелязани поне от част от съседите си. Известно време никой не ги беше виждал заедно, а и само чернокожият, когото всички смятаха за по-млад, привличаше вниманието на улицата и околните пресечки. Носеше се слух, че другият, по-възрастният (с малко) и нехаен към вида си (с много), е болен или се възстановява от болест, въпреки че колкото и дискретно да питаха госпожа Бондарчук, която живееше на първия етаж, въпросите им биваха посрещани с каменно мълчание от страна на дамата и неодобрително джавкане от помераните ѝ.

Според местните предания собственик на сградата беше самата госпожа Бондарчук, макар и скрита зад фиктивни фирми, сюрия адвокати, до един неразговорливи поне колкото нея, и Дикенсова планина от бумаги — не че някой беше ненужно засегнат от дребната измама, която отдавна се бе трансформирала от подозрение във факт. Все пак това беше Ню Йорк, и то Манхатън: ексцентричността, преображенията и дори откровената престъпност тук бяха ако не даденост, то поне всекидневие.

Истината обаче бе, че госпожа Бондарчук беше само наемател — е, по съвместителство и куче пазач, защото мястото на стола ѝ до високия прозорец осигуряваше ясна видимост към улицата и в двете посоки. (Може да се каже, че лаят на госпожа Бондарчук беше по-страшен от захапката на помераните ѝ, въпреки че конкуренцията беше голяма и никой от съседите нямаше желание да провери на практика. Прихванеше ли ги лошо настроение, помераните ставаха малки, зъбати зверчета, но стопанката им изглеждаше внушително и също пазеше всичките си зъби.)

Няколко години по-рано в имота се бяха разиграли неприятни събития с участието на въоръжен мъж, но случаят беше своевременно потушен. Оттогава госпожа Бондарчук изпълняваше с още по-голямо усърдие ролята си на първа защитна линия. Вече беше наясно, че не става дума за подаяние от страна на хазяите — безсмислена задача, която са ѝ възложили от съжаление към старицата, или добронамерен опит да придадат някакъв смисъл на здрачните ѝ години. Не, тя беше незаменима за тях и ги обичаше за това. Веднъж дори ги попита дали не трябва да има пистолет и въпреки че предложението ѝ беше учтиво отхвърлено, тя не се засегна. Беше го подхвърлила повече от любопитство. Всъщност тя не искаше да притежава оръжие. Помнеше седемзарядния „Наган М1895“, който баща ѝ беше запазил след службата си в съветската армия. Поддържаше го чист, смазан и скрит под една дъска на пода. Госпожа Бондарчук или Елена Тихонова, както се наричаше тогава, преди емиграцията, англицизацията и бракът да ѝ дадат нова фамилия — го бе използвала веднъж, когато в къщата им влезе скитник и се опита да изнасили майка ѝ. Тя го застреля в гърдите, а после помогна на родителите си да заровят трупа в гората. Беше на дванайсет.

И сега, и тогава не съжаляваше за стореното. Онзи беше злодей и ако тя не го бе спряла, без съмнение щеше да нарани или да убие майка ѝ, а вероятно и самата нея, след което да продължи да безчинства другаде. И да, шестата заповед гласеше „Не убивай“, но госпожа Бондарчук беше убедена, че Мойсей не е донесъл от планината Синай последния скрижал, онзи с дребния шрифт, защото ръцете му вече са били пълни.

Тя не бе споделяла подробностите около убийството с никого освен с родителите си: нито с покойния си съпруг, когото обичаше с цялото си сърце, нито дори с двамата мъже, собственици на сградата, в която живееше, макар да беше сигурна, че точно те ще я разберат. Не виждаше смисъл да повдига темата. Злодеят беше мъртъв и никакви изповеди нямаше да променят това. Пък и съвестта ѝ беше чиста и въпреки че през годините ѝ се беше приисквало да убие още някого — определени политици например или снизходителни продавачки в магазините, беше устояла на изкушението, донякъде и заради липсата на подходящо оръжие. В крайна сметка, сигурно беше по-добре, че собствениците не ѝ дадоха пистолет. Да застреляш някого при крайни обстоятелства, може би беше простимо, но човек не биваше да го превръща в навик, независимо от провокациите.

* * *

Ето че сега те бяха тук — господин Луис и господин Ейнджъл, двамата мъже, които обожаваше като блудни синове; първият — висок и чернокож, вторият — нисък и… въз беличък. Напоследък беше сериозно болен, а беше изстрадал толкова много — винаги го бе долавяла в изражението и очите му. Все пак се възстановяваше, макар да се движеше по-бавно отпреди. Партньорът му също се отнасяше различно към него, сякаш болестта му напомняше, че всеки момент съдбата може да ги раздели и би било добре да прекарат оставащите дни в хармония и разбирателство.

Поне не бяха сами. Имаха приятели: онзи частен детектив, господин Паркър, който ѝ носеше бонбони от Мейн, и двамата братя, Тони и Поли Фулчи, които бяха забележително деликатни за хора с техните размери и които според нея не биха наранили и муха — други хора може би, дори вероятно, но не и муха.

Имаха и госпожа Бондарчук, която се молеше за тях всяка вечер. Молеше се да ги застигне добра смърт, белязана с ритуал и подобаващо погребение, последвана от спасение на душите; не лоша смърт в някоя яма, без благословия и надгробен камък, като скитащ изнасилвач. Никой не можеше да избяга от смъртта. Мислите на човека летят към върховете, но смъртта винаги дебне зад гърба му. Смъртта е старица, която спи в ада и приема указания от бога. Неизбежна, но не неумолима. Човек може да говори с нея, да преговаря. Да я развесели, да я заинтригува — и току-виж, минала нататък.

Госпожа Бондарчук подозираше, че господин Луис и господин Ейнджъл много я забавляват.

* * *

Ейнджъл помаха на старата дама от стъпалата пред входа.

— Как мислиш, дали госпожа Бондарчук е убивала човек? — попита той.

— Категорично да — отвърна Луис.

— Наистина ли си толкова убеден?

— Абсолютно.

— Мислех, че съм само аз.

— Не, със сигурност е убила някого. Бих заложил, че го е застреляла. Помниш ли, че веднъж предложи да ѝ дадем пистолет?

— Да — каза Ейнджъл, — прозвуча някак небрежно.

— Може би трябва да ѝ дадем.

— Винаги можем да ѝ подарим един за Коледа, ако още го иска.

— Тя е православна. Трябва да чакаме до януари.

— От друга страна, вероятно ще бъде по-благоразумно да се придържаме към бонбоните и ваучерите за „Мейси“.

— Все пак ще запомня идеята, в случай че ѝ писне от бонбони.

Ейнджъл се спря, загледан във враната, която кацна на близкото дърво.

— Това е за тъга, нали? — рече той. — Една тъга е[1].

— Надали важи за нас — отбеляза Луис.

— Предполагам — съгласи се Ейнджъл.

* * *

Госпожа Бондарчук също беше забелязала враната. Прекръсти се и набързо се помоли за закрила. Винаги беше нащрек за поличби — сови, гарвани, врани, раждане на близнаци — и записваше сънищата си, като се будеше посред нощ, за да добави някоя подробност в малкия бележник на нощното си шкафче. Особено много се пазеше от видения на хляб и пчели, падащи зъби от венците и църковни процесии. Никога не бе подарявала часовници, не бе хапвала от нож и не бе празнувала 40-и рожден ден. Винаги присядаше преди пътуване, дори когато излизаше до магазина, за да обърка злите духове, и никога не изхвърляше боклука след залез-слънце. На стената до входната врата висеше кръст от трепетлика — прокълнатото дърво, дарено със сила на талисман срещу злото, също както ваксината разчита на частицата от болестта в себе си.

Ала това, в което госпожа Бондарчук най-силно вярваше, беше, че смъртта не бележи просто край, а промяна, фундаментална промяна в природата на съществуванието. Мъртвите и живите съществуваха едновременно, а световете им се просмукваха един в друг. Отвъдното беше огледало на познатата реалност. Мъртвите поддържаха контакт с живите и им говореха със сънища и знамения.

Човек трябваше да се научи да слуша.

И да бъде готов.

* * *

Ейнджъл си играеше с ключовете. Луис изглеждаше разсеян, дори уморен.

— Изглеждаш като пребит — отбеляза той.

— Ти ли го казваш?

— Аз имам оправдание. Ракът бие всички ръце.

— Не спах добре нощес. Остарявам.

— Сигурен ли си, че е само това?

— Да — излъга Луис.

Пак беше сънувал същия сън. През последните месеци го спохождаше по-често. В съня той стоеше до едно езеро и гледаше как мъртвите се потапят във водите му; влизат все по-дълбоко и надалеч, докато се изгубят в необятното море. До него стоеше малко момиченце: Дженифър, мъртвото дете на детектив Чарли Паркър, на чието погребение Луис беше присъствал. Държеше го за ръка. Кожата на момиченцето беше топла, а неговата — студена. Приживе я бе виждал само отдалеч. А ето че смъртта ги сближаваше.

Защо сме тук?

Гласът му сякаш не беше неговият, чуваше се като приглушен шепот. Дженифър говореше нормално, защото това беше нейният свят.

— Чакаме.

Какво?

— Да дойдат другите.

А после?

Тя се засмя.

— Ще вдигнем черни знамена в небето.

Той се будеше със спомена от докосването ѝ.

Предпочете да не споделя съня си с Ейнджъл. Двамата имаха много малко тайни един от друг, но ги пазеха ревниво. Ако беше разказал виденията си пък на госпожа Бондарчук, тя може би щеше да го посъветва да внимава и да му подари кръст от трепетлика. Ала той нямаше намерение да обсъжда повтарящия се сън с нея, също както бе решил да не го споменава пред Ейнджъл.

Което беше жалко, защото приятелят му сънуваше нещо много подобно.

2.

Старецът, който се разхождаше по тихия, тъмен канал Херенграхт в Амстердам, вече не сънуваше, или като се имаха предвид познанията му за особеностите на човешкото съзнание в будно и спящо състояние, вероятно би било по-правилно да кажем, че не помнеше сънищата си. Може би, мислеше си той, просто предпочиташе да не го прави и беше успял да го внуши на съзнанието си през натрупаните десетилетия на земята. На този етап от живота си се радваше поне на някакво подобие на нощен сън, макар и смущаван от повика на бедния си, измъчен мехур.

Казваше се Де Яхер. Имаше си малко име, но рядко го чуваше дори от малцината си близки приятели. Известен беше с бащиното си име, което означаваше „Ловецът“, макар само донякъде да отговаряше на истината. Той беше по-скоро regelaar — човекът, който винаги спасяваше положението. И в случай на необходимост действително възприемаше ролята на ловец, макар да оставяше кръвопролитията на други и да прибягваше до подобни крайности само след изчерпването на всички останали средства. Освен това, длъжни сме да признаем, беше престъпник — по деяния, природа, наклонности и контакти, но винаги подхождаше почтено към себеподобните си, защото няма нищо по-лошо от човек извън закона, комуто не може да се вярва, тъй като дори между злодеите съществува определен кодекс на поведение.

Всичко това обаче беше останало в миналото. В момента Де Яхер преминаваше през последните фази на откъсване от света на безчинствата, както и несъмнено от самия живот. Беше изоставил всичките си бизнес интереси, законни или не. Беше се отървал от складовете и манифактурите си и се бе разплатил с всички, които му бяха останали верни през годините, така че да не им се налага да се потят за прехраната си оттук насетне. Готвеше се за края и се отърсваше от низшата материя на този свят, докато по него не останеше само плът и спомени, а смъртта щеше да се погрижи и за тях. Щом приключеше с разтоварването, възнамеряваше да се оттегли в малката си вила в Амерсфорт, където можеше да живее в усамотение и анонимност, заобиколен от книгите си и спомените за хората, които беше загубил.

Оставаше само един излишен имот, който трябваше да се продаде: тайната квартира на Херенграхт, използвана само от неколцина души през годината, защото беше най-тайното и сигурно от всичките му укрития. За последно там отседнаха трима мъже, дошли в Амстердам, за да търсят книга. Подире си бяха оставили трупове и юридическа каша, за чието разчистване Де Яхер трябваше да изразходва доста усилия и средства. Изгуби и един от своите хора — младата Ева Мертенс, към която изпитваше особена привързаност. Смъртта ѝ пък бе наложила да премахне убиеца ѝ — служителка на американските власти на име Армитаж. Всички тези дела бяха изпълнени със сложности и неудовлетворение, да не говорим за риска, и потвърждаваха мнението му, че единственото разумно решение за човек на неговите години бе да се оттегли.

Жилището беше освободено от всичко освен от евтината мебелировка, а адвокатът на Де Яхер — уведомен за желанието на собственика да го продаде възможно най-бързо. Вече имаше клиенти, които искаха да го видят, макар още да не знаеха точното му местоположение. Офертната цена беше пет милиона евро, но Де Яхер очакваше продажната да бъде с 10-20 процента по-висока. Това щеше да му осигури приличен комфорт в заника на дните му. Можеше дори да попътува, ако добие настроение, въпреки че намираше летищата за уморителни, а хората — още повече. Много страни не беше посещавал, но усилията да стигне до тях почти със сигурност щяха да надвишат задоволството, че ги е видял. Най-вероятно щеше да си остане в Амерсфорт и всеки ден да се разхожда до „Кафе Ондер де Линде“ за супа и кафе, а може би и чаша jenever[2] срещу студа. Ева казваше, че ще трябва и тя да се премести в Амерсфорт, за да го държи под око. Звучеше като шега, но Де Яхер знаеше, че е нещо повече. Той бе поел ролята на баща след смъртта на родителите ѝ. Помогна ѝ да преживее първо мъката, а после и тийнейджърските бунтове. Тя не искаше да се отдели от него, нито той — от нея. Но ето че не бе успял да я защити и животът ѝ бе приключил във водите на един от каналите в Амстердам. Във времето, което му оставаше, щеше да скърби за нея и да разговаря с духа ѝ.

Де Яхер стигна до тайната квартира. Зад щорите проблясваше светлина. Там бяха Анук със сина си, Паулус, и Лизел — оцелялата приятелка на Ева, която винаги щеше да се чувства виновна за това. В дясната си ръка Де Яхер държеше бутилка шампанско: „Дом Периньон“ от 1959 г. От тази реколта бяха произведени само 306 бутилки и нито една от тях не беше официално предложена за продажба. Струваше вероятно към 14-15 хиляди евро, а Де Яхер не се сещаше за по-подходяща компания, с която да я сподели.

За последен път пъхна ключа в ключалката на вратата. Озова се в коридора на сградата от края на XVII век и зачака живите и мъртвите да го посрещнат, всеки по своя си начин.

— Ik ben hier, ik ben hier[3] — обяви той. Гласът му звучеше много различно сега, когато почти всичко беше изнесено оттук. — Et Ik bring rijkdom![4]

Запъти се към кухнята и надникна вътре. До камината седеше мъж, облегнат на стената. Ръцете му бяха отпуснати до тялото, обърнати с дланите нагоре. Гледаше право пред себе си. Не каза нищо. На стената зад него имаше петно от кръв, кости и сиво вещество.

— Паулус — тихо пошепна Де Яхер, сякаш можеше някак да го върне от мястото, на което бе отлетяла душата му.

Отвърна му друг глас, но не този на шофьора, помощника, племенника му.

— Скоро ще се видите пак. — Имаше източноевропейски акцент въпреки всичките години, прекарани далеч от Сърбия. — Междувременно можеш да си сигурен, че ще чуе писъците ти.

3.

В Ню Йорк специален агент Едгар Рос от ФБР седеше пред прекия си началник, Конрад Холт, в бара „Белият кон“ на Бридж стрийт. Бяха избрали отдалечена маса вместо сепаре, защото така бяха сигурни, че никой няма да ги чуе. Холт пиеше бира, Рос — кафе. Двамата често се срещаха тук, защото не намираха за благоразумно да обсъждат важни или деликатни въпроси в сграда, пълна с подслушвачи. Рос дори не четеше вестници в службата, от страх някой да обърне особено внимание на определено заглавие и да плъзнат слухове.

В случая темата беше смъртта на федералния легат Армитаж в Нидерландия. Официално беше представена за самоубийство. През последните дни, преди да бъде намерено тялото ѝ, Армитаж бе отсъствала от работа в американското посолство в Хага заради неуточнено заболяване, а колегите ѝ бяха започнали да се тревожат както за физическото, така и за психическото ѝ здраве. По-късно трупът ѝ беше открит в банята на апартамента ѝ с ръце, прерязани от лакътя до китката. Това бяха безспорните факти.

По-проблематични бяха липсата на нож и наличието на арабска дума, изписана в червено върху плочките — по-точно, изсечена в тях с инструмент, предварително потопен в жизнените сокове на жената като писец в мастило. Очевидно бе, че краят на Армитаж не бе поставен от собствената ѝ ръка, а от чужда: може би на ислямски терорист, като се имаше предвид думата върху плочките: ڵجن, или djinni.

Нито една групировка обаче не беше поела отговорност за убийството, което не беше обичайно. Освен това от ЦРУ не бяха открили нито един терорист, действаш под псевдоним Djinni или Джин, нито каквато и да била причина ислямистите да нарочат легата освен националната принадлежност. Положението се усложняваше и от факта, че съдейки по доказателствата от подплатения телефон, открит в апартамента ѝ, Армитаж, поне според Рос, явно беше замесена в престъпен заговор. Изглежда, беше изцапала ръцете си по начин, който шефовете ѝ още не можеха да разберат, а това бе най-лошият вид мръсотия, защото трудно се отмиваше.

Затова решиха, че най-добре би било да припишат смъртта ѝ на самоубийство, избягвайки необходимостта от официално разследване. Два от номерата в предплатения телефон се оказаха непроследими, но другите бяха установени — единият предишния ден, когато бе използван за изпращане и получаване на текстови съобщения в Нидерландия. Това беше и поводът за срещата на Холт и Рос в „Белият кон“, далеч от скритите уши на Федерал Плаза, защото ситуацията с Армитаж беше толкова отровна, че плачеше за сигнал към Федералната агенция за управление в извънредни ситуации.

— Сърбин? — учуди се Холт. — Защо ѝ е било на Армитаж да звъни на сръбски гангстер?

— Не знам.

— Има ли шанс всичко това да е било част от неоповестена операция?

— Никакъв.

— А какво знаем за този Зипо, Зепо или какъвто там беше?

— Живко Илич — подсказа му Рос.

— Да, същият.

— Работи за престъпния синдикат Вуксан.

— И кои са тези?

— Кофти хора.

— Колко кофти?

— По скалата от 1 до 10… около 12.

* * *

Срещу Де Яхер в кухнята на къщата до канала стоеше Живко Илич, който бе извадил тапата на шампанското и пиеше направо от бутилката. Сърбинът беше среден на ръст, средно набит, средна хубост мъж. Единствените несредни неща у него бяха вродената интелигентност и склонността към насилие. Вуксан не приемаха тъпаци и имаха подчертан афинитет към садисти.

— Има вкус на пикня — рече той, като размаха бутилката във въздуха.

— Защото нямаш класа — отвърна Де Яхер.

Илич се изплю право върху него. Пръските попаднаха на лицето му.

— Може ли да взема салфетка? — попита Де Яхер, но въпросът му не беше насочен към Живко Илич, а към втория, по-възрастен мъж, облегнат на касата на вратата.

— Разбира се — отвърна онзи. — Ние не сме животни. Поне не всички.

Това беше Радован Вуксан, брат на Спиридон — главатаря на синдиката. Беше шейсетинагодишен, с оплешивяващо теме като обръснат монах. Тежеше 65 килограма с мокри дрехи, като повечето от тях бяха събрани в издутото му шкембе, напомнящо на тумор. Очите му бяха лъскави, но безжизнени, като направени от стъкло. Ако някога в живота си се бе усмихвал, то го бе правил насаме. Радован беше ледът до огъня на брат си, но и двамата горяха еднакво свирепо.

Де Яхер извади кърпичка от джоба на палтото си и избърса лицето си. Щом приключи, Илич отново го наплю с шампанско, този път с по-голям процент слюнка.

— Живко — предупреди Радован, — стига.

Илич му подаде бутилката, но Вуксан отказа.

— Жалко за разхищението — отбеляза Де Яхер.

— На шампанското ли? — попита Радован.

— На кислорода. Трябва да преразгледате кадровата си политика. Виждам пропуски в критериите.

Шефът не побърза да възрази и това не убягна на Илич. Що се отнася до Радован, Живко беше протеже на брат му и той трябваше да си го защитава. Ако не друго, помисли си той, Де Яхер умееше да разпознава хората.

— Тревожиш ли се за жените? — попита той.

Де Яхер нарочно не беше попитал за тях, в случай че главорезите не бяха заварили Анук и Лизел в жилището. Но сега, когато най-лошите му страхове се потвърждаваха, той неволно потрепна с очи.

— Да.

— Грижат се за тях.

— Не ги наранявайте.

Радован сви рамене.

— Не зависи от мен. Спиридон ще реши какво да ги прави, щом дойде тук.

— Имам пари.

— Знам. Ние също. И много други хора.

— Още малко никога не са излишни.

— Не става въпрос за пари — отвърна Вуксан. — А за кръв.

— Така ли? Мислех, че вече ви се повръща от нея.

— Така е. Но други могат и още.

Покрай тялото на Паулус жужаха мухи. Илич изля остатъка от шампанското върху главата му, с което пропъди няколко от тях и дори удави една-две, преди останалите да се върнат още по-озлобени. Откъм улицата дойде женски смях. Спря бус. Вратата се отвори и се затвори. По стълбите се чуха стъпки и зад Радован се появи нов силует.

— Е, сега вече можем да започваме — каза той.

4.

Ейнджъл още не беше съблякъл якето си, когато госпожа Бондарчук отвори вратата на апартамента си и се взря в него. В лявата си ръка държеше един от помераните — Ейнджъл нямаше представа кой, защото всичките му изглеждаха еднакви, а около глезените ѝ се показа главата на още един.

— Докъде стигнахте днес? — попита тя.

— До Петдесет и шеста и обратно.

— Доста далеч.

— Вчера ходих до Шейсета и казахте, че не е достатъчно.

— Не беше, но за днес Петдесет и шеста е прекалено далеч — отвърна старата дама. — Трябваше да спрете на Петдесет и осма.

Померанът в ръката ѝ изджафка в знак на съгласие. Ейнджъл си помисли, че явно всички са експерти по неговото здраве освен той самия. Единствената му утеха беше, че химиотерапията бе приключила. Беше издържал четири цикъла и сега просто трябваше да свикне с мисълта, че ще живее под наблюдение до края на дните си — безкрайна поредица от тревоги, изследвания и облекчение, ако останеше в ремисия — след което тревогите започваха отначало.

Ако или когато му кажеха, че ракът се е върнал, Ейнджъл обмисляше да се самоубие. В един от сънищата си бе питал Дженифър Паркър за това. Беше възпитан като католик и страхът от вечно наказание не го напускаше. Помнеше, че самоубийците не се радват на почит в отвъдното. Ала в съня Дженифър му беше казала да не се притеснява.

— Няма значение как ще стигнеш дотук; аз ще те чакам. Няма да позволя да ти се случи нищо лошо.

Ейнджъл понечи да отвърне, че ако е мъртъв, значи вече му се е случило нещо лошо, но се сдържа, защото винаги можеше да стане и по-лошо. Освен това му се стори неуместно да пуска шеги пред дух, пък било то и насън.

Луис, който вървеше пред него по стълбите, го повика и го сгълча да не безпокои госпожа Бондарчук.

— Качвайте се — рече тя, — и да си починете.

Ейнджъл я послуша. Никога не би си признал на глас, но усещаше, че беше права за последните две пресечки. Вътрешностите го боляха и имаше желание да легне и да затвори очи. Беше вече на четвъртото стъпало, когато отново чу гласа ѝ:

— Мислите ли, че момчетата Фулчи ще наминат скоро да ви видят?

Ейнджъл въздъхна. Да, винаги можеше да стане по-лошо. Ако братята Фулчи бяха по-млади и си нямаха майка, госпожа Бондарчук сигурно щеше да ги осинови и тогава дори плъховете щяха да се изнесат.

— Божичко, надявам се, че не — каза тихо той, но тя не чу добре или поне се престори, че не го е чула.

— И аз се надявам — усмихна се госпожа Бондарчук и затвори вратата.

* * *

Конрад поръча още една бира, а специален агент Рос напълни чашата си с кафе. Трябваше да действат много предпазливо в разнищването на работите на Армитаж в Нидерландия. Легатите се намираха под ръководството на Отдела за международни операции към щаба на ФБР във Вашингтон и само значителният натиск от Държавния департамент и Департамента по правосъдие, както и от самото Федерално бюро, ги беше убедил да не започват официално разследване на смъртта ѝ. Рос се оказа замесен, защото по негови указания Армитаж се беше свързала със странния частен детектив на име Чарли Паркър по време на посещението му в Нидерландия. Нямаше повод да смята, че Паркър има нещо общо със смъртта ѝ, защото по това време той вече беше напуснал страната. Освен това нямаше навика да пише арабски думи по плочките в банята, нито да убива жени, като им прерязва вените. Но Паркър и спътниците му — Ейнджъл и Луис, престъпници от кариерата — бяха получавали финансова, информационна и правна помощ от Рос за пребиваването си в Европа. Естествено, заместник-директорът на Отдела за международни операции поиска да знае защо — просто в случай че ролята на Паркър би могла да ги отведе пряко или косвено към смъртта на Армитаж. В това отношение отговорите на Рос бяха незадоволителни, но намесата на Холт го спаси да не стане жертва на онзи тип вътрешни конфликти, които бяха унищожили не една кариера, като в същото време продължи да го осведомява за информацията, получена от телефона на Армитаж.

И като че ли ситуацията не беше достатъчно сложна и рискована за Холт и Рос, ами и двамата бяха федерални агенти от кариерата. Рос беше малко по-възрастен, с повече години стаж, но Холт се бе издигнал по-бързо и по-високо в службата. До момента успяваше да избягва скандалите, резилите и всичко по-заплашително от някоя и друга рутинна проверка. Говореше на езика на конгресните комитети и притежаваше едновременно всеобхватна и избирателна памет. Умееше да оцелява в дълбокото и като всички оцеляващи имаше остри зъби.

Рос, от друга страна, винаги щеше да носи клеймото на участието си в разследването на Пътника и по-точно продължителното и болезнено разкритие на грешките на ФБР по случая. И тъй като Пътникът беше виновен за смъртта на Сюзан и Дженифър Паркър — съпругата и дъщеричката на Чарли Паркър, Рос беше развил потенциално опасни, според Холт, отношения с частния детектив. Въпросните отношения се простираха и до Ейнджъл и Луис. Все пак за момента поддържането на връзка с Паркър носеше повече ползи, отколкото вреди, така че Холт беше склонен да пази Рос от вътрешни и външни врагове. Напоследък обаче сериозно се замисляше за благоразумието на тази си подкрепа.

— Още не си ми казал защо Армитаж е поддържала връзка с Вуксан — напомни той.

— Допускаш, че знам? Ще го приема като комплимент за интелектуалните си способности — отвърна Рос.

— Без да искам. Значи нямаш представа?

— Не, но имам теория. И няма да си щастлив да я чуеш.

— Не съм бил щастлив от времето на Рейгън. Пък и тогава не бях кой знае колко.

Рос побутна чашата си с кафе настрани и сложи ръце на масата като човек, който събира кураж да говори или, обратното, готви се да стане и да си тръгне, за да не се върне никога повече.

— Притеснява ме моментът, в който е установила контакт — поде той. — Възможно е Армитаж да е поддържала постоянна връзка с Вуксан, но инстинктът ми подсказва, че не е така. Би било твърде опасно, а и не виждам каква полза би имала. Разпадът ѝ — отсъствието от работа, заболяването, било то психосоматично или не, като че ли започва с пристигането на Паркър и колегите му в Нидерландия.

— Е, и?

— Преди няколко години в Амстердам бил убит сърбин на име Андрей Буха, известен още като Тимерман, или Дърводелеца на нидерландски, заради ищаха му да разпъва на кръст мюсюлмани и хървати по време на балканските конфликти. След войната Буха станал маша на престъпния синдикат Земун, който по това време имал база в Нидерландия. Земуните били много разстроени от смъртта му — не от особена обич към него, а защото им било дадено да се разбере, че са уязвими. Започнал упадък на благосъстоянието им в тази част на Европа, който дори кръвопролитията не можели да спрат. От пепелта се родили Вуксан: двама братя, Спиридон и Радован, подкрепяни от орда верни последователи. Кланът Земун е опасен, но Вуксан са много по-лоши. Носи се слух, че от години работели отвътре, за да постигнат контрол над нидерландския клон на Земуните, и че крахът им е бил не толкова спонтанен колапс, колкото контролиран взрив, предизвикан от Вуксан и техните съюзници.

Впоследствие и трите водещи фигури на Земуните в Нидерландия били елиминирани по един или друг начин. Единият умрял от инфаркт през 2010 г., докато чакал делото си по обвинения в пране на пари, друг бил застрелян в Ротердам през 2013 г. от неизвестен извършител, а третият изчезнал в Сърбия малко преди възхода на Вуксан и се смята, че отдавна общува с природата на два метра под земята. Независимо дали и доколко Вуксан имат пръст в злощастните събития, те им разчистили пътя в Амстердам.

Междувременно Земунският клан, кръстен така не на някакъв род, а на квартал в Белград, продължава да функционира, но Нидерландия и цялата европейска територия на запад от нея преминават под властта на Вуксан, вероятно по заповеди от политици в Белград, които искат да поизчистят Окървавеното си име пред европейските си приятели. Но името Земун е останало. Наричай вълка както си щеш, той пак си е вълк. Освен това може да се каже, че брандът „Земун“ е добил известна пазарна стойност, дори престиж.

Откровено казано, Холт проявяваше минимален интерес към сръбските бандити, и то само що се отнасяше до Глендейл, Риджууд и Астория — сръбските анклави в Куинс, Ню Йорк. В края на 80-те ФБР за кратко беше принудено да обърне внимание на Бошко Радонич, известен като Юго, който благодарение на връзките си с гангстера Джими Кунан беше успял да постави под контрол нюйоркската Ирландско-американска банда, след като повечето от шефовете ѝ бяха арестувани. Радонич обаче беше мъртъв, а Джими Кунан излежаваше 75 години за рекет, без възможност за помилване. Холт смяташе, че сърбите не са негов проблем и могат да правят каквото си щат; стига да не е в границите на САЩ. Затова и гледаше на връзката между тях и Армитаж като на неприятно усложнение.

— Откакто са превзели Нидерландия — продължи Рос, — Вуксан са подновили усилията си да разкрият убиеца на Андрей Буха. Той бил техен братовчед, вуксански лоялист в синдиката, и подчинен на Спиридон в армията, така че убийството му не е забравено. Мюсюлманска групировка поела отговорността, заявявайки, че това е било отмъщение за деянията му през войната, но Вуксан не са убедени. Чистото убийство — два изстрела в гърдите и два в главата — не е в техен стил, а и собствените разследвания на Вуксан, състоящи се предимно в изтезания на мюсюлмански пленници, като че ли потвърждавали подозренията им.

— Тогава кой е убил Буха?

— Мисля, че Луис — като услуга за стар приятел на име Де Яхер. Буха убил Йос, съпруга на снахата на Де Яхер, Анук. Де Яхер сметнал, не без основание, че за това трябва да се отмъсти, и възложил задачата на Луис. Подозирам, че той го е направил без пари.

— И мислиш, че Армитаж го е разкрила?

— Отдавна се носят слухове за външен изпълнител на удара срещу Буха, а Армитаж имаше добри контакти в ИПОЛ, разузнавателната служба на Нидерландия. Когато Луис се е върнал в страната с Паркър и се е свързал с хората на Де Яхер, Армитаж може да се е заровила по-дълбоко и да е открила златна жила.

— Но защо би подала информацията на Вуксан?

— За пари. Или защото е била заставена.

— От кого?

— Не знам — отвърна Рос, — но Армитаж е убила двама души преди смъртта си, и двамата свързани с разследването на Паркър, но и с някои от собствените ѝ интереси. Не го е направила, защото така ѝ е хрумнало.

Холт се почуди дали да не си поръча още едно питие, но размисли. Ако продължеше така, можеше и да не спре, докато не изпадне в пълна забрава. Всеки път, като чуеше имената на Паркър и неговите приятелчета, сякаш се отваряше стара язва.

— От друга страна — каза той, — разговорът ѝ с Живко Илич може да не е имал нищо общо със смъртта на Буха.

— Може — съгласи се Рос, — но въпреки това би било добре да предупредим Луис.

— Ние сме от ФБР — напомни му Холт. — Обикновено пращаме убийците зад решетките. Не ги предупреждаваме, че миналите им грехове са се върнали да ги преследват.

— Дори когато са действали в наша полза?

От лицето на Холт изчезна и последната сянка на добронамереност. Той се взираше в Рос и се чудеше кога ли ще се наложи да го хвърли през борда и как точно да се погрижи да се удави веднага.

— Не за първи път ми прави впечатление, че развиваш привързаност към индивиди, които не я заслужават — отбеляза той.

— Не привързаност, а уважение.

— Не съм сигурен, че съдът ще оцени разликата.

— Да се надяваме да не стигаме дотам.

— От твоите уста — в божите уши, въпреки че най-добре за всички би било Господ да не слуша всичко това.

— Да не би да ми заповядваш да не споделям информацията с Луис?

— Нищо не ти заповядвам, защото този разговор не се е състоял. — Холт остави пари на масата за сметката. Нямаше намерение да оставя следи в кредитната си карта. — Засега Вуксан не са наша грижа и за двама ни ще бъде по-добре причините Армитаж да се свърже с тях да си останат загадка.

— Видях разузнавателен меморандум, който казва друго.

Холт взе няколко долара от бакшиша. Беше държавен служител, не го чакаше висока пенсия.

— Продължавай.

— Вуксан са контрабандисти на скъпи и евтини стоки и не се занимават с проверки.

— Терористи?

— Така предполагам.

— Ако не са на американска земя и не застрашават американски граждани, това не е проблем на Бюрото.

— Засега.

— И все пак няма причина да търсим ненужни и неблагоразумни контакти с доказан убиец.

— Подозиран — поправи го Рос. — А и може да се окаже твърде късно да се държим на разстояние.

„За теб сигурно, но аз още мога да отричам“, помисли си Холт.

Споменаването на меморандума обаче го притесни. След 11 септември много обещаващи кариери бяха рухнали заради нежелание да се проследят определени нишки на разследване. И неговата глава можеше лесно да падне.

— Не искам да знам — каза той накрая. — Официално съм те предупредил да не разпространяваш тази информация нито в Бюрото, нито извън него. Ясно?

— Съвършено ясно — отвърна Рос, без да се сърди.

Знаеше как се играе играта и отдавна се бе примирил, че картите почти винаги бяха срещу него. При такива обстоятелства човек имаше три избора. Можеше да пасува, можеше да изиграе ръката си, разчитайки на блъфове и късмет, а можеше и да излъже. В речника на Рос последното беше просто синоним на прагматичност. Холт го знаеше, затова и използва думата „официално“. Неофициално му даваше свобода да действа.

— Но ако си прав — добави Холт — и Армитаж наистина е продала Луис на Вуксан, нямаше ли вече да са предприели нещо?

— Предполагам — отвърна Рос, — но някои предпочитат да изчакат.

— Какво?

— Идеалният момент.

5.

Говореше се, че Спиридон Вуксан бил в лошо здраве, но слухът вероятно беше плод на нечии тайни желания, защото, когато влезе в кухнята, изобщо не изглеждаше така. Беше по-нисък от брат си, набит и мускулест, за разлика от слабия, сух Радован, ако изключим шкембето. Освен това Спиридон беше запазил косата си — къса и предимно сива, въпреки че тук-там още се виждаха тъмни участъци, като петна по яйце. Също както никой не бе виждал Радован да се усмихва, така никой не бе чувал Спиридон да повишава гневно глас: говорът му почти винаги напомняше на шепот, като че ли смирено се молеше на своя бог. Излъчваше безкрайна мекота и всеки акт на насилие, който беше извършвал, всяко обезобразяване и убийство бяха съпроводени от нотка на съжаление, сякаш някаква сила извън и над Спиридон — може би онова незнайно божество, неназован висшестоящ или самата жертва — го е накарала да действа против собствената си добра природа.

В очите на Спиридон се четеше добрина, но също като при брат му тя беше нарисувана върху стъкло, а истината зад тях се разкриваше в делата му. Ако човек можеше да изреже очните ябълки и да остави само орбитите, щеше да види в тях облачна чернота, напомняща на мастило във вода; маса, която от време на време приемаше формата на нещо древно и хищническо, готово да яде и без да е гладно, само и единствено заради насладата да разкъса друго живо същество. Спиридон Вуксан действаше отвъд разума, а невъзмутимото му излъчване правеше лудостта му още по-ужасяваща.

Той свали палтото си и го подаде на брат си. Дръпна един стол и седна пред Де Яхер — толкова близо, че коленете им почти се докосваха. Сплете пръсти и се взря в мъжа пред себе си. Благите му очи попиваха всеки детайл от външността на човека отсреща, като че беше физиономист, натоварен със задачата да открие улики за тежка морална деградация.

— Съжалявам, че се стигна дотук — каза той накрая.

Де Яхер не отговори. Този тип не го заслужаваше, а и никакви думи нямаше да променят това, което щеше да последва.

— Разбирате защо двамата с вас сме тук, нали? — попита Спиридон. — Моля ви, не ми казвайте, че ще умрете несведущ.

— Тимерман.

— Браво — рече Спиридон и бавно, тъжно изръкопляска. — Въпреки че Андрей не харесваше много това прозвище, аз също. Винаги съм се чудил дали не сте отговорен за смъртта му, но пък и толкова много други имаха причина да го мразят. Изненадан бях, че не се наредиха на опашка да поемат отговорността за екзекуцията му, но може би предпазливостта ги съветваше да си мълчат. Умно, като се има предвид какво ще се случи с вас.

Той погледна ръцете си и Де Яхер се напрегна. Стори му се, че може би това ще бъде мигът на смъртта му, в който Спиридон ще се нахвърли върху него и ще го разкъса с нокти. Но сърбинът бе чакал дълго и сега нямаше желание да бърза.

— Знаете ли — каза той, — веднъж питах Андрей дали следи броя на хората, които е убил. Бях искрено любопитен и той взе въпроса присърце. Няколко дни по-късно дойде и ми каза, че според него са някъде между двеста и петдесет и триста. Съжаляваше, че не може да бъде по-точен, но паметта често ни изневерява. И все пак беше впечатляващо, че си спомня толкова много, макар да бях чувал, че години наред си е записвал имената им в бележник, преди да реши, че е опасно да го прави. Каза, че войните с мюсюлманите и хърватите били най-славното време в живота му, и страдаше, че са свършили. Веднъж убил трийсет души за един ден, повечето мъже. Довели му ги от лагера в Омарска. Накарал ги да коленичат пред един дънер и после разбил черепите им с чук от лигнум вите[5]. Спрял чак когато му натежали ръцете и не можел вече да довършва жертвите с един удар. Що се отнася до жените, тях първо изнасилил. Военен трофей.

Застанал зад брат си, Радован Вуксан издиша шумно през носа си. Той имаше принципни възражения срещу начина, по който смъртта бе застигнала Андрей Буха, и относно дългото издирване на виновните. Но не смяташе, че светът е обеднял от загубата на Буха; с годините жестокостта му бе ставала все по-брутална, а човечеството можеше да си позволи да изгуби един-двама садисти без опасение, че ще изпадне в недостиг. Самият Радован не беше убиец, макар да се облагодетелстваше от чуждата смърт. Спиридон често го подкачаше за това, когато брат му гласуваше срещу един или друг акт на насилие, освен ако не беше абсолютно наложителен. Радован на свой ред неизменно възразяваше, че макар действията на Спиридон да всяват страх от Вуксан, то богатството им се дължи на него. Страхът носеше власт, но парите я укрепваха.

Спиридон го изгледа смръщено.

— Да не ти призля?

— Ни най-малко — отвърна Радован. — Забавлявай се.

Спиридон пак се обърна към Де Яхер и продължи:

— После, след като превзехме Сребреница, Андрей започна да се интересува от механиката на разпятието и потенциала му като инструмент за изтезание. Установи, че човек, разпънат с ръце над главата, оцелява най-много половин час, често и само десет минути. Струва ми се, че любопитството му беше провокирано от духовните му убеждения. Беше много религиозен и изпитваше особена почит към светеца Йоаникие от Девич. Не знаехте, нали? Мислите, че всички сме зверове.

— Стараех се изобщо да не мисля за вас — отвърна Де Яхер. — Но действително, не знаех, че изнасилвачите си имат светец покровител. Предполагам, че моята духовност има различен уклон от вашата.

Спиридон го потупа по коляното.

— Много умно. Разбира се, всички, които ви познават, казват, че сте умен човек. Слушам го от години. Но ако можеха да ви видят сега, какво ли щяха да кажат?

— Никога няма да разберем.

— Вие — не, но аз ще се ослушвам.

Чу се тихо потракване. Радован почукваше по часовника си.

— Свършвам — рече Спиридон. — Урокът по история е към края си. Когато шиптърите — той използваше презрителната сръбска дума по адрес на албанците — нападнаха сръбския православен манастир в Девич през 2004 година, Андрей поиска разрешение да се върне в региона, за да накаже виновните. Аз отказах. Ако беше отишъл, съмнявам се, че щеше да се върне. Щеше да се включи в лова на партизаните от Косовската освободителна армия. А аз имах нужда от него. Той беше моята желязна ръкавица, моят боздуган, затова му позволих вместо в Девич да си отмъсти на албанците, настанили се тук, в Нидерландия. В ретроспекция смятам, че това беше грешка. Той подивя и стана неконтролируем. Убийството на зет ви, Йос, беше злополучен страничен ефект. Това от своя страна доведе до смъртта на Андрей по ваша заповед, което е и причината да се срещнем днес. В определен смисъл и аз нося отговорност за случилото се. Мислех си, че мога да обуздая Андрей, но грешах.

Спиридон се наведе напред.

— Искрено не разбирам защо го спряхте — каза той. — Беше глупаво от ваша страна. Той беше само инструмент на чужда воля. Със същата сила можехте да излеете гнева си на чука, с който бе забил пироните в китките и глезените на Йос, или на самите пирони. Ако ролите ни бяха разменени, аз бих тръгнал след вас.

— Само че сме различни.

— А може би не сте искали да започнете война, която няма надежда да спечелите?

— Може би.

— Крайният резултат обаче е същият — отбеляза Спиридон. — Вашата гибел и унищожението на всичко, което обичате.

Той извади пистолет от колана си. Щракна предпазителя, допря дулото под брадичката на Де Яхер и го накара да сложи пръст на спусъка.

— Не всичко, което се говори за мен, е вярно. Способен съм на милосърдие, а и винаги съм ви уважавал. Не искам да страдате и ще се задоволя с живота ви — стига сам да си го отнемете. Искам да се самоубиете. В пълнителя има само един патрон. Натиснете достатъчно силно спусъка и всичко ще свърши. Ако ли не, гарантирам ви, че преходът ви към отвъдното ще бъде по-болезнен, отколкото можете да си представите.

Де Яхер чу шум отгоре. Звучеше като женски стон. Вече знаеше, че държат поне една от тях.

— Кой е там? — попита той.

— Старата, Анук, и едно момиче, Лизел — отговори му Радован.

— Какво ще стане с тях?

— Натиснете спусъка — каза Спиридон.

Очите на Де Яхер се местеха отчаяно между двамата братя.

— Моля ви. Пуснете ги. Те нямат нищо общо.

Спиридон извади стар сръбски кръст изпод ризата си, верижката лъщеше от потта му.

— Кълна се в тази реликва, че ако се самоубиете, ще ги пусна. Искам да видя как сам отнемате живота си. Искам да се опозорите в този свят и да се обречете на вечни мъки в следващия.

Де Яхер преглътна, затвори очи и дръпна спусъка.

Петлето щракна. Изстрел не последва.

За миг настъпи мълчание, после Спиридон Вуксан избухна в смях. Пригласяше му само Живко Илич, защото Радован беше излязъл от стаята. Единствените присъстващи, които не се смееха, бяха Паулус, който бе мъртъв, и Де Яхер, който скоро щеше да бъде.

— Хубава шега, а?

Спиридон потупа Де Яхер по гърба и взе пистолета от ръката му. Възрастният мъж не се съпротивляваше. Дори не вдигна очи. Погледът му вече се рееше в отвъдното. Щеше да боли, но той беше стар човек и познаваше болката. Само му се искаше да можеше да спести страданията на другите, да ги добави, като Христос, към своите.

— Аз държа на думата си — рече Спиридон. — Вие не се самоубихте, така че не се налага да пускам жените. Хайде, елате. — Той хвана Де Яхер за едната ръка, а Илич — за другата. Двамата заедно изправиха стареца на крака. — Да се качим горе. Искам да видите нещо.

6.

Ейнджъл и Луис си поръчаха храна от „Сегет“ на Кълъмбъс авеню. Взеха допълнителна порция за госпожа Бондарчук, въпреки че не я поканиха, а и тя не поиска. Хапнаха свинска плешка на грил с лимонова трева бан ми и хрупкави скариди, които прокараха с половин бутилка немски ризлинг. Щом приключиха, Луис отиде да измие чиниите, а Ейнджъл седна в любимия си фотьойл и се зачете в книга, озаглавена „Чакам дявола да дойде“. Паркър я беше препоръчал на Луис, но той я остави на втората страница с обяснението, че не се интересува от работите на 19-годишни момичета — нито преди, нито сега. Книгата беше написана през 1902 г. от Мери Маклейн — въпросното 19-годишно момиче, родом от Бът, щата Монтана. Ейнджъл не беше стигнал далеч, но вече я харесваше. Беше крадла, но имаше стройна криминална философия.

„Намекнаха ми, че съм клептоманка — пишеше тя. — Но аз съм сигурна, че умът ми е напълно в ред. Нямам оправдание. Аз съм си просто откровена крадла. Това е само едно от многото ми присвоявания. Крада пари или каквото ми се прииска при всяка възможност, тоест почти винаги. Забавно е, а човек трябва да се забавлява. Имам само две условия: човекът, на когото принадлежи, да не изпитва крайна нужда от него и да няма ни най-малка вероятност да бъда разкрита. (Разбира се, не мога да си представя да крада и от приятел.) Просто би било твърде неудобно, ако ми излезе име на крадла“.

Ейнджъл си помисли, че ако имаше дъщеря, би искал да стане като Мери Маклейн.

Луис се появи от кухнята.

— Още ли четеш тази книга?

— Трябва да ѝ дадеш втори шанс — отвърна Ейнджъл. — Уникална млада жена. Чуй това: „Не се опитвам да се оправдая, че крада. Не мисля, че това е нещо, което се нуждае от оправдание, също като ходенето, храненето и спането“.

— Хрумвало ли ти е да го обясниш на някой съдия?

— Не ми е идвало наум.

— Ако ти дойде, съветвам те да си прехапеш езика.

Ейнджъл го погледна над очилата си.

— Изглеждаш разсеян.

— Имам някакво усещане, все едно нещо драска по мозъка ми.

Ейнджъл затвори книгата, но отбеляза страницата с пръст. Знаеше, че няма смисъл от съчувствени отговори. Когато Луис беше разстроен, макар да се случваше рядко, значи се събираха облаци. Това не беше някаква свръхестествена способност или шесто чувство; просто функция на инстинкта му за самосъхранение, свързана с хищническите му наклонности. Атавистична реакция, която през последните години бе обхванала и онези, които бе взел под своя закрила.

— Имаме проблем ли?

— Не — отвърна Луис, после за миг се замисли. — Но някой друг има.

7.

Де Яхер седеше на друг твърд стол, този път в по-голямата спалня на горния етаж. Ръцете му бяха вързани зад гърба. В стаята имаше две легла с железни рамки. На едното беше вързана Анук, на другото — Лизел. И двете бяха със запушени усти, и двете бяха голи. До леглата стояха двама мъже, които Де Яхер не познаваше и не бе виждал досега. Всеки от тях държеше нож в ръката си. По гърлата на жените личаха следи, вероятно от остриетата, с които ги бяха заставяли да мълчат.

Радован Вуксан беше отказал да присъства и бе слязъл обратно в кухнята. Оттам се чуваше музика. Беше усилил радиото и Де Яхер чуваше песен на късния Шуман, lieder за деца. Може би сърбинът я беше избрал нарочно и я беше пуснал през блутута на телефона си, сякаш детската идилия можеше да му помогне да избяга от реалността на случващото се над главата му.

Спиридон каза нещо на сръбски и единият от мъжете до леглата започна да сваля дрехите си, защото кожата се мие по-лесно от плата. Другият, по-младият, се поколеба, след което възрази нещо. Спиридон се навъси, но явно се съгласи, макар и неохотно. Младият мъж остана с дрехите си и отстъпи назад. Илич, лишен от подобни задръжки, вече се събличаше.

Спиридон се наведе над Де Яхер. В дясната си ръка държеше остри ножици за месо.

— Сега ще гледате. Ще гледате всяка минута, защото вие го причинихте. Ако се извърнете или затворите очи, ще отрежа клепачите ви.

Де Яхер се вгледа в лицата на двете жени и се опита да им внуши чувствата си, които не би могъл да изрази с думи, дори да беше опитал. И двете примираха от ужас, но Анук излъчваше предизвикателно непокорство. Тя не бе молила Де Яхер да отмъсти за смъртта на съпруга ѝ, но когато той ѝ каза какво възнамерява да направи, го прегърна и благослови.

„Може да има последици — предупреди я той. — За всички ни.“

„Разбирам — отвърна тя. — Но ако беше по силите ми, щях да ги убия всичките, за всеки случай.“

„Трябваше да я послушам — мислеше си Де Яхер сега. — Не биваше да се ограничаваме с Буха.“

Мъжете се качиха на леглата. Жените запищяха през запушените си усти.

8.

Ейнджъл се събуди през нощта и видя Луис, който седеше до прозореца. В дясната си ръка държеше стар телефон с капаче — един от многото, които държеше за еднократна употреба, и постоянно го отваряше и затваряше. Точно този шум беше събудил приятеля му.

— Колко е часът? — попита той.

— Минава полунощ.

— На кого щеше да звъниш?

— Не знам. На всички?

Ейнджъл стана от леглото и отиде при него.

— Каквото и да е, скоро ще разберем — каза той, като прокара ръка през прошарената коса на Луис.

— Да, предполагам.

Странно, замисли се Ейнджъл, на колко много хора бяха започнали да държат. А някога не беше така. Чарли Паркър беше виновен. Кой да знае, че съвестта може да е заразна?

— Може би трябва да пробваме с Паркър — предложи той.

В крайна сметка, ако някой беше загазил, то вероятността да е частният детектив беше голяма. Този човек беше способен да привлече неприятности и във вакуум.

— Вече му звъннах, докато спеше — отвърна Луис. — Добре е, дъщеря му също.

Ейнджъл се загледа в преминаващата полицейска кола. Обикновените хора при нужда можеха да се обърнат към служителите на реда — е, стига да не бяха от малцинствата в неподходящ квартал, но никой не твърдеше, че законът е идеален, а дори и правосъдието не беше сляпо за цвета на кожата. Ала хора като Ейнджъл и Луис трябваше сами да въдворяват справедливост и да я коват по свое усмотрение.

— Има ли шанс да грешиш?

— Не — отвърна Луис.

Ейнджъл разтърка очи. Обзела го бе умора, която сънят не можеше да облекчи. Понякога страданието просто изпиваше силите му. Сякаш край нямаше.

— Трябва да си починеш — каза той. — Ще имаш нужда от сили, когато му дойде времето.

— Ей сега идвам.

Ейнджъл се върна в леглото. Когато се събуди отново по-късно през нощта, пак беше сам. Долу свиреше тиха музика, но той не помръдна. Затвори очи и зачака неминуемото приближаване на смъртта.

9.

Говореше се, че лионското Гестапо, под шефството на противния Клаус Барби, накрая толкова обезумяло в изтезанията и екзекуциите на затворници, че подовете на щабквартирите в École de Sante Militaire вече не можели да поемат страничните продукти на кланетата и от таваните почнала да се стича кръв. Радован мислеше, че е преувеличение, докато не слезе в кухнята с надеждата да избегне случващото се горе, и по голата му глава не покапаха кървави капки. На масата се събираха червени локвички. Той вдигна очи тъкмо навреме, за да види пролуката в дъските и да се дръпне, преди да е пострадал отново. Запали цигара и забеляза, че ръцете му треперят.

За разлика от брат си и останалите в клана Вуксан, Радован не беше участвал пряко в балканските конфликти — или „войната в Хърватия“, както я наричаха сърбите — въпреки че неговата роля може би беше по-важна и смъртоносна от тази на другарите му, които директно убиваха. Радован бе работил като „старши съветник“ в Министерството на вътрешните работи на Сърбия, макар благовидната длъжност и титла да не разкриваха реалните му функции. Това беше едно от най-силните министерства в страната, носещо отговорност за спазването на закона на местно и национално равнище. С помощта на Радован то стана още по-силно, като помагаше за въоръжаването на цивилни граждани и местни милиции в самопровъзгласилата се Република Сръбска Крайна и тайно насочваше средства към президента ѝ, Милан Мартич.

Именно Радован бе организирал подкрепления за силите на босненските и хърватските сърби по време на войните; той беше осигурил и финансиране за „доброволците“, наети да се бият в контролираните от сърбите територии в Хърватия. Той бе надзиравал лично предаването на стотици хиляди долари на сръбския криминален командир Аркан, когото познаваше открай време, и пак той в крайна сметка се беше погрижил за убийството на Аркан във фоайето на белградския хотел „Интерконтинентал“ през януари 2000 г., когато стана ясно, че ще бъде най-добре за всички, с изключение на самия Аркан, ако не доживее да бъде разпитван за военните престъпления от Международния трибунал за бивша Югославия. Без усилията на Радован Вуксан войната в Хърватия щеше да бъде значително по-кратка и некръвопролитна. Но кръвта по ръцете му беше метафорична. Той беше организатор — вярно, гениален — но нямаше никакъв ищах да извършва или да става свидетел на масови убийства. Някои биха го нарекли страхливец, но щяха да сгрешат, защото моралните недостатъци на Радован бяха по-дълбоки и по-сложни, отколкото думата предполага.

От тавана продължаваше да капе кръв. Звукът, който предизвикваше при падането си върху масата, го изнервяше. Съдейки по мястото на уголемяващото се петно, източникът вероятно беше Анук. Тя имаше много кръв в себе си, а я бяха сложили на тънък матрак. Нищо чудно, че беше подгизнал толкова бързо.

Радован извади кърпичка от джоба си, намокри я на мивката и избърса темето си. Цигарата малко го успокояваше, но точно тогава момичето, Лизел, заскимтя пронизително. Чуваше се дори през музиката. Радован не беше чувал човешко същество да издава подобен звук. Това надминаваше нормалните възприятия за болка и той подозираше, че момичето няма да изтрае още дълго. Усили малко музиката. Съзнаваше, че вече никога няма да може да слуша Шуман с предишното удоволствие.

Радован се беше опитал да разубеди брат си да не преследва Де Яхер. Андрей Буха беше мъртъв отдавна и вече никой не го помнеше освен шепа от съратниците му, но дори те надали страдаха за него. Ако Де Яхер не беше наел някого да го убие, вероятно Земуните щяха да бъдат принудени сами да се погрижат за това. Може би дори щяха да възложат задачата на Вуксан, за да избегнат евентуална вендета. Буха беше станал нестабилен, с което представляваше заплаха за всички. Радован си мислеше, че Де Яхер им е направил кажи-речи услуга, като е решил проблема, и Вуксан преживяха последвалите бури, докато също като него бяха на прага да се оттеглят като богати хора. Достатъчно дълго бяха живели в доброволно изгнание; домът ги зовеше. Тревогите бяха успокоени, подкупите — платени, имаха подсигурено място в нова Сърбия. След време щяха да бъдат положени в нейната пръст. Този последен акт на отмъщение за недолюбван човек в очите на Радован беше ненужен риск на един доста деликатен етап.

Освен това го терзаеше мисълта за убиеца, нает от Де Яхер да види сметката на Буха. Стрелецът беше американец на име Луис, както вече знаеха благодарение на легата, Армитаж. Според Спиридон обаче този Луис не беше повод за безпокойство. Той бе професионалист, нает да свърши работата, и не се интересуваше какво се случва впоследствие. Ако на Спиридон му дойдеше настроение, можеше да се обади на някой от приятелите си в Съединените щати, за да се погрижи за него, но нямаше да изпита удоволствие от това. Луис несъмнено беше опасен и трябваше да бъде ликвидиран бързо. Щеше да умре, без да страда и вероятно дори без да разбере защо, така че какъв смисъл имаше? Както бе казал брат му на Де Яхер, само глупакът вини оръжието за агонията си — проклина острието, което го е проболо, или пистолета, който го е ранил, вместо човека, който е размахал ножа или е натиснал спусъка. Ако не закачат убиеца, казваше Спиридон, и той нямаше да ги закача. Така работеха този тип хора.

Радован обаче не беше сигурен. Армитаж беше информирала Живко Илич — с когото първо се бе свързала по все още неясни за Вуксан причини — че Луис се е върнал за кратко в Нидерландия и е бил посрещнат на летището от Паулус, момчето за всичко на Де Яхер, което сега лежеше мъртво в кухнята. Освен това контактът на Вуксан в Нидерландската служба за разузнаване и сигурност твърдеше, че Луис и Де Яхер са били заедно в Рейксмузеум, Държавния музей в Амстердам, както и че Луис може да е прекарал известно време в тайната квартира на Херенграхт. Армитаж смяташе, че Луис и Де Яхер имат някаква обща работа, свързана с американски частен детектив на име Чарли Паркър. За Радован това не бяха обичайни отношения между наемен убиец и еднократен възложител, а говореше за по-дълбока връзка помежду им. Някой би казал дори приятелство.

Той усили още музиката и запали следващата цигара.

10.

Специален агент Едгар Рос не пушеше, рядко пиеше и общуваше с хора горе-долу колкото мъртвец. Животът му, или продуктивната част от него, се въртеше в тревожна степен около частния детектив Чарли Паркър и в по-малка — около Ейнджъл и Луис. Изпитваше минимална привързаност към тях, въпреки че на фона на предимно самотното му съществувание това ги издигаше до статут на приятели. Значително по-голямо обаче беше уважението, което хранеше към тях, и отчасти именно то — поне така казваше пред себе си — го накара да се обади на Луис.

Все пак, освен че говори с Конрад Холт, Рос дискретно беше опипал почвата и извън ФБР. Колкото и мрачна да изглеждаше една ситуация, човек винаги трябваше да си задава въпроса: „Как мога да я обърна в своя полза?“. В костите на хората, които си изкарват прехраната със следене и разследване на други, пропива особен вид двуличие и Рос далеч не беше имунизиран срещу него. Наясно бе, че рано или късно Конрад Холт ще го хвърли на вълците. Но когато това станеше, Рос възнамеряваше да ги накара да се бият за месото му.

Междувременно щеше да подсигури позициите си, като се придържаше към основната си задача, а именно да открие и унищожи група мъже и жени, наричани Бакерите — мощна, корумпирана клика със силни окултни уклони, сред които изпъкваше търсенето на Погребания бог. Вярваха, че това е паднал ангел, заровен дълбоко под земята. Рос всъщност не се интересуваше много-много в какво вярват; знаеше само, че са зло за хората, плевел, който трябва да бъде изкоренен. Беше готов да използва всички средства за целта, сред които и Чарли Паркър, а покрай него — Ейнджъл и Луис. И ако това означаваше да ги предпазва, когато се налага, така да бъде.

Не се изненада особено, когато му вдигнаха от първото позвъняване. Малцина знаеха този номер, който се променяше редовно и отново се разпространяваше изключително предпазливо. До момента Луис дори не знаеше, че специален агент Едгар Рос от ФБР разполага с него.

— Какво, по дяволите, искаш и как се добра до този номер? — попита той, когато Рос се представи.

— Започвам от втория въпрос — отвърна Рос. — Аз съм от ФБР. Работата ми е да знам разни неща.

— Значи ще трябва да се отърва или от теб, или от номера. С номера сигурно ще е по-лесно, но ще ми донесе по-малко удовлетворение.

— Нали съзнаваш, че заплахата срещу държавен служител на Съединените щати е углавно престъпление?

— Значи ще отида в затвора, превивайки се от смях. Още не си ми казал какво искаш.

— Да ви предупредя за нещо — каза Рос.

11.

Вуксан и съучастниците им приключиха работа малко преди шест сутринта. Радован беше заспал на стол в кухнята и се събуди от гласа на брат си, който го викаше. Забеляза алено петно на шията му и се досети, че по някое време и той се е включил в издевателството над жените. Зад гърба му стоеше Живко Илич, нарамил два чувала за боклук с кърпите и гъбите, които бяха донесли, за да се почистят. Усети и мирис на белина, но под него лъхаше на кръв.

— Заслужаваше ли си? — попита Радован.

— Така мисля — отвърна Спиридон. — Де Яхер издържа дълго, младата жена също. Старата май имаше слабо сърце.

Радован си спомни червения дъжд от тавана. Беше преместил масата, за да не слуша капчука, и на пода се беше събрала впечатляваща локва. Цяло чудо беше, че жертвите бяха изкарали толкова дълго, но мъчителите на Вуксан бяха изкусни в занаята.

Той стана. Ужасно му се пикаеше, но нямаше да го направи тук. Надяваше се Спиридон и останалите също да се сдържат, защото следователите щяха да изследват тоалетните за ДНК. От друга страна, дори да намереха улики и да успееха да идентифицират някой от извършителите, нидерландското правителство трябваше да изиска екстрадирането им от Сърбия. А тъй като тя не беше член на Европейския съюз, това щеше да бъде не само юридически, но и политически проблем, решаването на който можеше да бъде отлагано неограничено дълго от съмишлениците на Вуксан в сръбското министерство на правосъдието и положението на братята в йерархията на сръбския престъпен свят. И все пак Радован предпочиташе изобщо да не възниква подобен въпрос, защото кой знаеше как ще се променят нещата в бъдеще? Парите не можеха да купуват лоялност до безкрай, а думата на политиците се пишеше с дим.

Радован погледна през кухненския прозорец. Пред убежището на Де Яхер — колкото и иронично да звучеше това название сега — тъкмо спираше бус без номера. Зад волана седеше Лука Билбия. Той беше оставил убийствата на другите; предпочиташе да не присъства лично. Също като Радован, нямаше нерви да гледа изтезания.

— Имаш кръв по главата — отбеляза Спиридон. — Да не си се ударил?

— Капеше от тавана. Мислех, че съм се измил.

— Е, това ти е шансът да се оцапаш с кръв — подкачи го брат му.

Все старата песен.

— Изиграх си ролята за забогатяването ни — отвърна Радован.

— Аз също. Ти мислиш, аз действам.

— Понякога без да мислиш. Впрочем ти също имаш кръв по себе си.

Той посочи петното. Спиридон наслюнчи пръстите си и се избърса.

— А ти мислиш твърде много — каза той. — Винаги.

За момент братята се наежиха един срещу друг, после Спиридон се усмихна и целуна Радован.

— Хайде да не спорим. Всичко свърши, приключихме тук. Край на хаоса и убийствата. Ще напуснем тези земи и ще се върнем в своите. Ще прекараме последните си дни край езерото Заовине, ще пием ракия и ще си приказваме за старите времена.

„И ще го правим сами — помисли си Радован. — Без жени, без деца. Аз по избор — в друг живот можеше да съм монах, защото плътските желания винаги са ми били чужди. А ти, Спиридоне, защото уби жена си, Анжела, задето ти изневери с Андрей Буха. Каквото и чудовище да беше, тя пак предпочете неговите ласки пред твоите, а може би омразата ѝ към теб неусетно се сля с омразата ѝ към самата себе си. Нищо чудно заради това да настояваше да отмъстиш на Де Яхер: защото той те лиши от собственото ти отмъщение, остави ти само Анжела. И ти не бързаше да свършиш. Но щом тя умря, желанието ти за жени изчезна и ти стана като мен. Така че — да, ще изживеем дните си като самотници, които си говорят за стари времена и стара кръв, защото за нас двете неща се покриват.“

— Трябва да поспя — каза той на глас.

— Защото много се тревожиш.

— Да, сигурно е от това.

Радован гледаше как зад гърба на брат му Лука Билбия и последният от групата, Алексей Маркович, се качват по стълбите. След малко се чуха стъпките им на горния етаж.

— Мислех, че си тръгваме — каза той.

Живко Илич се върна в кухнята. В ръката си държеше такер.

— Тръгваме — отвърна Спиридон, — само трябва да свършим още нещо.

12.

Някога белградската Скадарлия се е наричала Шичан Мала, или Циганският квартал. Основан към средата на XIX век, той постепенно се превърнал в средище на писатели и художници, което му придало бохемски вид, запазен и до днес. Подобно на много такива места в големите градове на Европа, и той привлича много туристи, примамени от калдъръмените улички и традиционните заведения.

Едно от по-малко известните сред тях е „Три ловца“, или „Тримата ловци“, разположено в единия край на Скадарлия. По-скъпо е от съседните заведения и в същото време — по-непривлекателно отвън. Входът му е постоянно заключен, а редовните посетители натискат звънец, за да бъдат допуснати вътре. Резервацията е задължителна и може да се направи само на номер, който няма да откриете в рекламите. Туристите, които пробват да натиснат звънеца с надеждата да намерят местенце, със съжаление узнават, че няма свободни маси — стига, естествено, да разбират сръбски, което обикновено не е така. Затова думите им остават непонятни, въпреки че смисълът им става пределно ясен. Сервитьорите, разбира се, говорят английски. Персоналът владее общо десет езика, въпреки че този факт е известен на малцина избрани. Келнерите, метрдотелът и готвачите общуват само на сръбски, но се ослушват на различни езици.

„Три ловца“ се водеше собственост на дребничък възрастен мъж на име Иван Йелич, който посреща гостите и при изразено желание от тяхна страна ги развлича с народни песни в края на вечерта. Години наред клиентите участват мълчаливо в заговора, защото Иван е мила душа. В действителност обаче собственикът на заведението е Никола Мусулин, главатар на белградската престъпна фамилия Мусулин и племенник на Спиридон и Радован Вуксан от покойната им сестра, Яна. Никола Мусулин често сяда в собствения си ресторант — храната там е много добра — сам или с компания, защото е полезно да забавлява и да впечатлява важните посетители. Ексклузивността привлича определен тип клиенти — богати, с връзки, понякога престъпни — някои от които не са запознати с низкия нрав на собственика или предпочитат да го игнорират. Алкохолът и хубавата храна понякога развързват езиците им, а сервитьорите и сервитьорките са винаги наблизо. Дори някой по-приглушен разговор да им убегне, той няма да остане скрит от микрофоните, разположени под и около всички маси, с изключение на изолираното сепаре в дъното на заведението, запазено само за истинския собственик. Така инвестицията на Никола Мусулин в „Три ловца“ се е изплатила многократно под формата на информация, както и данни за банкови карти, благодарение на които е била източена не една сметка. Мусулин не е придирчив относно начините, по които изкарва парите си, а хора като него винаги са на една крачка от улицата.

Тъй като ястията в ресторанта са наистина изключителни, подготовката им започва отрано. Още от сутринта персоналът вече е на работа в кухнята. Понякога самият Никола Мусулин запретва ръкави и се хваща да кълца зеленчуци и да обезкостява риба. Той има фино небце, но освен това държи на стандартите, а те лесно могат да се подхлъзнат. Присъствието му напомня на всички, че евентуално влошаване на качеството би било не само нежелателно, но и непрепоръчително. Все пак всички знаят, че стават инциденти, особено ако ръката ти се окаже притисната към дъска за рязане, докато към върховете на пръстите ти лети сатър.

Нерядко Никола Мусулин отива в „Три ловца“ рано сутрин просто за да прочете любимите си вестници — таблоида „Информер“, левия „Блиц“, по-десния „Политика“, както и футболната страница на „Спортски журнал“ — с бюрек и кафе на масата, на тихия фон на радио „Носталгия“. Докато е там, готвачите внимават с езика, защото Мусулин е предан член на Сръбската православна църква и не одобрява сквернословието. Не обича да прибягва и до убийства, освен в много редки случаи. Насилие — да, дори обезобразяване, но като цяло избягва леталния изход. Той носи проблеми, привлича внимание и в повечето случаи не дава резултат. Както гласи сръбската пословица: „Мъртвецът не плаща дългове“.

Никола Мусулин е висок и красив, но ходи бавно заради тежък и влошаващ се ревматоиден артрит. Заболяването го е обрекло на почти постоянна болка и запек. Неотдавна забеляза и намаляване на дихателния капацитет, поради което вече отбягва стълбите. Сексуалният му апетит е потиснат, което не остана незабелязано нито от жена му, нито от любовницата му. Затова сега лекува импотентността си с „Циалис“.

Никола Мусулин е само на 44 и намира здравословните си проблеми за дълбоко несправедливи, но допуска, че може да са и божие наказание на престъпните му деяния. Нима е възможно човек да се занимава с наркотици, проституция, трафик на хора, кражби и — макар не често — убийства, и да не очаква възмездие свише?

Никола Мусулин е на 44 и няма да доживее до 45.

Сегашното време скоро ще стане минало.

* * *

Вратата на „Три ловца“ се отваря още преди Мусулин да е натиснал звънеца, защото старият Иван Йелич го очаква. Понякога собственикът идва изненадващо, но обикновено се обажда предварително, така че на масата в сепарето да го чакат бюрекът и току-що направеното кафе. Вестниците си носи сам, понеже му ги доставят всяка сутрин на входа на дома му. Бодигардът приема пакета и го проверява — вниманието никога не е излишно — и или му ги праща в стаята на горния етаж, или, ако шефът ще ходи в ресторанта, ги слага на задната седалка на сребристия „Мерцедес AMG G63“. Първоначално предвиден за военни цели, автомобилът по всички критерии е грозен, но пък ускорява от 0 до 100 за по-малко от седем секунди. Стандартният модел го прави за под пет, но този е брониран и съответно по-тежък.

Никола Мусулин е предпазлив човек — властта привлича завист и съперничество — и е възпитал същото качество у жена си, двете си деца и любовницата си, ала и най-благоразумните рано или късно стават жертва на навиците си. Макар да не ходи в едни и същи дни или по едно и също време в „Три ловца“, привързаността му към ресторанта не е останала незабелязана.

Освен това предстои чичовците му да се върнат в Сърбия. Мусулин вече е разговарял за желанието на двамата Вуксан да се оттеглят в езерните си хижи, за да прекарат в покой оставащите им години. Но каквото и да казват за Радован, малцина от хората по върховете на политическите, правните и престъпните общности в Белград вярват, че Спиридон е роден да живее в мир. По-вероятно им изглежда да започне да шепне в ухото на племенника си. Да му говори за богатства и амбиции. Да го предупреждава за врагове — реални и потенциални.

Да го подстрекава към война.

Ако Никола Мусулин знае за тревогите им, то с нищо не го е показал. Наясно е с претендентите и със силата на противниците си, но не възприема тези мъже — а те всичките са мъже — като сериозна заплаха. Има приятели в полицията, в армията и в правителството. Някои от тях са му верни заради чичовците му и преживяното през войните от 90-те, но Мусулин все пак се старае и джобовете им да не се изпразват. Други са му длъжници за успеха си в живота, защото Никола им е осигурил повишения и прехвърляния или е финансирал предизборните им кампании. Останалите му сътрудничат от страх или алчност. С две думи, Мусулин е купил всичките си приятели и затова изобщо няма приятели.

Иван Йелич го съпровожда до масата и се шегува с „Партизан“ — любимия футболен отбор на Никола, докато Иван е поддръжник на най-големия им съперник, „Червена звезда“. Характерна черта на цивилизованите хора е способността да си противоречат, без да си стават противни, но Мусулин изпитва много по-дълбока привързаност към Йелич и не само търпи, но и насърчава изказванията му, които никой друг не би си позволил да изрази на глас. Това може би е следствие от липсата на бащинска фигура — бащата на Никола е отдавна мъртъв, а чичовците му са далеч — въпреки че, както стана ясно, това е на път да се промени. Иван Йелич, с дълъг житейски и семеен опит, му дава добри съвети за брака и връзките. Изслушвал го е съчувствено много пъти през годините, без да моли за нищо в замяна, освен смисъла и приходите от работата в „Три ловца“. Но фактът, че някой не моли, не значи, че не иска.

Мусулин отбелязва, че Йелич изглежда уморен, и възрастният мъж признава, че напоследък не спи добре. Съпругата му е болна, а лекарите не знаят какво ѝ е. Отслабнала е и почти не задържа храна. Нощем плаче, а миризмата на тялото ѝ се е променила. Струва му се, че умира, а докторите само гледат. Мисли си, че има нужда от по-добри специалисти, но те струват скъпо.

Никола долавя силна миризма на ракия. Йелич признава, че предишната вечер е съборил едно шише и част от течността може би е попила в килимите. Мусулин го успокоява, че ще изветрее. Пък и какво лошо има в ресторанта да мирише на хубава ракия?

Йелич е изчислил до секундата сервирането на кафето и бюрека и те пристигат точно когато Никола Мусулин сяда на мястото си. Възрастният мъж го оставя да се наслади на закуската си и облича палтото си, за да излезе да изпуши една цигара навън. В заведението е забранено да се пуши — странно хрумване на собственика в град, който живее на никотин. Мусулин дори не го поглежда, погълнат от вестника.

Иван Йелич затваря вратата зад себе си и закопчава палтото си. Вместо да запали цигара обаче, бързичко се отдалечава, разминавайки се с ранобудните пешеходци в Скадарлия. Един познат го поздравява, но Йелич или не го чува, или не му обръща внимание. Съвестта го мъчи. Той харесва мъжете и жените, с които работи. Добри и трудолюбиви хора. В момента в „Три ловца“ има шестима души плюс двама от бодигардовете на Никола. Третият седи навън в мерцедеса и зяпа в телефона си.

Вчера, след като ресторантът затвори, Иван Йелич остана, под предлог че иска да прегледа документацията на чаша дюлева ракия. Малко преди един през нощта на вратата се почука и той пусна петима мъже, двама от които опитни дърводелци. През следващите четири часа те внимателно разглобиха масата на Никола Мусулин и напълниха вътрешността ѝ с пластични експлозиви. После я сглобиха отново, събраха стърготините и праха и разляха малко ракия, за да прикрият миризмата на дървесина и лепило.

Иван Йелич вече е далеч от „Три ловца“, когато се разнася взривът, но ударната вълна все пак го блъсва силно и той се подпира на близката стена. Обръща се и вижда облак от прах и дим; чува викове и писъци. Те надали идват от заведението. Експлозията не само е разкъсала Никола Мусулин на парчета и е убила всички на приземния етаж на ресторанта, но е сринала цялата сграда — неочакван ефект, съпроводен от леки наранявания за минувачите, но като по чудо без други жертви освен намиращите се вътре. За щастие. Скадарлия е туристически квартал, а беше ясно заявено, че страничните щети трябва да бъдат сведени до минимум.

Е, „Три ловца“ вече го няма. И Никола Мусулин го няма.

Оттук нататък за тях ще се говори само в минало време.

13.

След предупреждението на Рос за връзката между Армитаж и Вуксан Луис дълго размишлява, преди да набере няколко телефона в Нидерландия. Проблемът беше, че Де Яхер, за когото най-много се тревожеше, беше и основният му контакт в страната. Отсреща се включи направо гласова поща, което не беше необичайно; холандецът, също като Луис, предпочиташе да използва телефона си като мобилен секретар, смятайки, че го притежава за свое лично удобство, а не за чуждото. Пробва с Паулус — племенник, шофьор и момче за всичко на Де Яхер, а когато и той не отговори, позвъни на Анук — майката на Паулус и снаха на Де Яхер. Там също чу гласовата поща. Анук беше над 70-те и нищо чудно, че го беше изключила, преди да си легне. Но Паулус рядко се разделяше с телефона си и винаги го държеше включен. Той беше дясната ръка на чичо си и почти не се отделяше от него. Луис го набра още три пъти през следващия час, докато накрая отсреща спря да звъни: апаратът беше изключен или батерията му бе свършила.

По принцип Луис не би се разтревожил на този етап. За разлика от Чарли Паркър, той не гонеше призраци, но се беше научил да вярва на инстинктите си, а те му казваха, че нещо изобщо не е наред.

Имаше още един човек, към когото можеше да се обърне: едрият холандец Хендриксен, който работеше като следовател в Нидерландия, въпреки че напоследък посвещаваше по-голямата част от времето и енергията си на издирването на изчезнали творби на изкуството. Хендриксен не питаеше топли чувства към Де Яхер, когото смяташе за мошеник, ако не за друго, то заради компанията, в която се движеше. Но пък беше принципен човек и дължеше услуга на Луис, който му беше помогнал да открие убиеца на негова колежка.

За щастие, поне Хендриксен вдигна, макар да не звучеше доволен, че го будят толкова рано в неделя сутрин. Първите му думи бяха:

— Ja, wat is het verdomme?

— Това псувня ли е? — попита Луис. — Защото така прозвуча.

— Кой е?

— Запознахме се на една бензиностанция в Белгия.

— Ти?

— Да, аз.

— Въпросът остава, може би без псувнята. Какво има?

— Мисля, че Де Яхер е в опасност — отговори Луис, — а не мога да се свържа нито с него, нито с някой от хората му.

— Каква опасност? — попита Хендриксен, вече по-разбуден.

— Сръбска.

Луис чуваше дишането на холандеца, който се мъчеше да събере мислите си.

— Може да съм чувал слухове за смъртта на сърбин на име Тимерман, убиец от Земунския синдикат — рече Хендриксен.

— Вероятно са истина.

— Казват, че бил убит от чернокож мюсюлманин.

— Петдесет процента вярно.

— Но по поръчка на човек от Нидерландия.

— Определено е вярно.

— Общ познат?

— Отново вярно.

— Господи!

— Ти попита.

— Факт — призна Хендриксен. — Какво знаеш за сегашната ситуация?

— Недостатъчно.

— Нидерландия се е превърнала в наркодържава и логистичен център на световната търговия с кокаин. Има потенциал за огромни пари, но на по-старото поколение не му стига воля или безскрупулност да се бори за дела си. Готови са да оставят престрелките и сакатлъците на младите, защото бездруго няма да доживеят да изхарчат плячката, дето са я заделили за дърти години. Каквито и правила да е имало в Нидерландия, вече не съществуват. Виждаме тийнейджъри с оръжия, тръгнали да убиват по поръчка на мъже, не много по-големи от самите тях. Всеки може да бъде мишена.

— В смисъл?

— В смисъл че вероятно се шашкаш излишно. Братята Вуксан — Спиридон и Радован, които доминират сръбското влияние в Нидерландия през последните четири-пет години, предават щафетата. Не им трябват неприятности. Чувам, че им е писнало и искат да се приберат у дома. Изпращат сигнали до Корпс — холандската полиция, че няма да бъдат проблем в бъдеще. Може дори да са ѝ подхвърлили няколко дребни риби в знак на добра воля — подарък за сбогуване, опакован с панделка. Няма никаква логика тепърва да разчистват сметки.

— Зависи как го погледнеш — отвърна Луис. — За някои хора това би бил идеалният момент за разчистване на сметки.

Хендриксен звучно се прозина.

— Не съм в Амстердам, а в Париж. Връщам се в Нидерландия чак утре сутринта, но мога да звънна тук-там. Ако науча нещо, веднага ще ти се обадя.

— Аз също.

Луис затвори. Пробва още веднъж и трите номера, свързани с Де Яхер, но без успех. Собственият му телефон вече беше компрометиран, но щеше да го задържи, докато се чуе отново с Хендриксен.

Ейнджъл беше прав: трябваше да поспи. Компартментализира[6] тревогите си и ги заключи, за да не нарушават почивката му. Преди да затвори очи, помоли мъртвото момиче от сънищата си да не го смущава.

И то го послуша.

14.

Минаваше 8 сутринта, когато Хендриксен се обади.

— Няма помен от Де Яхер в дома му и обичайните места, на които се навърта. И никой не е виждал Анук и Паулус от вчера насам. Контактите ми в полицията очевидно нямат желание да нахлуват в домовете на граждани без основателна причина, особено на граждани като Де Яхер. И невинаги искат да знаят какво е намислил, защото, ако знаят, току-виж се наложило да направят нещо по въпроса. Освен това той води, меко казано, нелегален живот и може да се очаква от време на време да зачезва. Същото важи и за Паулус. Анук не я познавам достатъчно, за да коментирам.

Всичко това звучеше логично. Де Яхер беше потаен човек и желанието му или по-точно необходимостта от прикритие засягаше всички около него, но най-вече Паулус и Анук. Де Яхер рядко отиваше някъде без племенника си, но снаха му се грижеше за всички дребни детайли, включително и за взискателните му гости, сред които и самият Луис. Нямаше причина тя също да отсъства, освен ако и тримата не се бяха покрили някъде заради собствената си сигурност, което не беше изключено. Нямаше как човек да живее колкото Де Яхер и да се движи в подобни кръгове, без да си създаде куп неприятели, били те сърби или не.

— А Вуксан?

Хендриксен не отговори веднага и Луис го притисна.

— Попитах те нещо.

— Потънали са вдън земя. Не са били под постоянно наблюдение от Корпс, службите нямат толкова човешки ресурси, но все пак са ги държали под око. В момента няма следа от тях и от техните хора.

— Усещам неизказано „обаче“.

— Обаче — примири се Хендриксен — преди няколко часа, изглежда, е имало някакво раздвижване около тип на име Живко Илич — аналогът на Паулус за Спиридон Вуксан. Събрал е множество пратки, вероятно пари в брой и лесно транспортируеми вещи от фирми и апартаменти, свързани с клана. Екипът по криминално разузнаване е получил сигнал, но прекалено късно, за да се насочи към Илич и да разбере какво става. А и както споменах, Вуксан закриват дейността си — нормално е да събират богатствата си. Корпс с нетърпение чакат да им видят гърба.

— Чувал съм името на Илич.

Луис разказа на Хендриксен всичко, което бе научил от Рос, включително факта, че Армитаж вероятно е установила контакт с Вуксан именно чрез него.

— Илич може да е бил доносник — отвърна Хендриксен — и Армитаж да го е използвала като източник.

— В такъв случай е запазила информацията за себе си. Кога каза, че се връщаш в Амстердам?

— Знаеш, защото ти казах: утре сутринта.

— Можеш ли по-рано?

— Бих могъл. Има един полет на KLM в 4:45 днес следобед, с който ще стигна малко преди шест. Но имам планове и те включват жена.

— Тя ще разбере.

— Ще бъде ли политически некоректно да отбележа, че само гей може да изръси подобна глупост?

— Вероятно, но ще се направя, че не съм го чул.

— Ако ме накараш да се лиша от приятна нощ за нищо, с Де Яхер ще трябва да ни компенсирате — и мен, и въпросната дама.

— Обикновено не се тревожа за нищо.

— И аз така си помислих. Но наистина не знам какво повече ще направя, ако съм там. Де Яхер има приятели в полицията, а техните източници са по-добри от моите.

— Не съвсем — отвърна Луис. — Нямат мен и адреса на тайната квартира на Де Яхер.

15.

Няма друг такъв глупак, мислеше си Радован Вуксан, като онзи, който вярва, че съдбата си има любимци. Брат му не беше глупак, но пък беше арогантен и тази арогантност — резултат от военното му минало, подозираше Радован — съчетана с известна доза късмет, беше убедила Спиридон, че животът винаги ще му раздава добри карти. Именно тя, заедно с жаждата му за кръв, го беше накарала да посегне на Де Яхер и другите, преди да се сбогува с Нидерландия, но той беше преиграл и събитията бяха излезли от контрол, излагайки всички на опасност.

Ритуалното изгаряне на Никола Мусулин в Белград беше тежък и неочакван удар за двамата братя. Първоначалното им намерение беше да се върнат тихомълком в Сърбия през Будапеща, където щяха да бъдат посрещнати от хора на Мусулин на летище „Ференц Лист“, за да преминат границата близо до Келебия. Винаги предпазлив, Радован беше гласувал срещу директен полет до Белград, където щяха да бъдат поставени под наблюдение от момента на пристигането си. Макар да имаха съюзници в органите на реда, врагове също не липсваха и той щеше да се чувства по-спокоен, ако се вмъкнеха без много шум в родината си. Мусулин ги беше уверил, че ще се погрижи за всичко, но у Радован той създаваше впечатлението за човек, който си мисли, че самото изричане на намеренията някак си ги превръща в реалност. На всичкото отгоре сега Мусулин беше мъртъв и хората му се бяха спотаили в изчакване на новия ред, за да уредят оцеляването си в него.

Вуксан се отличаваха с това, че тяхната организация се отклоняваше от традиционните хоризонтални структури на сръбската мафия. Синдикатът им се управляваше от горе надолу; Радован и Спиридон издаваха заповеди, които се следваха безусловно. Братята имаха кръвна връзка с Никола Мусулин и не само го подкрепяха финансово, но и с репутацията си придаваха определена сила и легитимност на властта му. Ето защо атаката срещу него беше атака срещу Вуксан.

Радован вече се бе свързал с някои от старите си колеги в Министерството на отбраната, които ясно го бяха осведомили, че Сърбия в момента е враждебна територия. Опитът да се върнат по всяка вероятност щеше да доведе до действия срещу тях, тласнати от предположението, че Спиридон може да реши да отмъсти за смъртта на Мусулин.

Говореше се обаче и друго: че не е изключено станалото да е работа на самите Вуксан, защото малцина вярваха, че Спиридон наистина възнамерява да се оттегли. Може би той беше забелязал у Мусулин признаци на слабост или колебания относно завръщането на чичовците му и беше действал решително като прелюдия към установяването на пълен контрол.

Радован не си направи труда да оспорва слуховете. Разбираше какво се случва. Някой ръсеше сол по пръстта, за да не им позволи да пуснат корени, а мълвата само щеше да увеличи враговете им. Не можеха обаче да останат и в Нидерландия, защото беше въпрос на време някой да направи връзка между тях и убийствата в тайната квартира на Де Яхер, нито където и да било в Западна Европа, като се имаше предвид лекотата, с която се издаваха международни заповеди за задържане и екстрадиция. Трябваше да се махнат.

Не, трябваше да бягат.

16.

Хендриксен подрани с трийсет минути за полета за Амстердам, а в ушите му още кънтяха клетвите на зарязаната дама. Както и очакваше, тя не беше разбрала необходимостта от внезапното отпътуване. От друга страна, той сам не се разбираше. С американеца не го обвързваше нищо, освен че Луис му беше помогнал да се разправи с вероятния убиец на колежката му Ивет Висер в Англия. Тялото ѝ още не беше открито и надали някога щеше да бъде, тъй като виновникът вече бе мъртъв. Луис дори не си бе поставил за цел да разкрие тайната около изчезването ѝ или да въздаде справедливо възмездие. Смъртта на злодея беше случаен елемент в по-мащабно разследване.

Понякога обаче срещаме личности извън нормата, мислеше си Хендриксен, хора, които предизвикват лоялност и уважение, неподлежащи на анализ и измерване. Когато молят за услуга, те го правят с ясното съзнание, че и другият може и трябва да поиска такава и те няма да откажат. Холандецът не беше сигурен, че някога би помолил Луис за услуга. Поне се надяваше да не му се налага, защото подозираше, че тя би била свързана с насилствена смърт, а той не обичаше да се замесва в чак такива неприятности.

Хендриксен взе колата си от външния паркинг на летище „Хиат“, хвърли багажа в апартамента си и извади своя „Глок 17“ от сейфа в дрешника. Нидерландия имаше един от най-строгите закони за оръжие в света, който ограничаваше правото на притежание от цивилни до ловци, служители на реда и членове на спортни клубове по стрелба, какъвто беше и Хендриксен. Но дори по пътя до стрелбището пистолетът трябваше да бъде разглобен и поставен в надежден калъф. Не се допускаше носене на открито и скрито оръжие. Хендриксен членуваше в клуб в Длорадорп, но рядко посещаваше стрелбището. Не обичаше огнестрелните оръжия. Свързани бяха с лоши спомени. За съжаление, в избраното си поприще се случваше да среща мъже и жени — предимно мъже — които не показваха ни най-малко уважение към законите за оръжието и изобщо към всички закони, като се замислеше човек. Вуксан определено попадаха в тази категория, така че оръжието в случая беше повече от препоръчително. Накрая взе една малка чанта от пода на дрешника и я пъхна в раницата си.

Тръгна към Херенграхт, паркира на две пресечки от адреса на тайната квартира и продължи пеша, като по пътя сложи ръкавици. Направи два тегела: веднъж от другата страна на канала, за да огледа за очевидни признаци на следене или движение в околността, втория — покрай самата къща с надеждата да забележи светлина или други признаци на присъствие. По всичко личеше, че никой не го наблюдава, вътре беше тъмно, а щорите — спуснати.

Хендриксен се спря пред входната врата. Не се виждаше звънец. Стори му се глупаво да почука, но не колкото да нахълта, без да го направи. Потропа два пъти, но никой не отговори. Оставаше вариант Б.

Тази част от улицата беше тиха, дори в неделя вечер в началото на зимата. Разумният подход би бил да информира общи приятели в Корпс, че се тревожи за благосъстоянието на минхер Де Яхер и неговото семейство, но това би означавало да разкрие местоположението на тайната му квартира. Ако възрастният човек просто беше решил да си почине в провинцията или друг европейски град, може би заедно с Паулус и Анук, нямаше да остане никак доволен, щом разбереше, че властите са запознати с адреса и вида на убежището му. В такъв случай бездруго напрегнатите отношения между Хендриксен и стария Де Яхер щяха да пострадат необратимо.

Погледът му беше привлечен от следа върху инак безупречната боя на касата на вратата. Светна с джобното си фенерче „Маглайт“ и видя тъмно овално петно на кремавия фон, бавно избледняващо като червена ракета върху сняг. Доста приличаше на кръв. Някой не беше внимавал.

Той се огледа за последно за полицаи, но нямаше и помен от такива. От другата страна на канала мъж и жена се разхождаха, хванати за ръка. От отсрещната посока се задаваше малка група младежи, излезли от приземния бар наблизо. Хендриксен изчака всички да се отдалечат, след което бръкна в раницата си и извади шперц пистолет и напъвач. Разбиването на ключалки беше изкуство, което той така и не бе имал нито желанието, нито търпението да усвои. С шперц пистолета ставаше по-бързо, макар и по-шумно, отколкото с обикновен шперц. Вярно, че обикновено увреждаше трайно механизма, което го правеше непригодно, ако човек не искаше да остави доказателства след себе си, но Хендриксен носеше и оръжие, което означаваше, че ако се появят органите на реда, така или иначе ще си има по-сериозни проблеми от влизането с взлом.

Огледа се за последно, пъхна стоманената игла в ключалката, намести напъвача и натисна спусъка. Инструментът изщрака и той усили натиска, за да заработи иглата. Чу се звук като от пирони и бетон, изсипани в блендер, но ключалката не поддаде. Хендриксен завъртя колелцето за настройване на шперц пистолета, за да усили натиска, и пак натисна спусъка. На горния етаж в една от съседните къщи светна лампа и хвърли ромб от светлина върху паважа, но стоманената игла вече беше свършила работата си. Хендриксен натисна напъвача и усети как механизмът на ключалката се завъртя.

Входната врата се отвори, разкривайки тъмен, празен коридор. Отдясно имаше затворена врата, а отпред още една, отстрани на стълбите. Хендриксен остави шперц пистолета и напъвача на пода и извади глока, като едновременно с това затвори вратата зад гърба си; в противен случай силуетът му би бил лесна мишена. Ако в къщата имаше някой, звукът от разбиването на ключалката несъмнено би го сепнал, но никой не се появи да види какво става. Хендриксен усети мирис на кръв, а под него друга, по-зловонна и отчаяна миризма — неволно изпускане на хора в края на земните им страдания.

Къщата беше пуста. Все пак той коленичи и се ослуша за пет секунди, десет, двайсет, за всеки случай. После се изправи и отново светна с фенерчето. Стълбите бяха оплескани с кървава диря, а на пода се виждаха по-големи петна — вероятно където са били влачени тялото или телата. По формата им Хендриксен съдеше, че останките са били свалени от горе надолу и вероятно оставени зад затворената врата вдясно.

Той заобиколи, като внимаваше да не настъпи кървавите следи, и притисна гръб в стената. Протегна лявата си ръка към вратата, напипа месинговата дръжка и я отвори с рязко движение. Целият се напрегна в очакване на изстрел. Вместо това го блъсна още по-силна смрад. Ръката му стисна още по-здраво глока. Помоли се набързо, след което се сниши с пистолета в дясната ръка и фенерчето в лявата. Дулото и снопът светлина обходиха заедно стаята, но не намериха жива душа.

Само мъртви.

17.

Адвокатът се казваше Антон Френд, а кантората му заемаше два етажа в красива fin-de-siécle[7] сграда във виенския окръг Нойбау. Мястото беше достойно за завист дори по стандартите на най-вещите, безскрупулни и откровено уродливи представители на занаята, а помещенията вътре напълно отговаряха на фасадата. Сградата беше семейна собственост от повече от сто години, а Френд осигуряваха правни съвети на великите и благородните — както неминуемо и на недотам благородните — във Виена още от началото на XIX век.

Общият знаменател на клиентите им бяха парите. Фирмата „Френд Рехцанвелте“ не се занимаваше с такива, чиито проблеми бяха свързани с недостиг на финанси. Не, те бяха специалисти в защита на богатите и по този начин самите те забогатяваха. Освен това умееха да предугаждат посоките на политическите и обществените ветрове, което им бе помогнало да преживеят не само краха на Австро-Унгарската империя и опустошенията на Втората световна война, но и множество възходи и спадове през следващите три четвърти от века, при това оставайки сравнително незабелязани, с изключение на хората, които ползваха услугите им. По това си приличаха със самата Австрия: страна, която някак съумяваше едновременно да принадлежи и да се дистанцира от европейската общност и с която повечето европейски граждани трудно намираха други асоциации освен коне, дунавски валсове и злощастна връзка с родоначалника на нацизма.

Антон Френд можеше да продаде сградата, да инвестира по-голямата част от парите, с останалите да си купи по-скромен имот и пак да продължи да практикува в отлични условия. Или пък да се пенсионира, без да мисли за дългове и семейни усложнения. Беше единствено дете, и то кръгъл сирак. Минал шейсетте и възхитително запазен, той притежаваше в различна степен съпруга, дъщеря, три имота — този плюс семейната градска резиденция и лятно-зимна вила в Тирол — както и отдавнашна любовница, която от време на време забавляваше в апартамента над кантората.

Ала пенсионерският живот би го отегчил. Той обичаше правото — или по-точно, намираше наслада в откриването на пътища за извъртането му в интерес на клиентите си, а спечелените от това пари бяха по-скоро приятен бонус. В това отношение приличаше на онези комарджии, които изпитват удоволствие от момента, в който рулетката се върти или последната карта още не е обърната; за които очакването е по-приятно от резултата и затова умеят да печелят и да губят с относителна невъзмутимост. Разбира се, в това му помагаше и фактът, че не залагаше собствените си пари и бъдеще. Ако изгубеше — което неминуемо се случваше понякога — можеше само да свие рамене и да се извини, докато се опитва да намали щетите, защото всяка загуба си има степени.

Репутацията на Френд обаче, като на всеки добър адвокат, почиваше на факта, че рядко губеше, и услугите му се продаваха повече от успешно. Намираше се в завидното положение на човек, който може да си позволи да подбира клиентите си също толкова, колкото те него, ако не и повече. Някои от тези клиенти, разбира се, приемаха спорадичните обрати на съдбата по-добре от други, а имаше и такива, които беше силно препоръчително никога да не губят — за доброто на всички засегнати, включително и Френд.

Като всички комарджии, и Антон Френд обичаше риска, а мъжете, омагьосани от хазарта, обикновено привикват към него. В този аспект той напомня на другите пороци: упражняването му се превръща в навик, навикът неизбежно се износва и започва да изисква все по-екстремно поведение в замяна на удовлетворение, което в най-добрия случай остава в плато. За Френд това поведение се изразяваше в постоянно затъване в криминалното общество, с което напомняше на човек, газещ все по-дълбоко във все по-студена вода, докато крайниците му вкочанясат и сетивата му се притъпят за неизбежното удавяне.

Сред най-упоритите му клиенти в това отношение бяха Радован и Спиридон Вуксан. Френд ги познаваше от средата на 90-те, когато Радован започна да пренасочва средства от нелегални банкови сметки, отворени с цел финансиране на подкрепяни от сърбите военни части в Хърватия и Босна, към сигурни убежища, в които парите можеха да си починат и разхладят. Понякога те пристигаха под формата на твърд кеш, донесен в евтини спортни сакчета от хора на Вуксан — мъже с мрачни изражения и очи на гарвани, или когато имаше възможност, от самия Радован, след което двамата с Френд вечеряха заедно в „Грихенбайзел“ или, след разходка по хълмовете, в „Дер Пфарвирт“, където разговаряха за музика и книги.

След края на балканския конфликт Радован и брат му встъпиха в съюз със Земуните, които бяха запознати с част от финансовите операции на Вуксан, макар и не с всички. По онова време Земуните вече бяха стъпили здраво в Амстердам и Париж и предлагаха на Вуксан ролята на младши партньори, от които се очаква сериозна начална инвестиция в знак на добра воля.

Вуксан приеха, защото противното би означавало конфликт, който неминуемо щеше да доведе до смъртта на Спиридон, Радован, семействата, приятелите им и изобщо всеки, който им беше продал хляб или им беше отделил минута от времето си, а така също и до ексхумация на останките на предците им и разпръсване на костите им в далечни, враждебни морета, и унищожаване на камъните с имената им, така че дори споменът за тях да бъде заличен от земята. Но проницателните и амбициозни братя Вуксан в крайна сметка успяха да надхитрят представителите на Земуните в Нидерландия и да наложат контрол над дейността, не без подкрепата на най-добрия правен и финансов консултант в лицето на Антон Френд.

В началото, докато войната на Балканите още не беше приключила, Френд се грижеше само за документите им и договаряше потенциалните законни и незаконни аспекти на финансовите трансфери. Издирваше сговорчиви счетоводители и банкери, които се бяха научили да не задават твърде много въпроси относно депозитите. Не му беше трудно да отдели Радован Вуксан от репортажите за изнасилвания, убийства и опити за геноцид, излъчвани всяка вечер по телевизията. Радован не обираше ценностите на жертвите, преди да ги прати в газовите камери, нито изкъртваше златото от зъбите на мъртвите. Тук не ставаше въпрос за някаква модерна версия на нацистките зверства, каквото и да твърдяха либералите. Радован просто прибираше малък процент от военния капитал като възнаграждение за вложените усилия, както би направил всеки добър бизнесмен. Френд дори би казал, че пренасочването на средства от сръбското правителство, които инак биха отишли за оръжия и заплащане на военните отряди, всъщност спасяваше живота на много хора. Този тип оправдания бяха ендемични за професията му и обясняваха защо много адвокати са обречени да горят в пъкъла.

Освен това Радован беше австрофил, който обичаше творбите на Стефан Цвайг и мотетите на Антон Брукнер. Никога не бе убивал и изнасилвал и по всичко личеше, че намира дълбоко противна варварщината, обзела бивша Югославия. Самият Френд познаваше достатъчно добре европейската история на XX век, за да знае, че насилието е следствие от стари вражди, държани под контрол от диктатора Йосип Броз Тито и отново излезли наяве след смъртта му през 1980 г. Френд кимаше съчувствено, когато Радован изказваше мнението, че най-добре би било конфликтът да изгори от само себе си колкото може по-бързо, след което да бъдат начертани нови граници, делящи националностите и религиите по ясен и международно признат начин. А това според Радован можеше да се постигне най-ефективно чрез безспорната победа на сърбите, в което Френд не виждаше причина да се съмнява.

Ала когато Вуксан обединиха сили със Земуните, Френд се изправи пред по-непосредствен морален избор. Досега беше съучастник в размиването и инвестирането на средства, нелегално придобити от осъден от международната общност режим, въпреки че самите пари формално бяха чисти. Сега щеше да работи с пари, придобити от контрабанда, наркотици, проституция, трафик на хора, отвличания и поръчкови убийства. Това налагаше по-внимателно вглеждане в съвестта.

Само че Френд не притежаваше съвест, което значително улесняваше процеса. (По негово мнение съвестта беше неудачен спътник на адвоката — другар, който само взема и никога не дава.) Но за всеки случай — да не би по някакво чудо да се сдобие с такава — ясно показа на Вуксан и по-точно, на Радован, че предпочита да живее в блажено неведение относно „по-колоритните“ детайли на дейността им, с изключение на редките вечери, когато излизаха със Спиридон и Френд си позволяваше да изпита задочна садистична наслада от разказите му.

Дистанцирането на адвоката имаше и практическа цел: колкото по-малко знаеше, толкова по-малко щеше да се наложи да крие от властите в случай на разследване, а колкото по-малко имаше да крие, толкова по-малък беше рискът Вуксан да го убият, за да си гарантират мълчанието му. Със своите знания и компетентност той ги беше направил по-богати, отколкото щяха да бъдат иначе, но няма незаменими хора, а перспективата да изгният зад решетките превръща и най-възвишените хора в прагматици.

Въпреки всичко Антон Френд беше станал толкова важна част от операцията на Вуксан, а те — за неговия просперитет, че дейността на „Френд Рехцанвелте“ вече се въртеше почти изцяло около двамата братя, с изключение на още шепа клиенти — някои честни, други не чак толкова — които фирмата си запази за благовидност или защото биха приели отхвърлянето прекалено зле. В резултат на това в офисите, където някога кънтяха множество гласове, сега се чуваха само два: на Френд и на секретарката му фройлайн Пихлер, чиято морална чувствителност беше също толкова мъглява, колкото на шефа ѝ.

Антон Френд и фройлайн Пихлер съществуваха в състояние на взаимна зависимост, което означаваше, че когато единият от двамата най-после решеше или бъдеше принуден да се оттегли от попрището, другият щеше да бъде заставен да го последва. Френд никога не би могъл да намери или да повярва на друга секретарка, както на нея, а тя — да обучи друг работодател, както се бе справила с Антон. Около тях, като планети около голямо и малко слънце, се въртяха банкери и счетоводители в сходна обвързаност. Деликатна конструкция, изградена върху измама и морални компромиси. Ако я огрееше светлината на честността, щеше да се срине на пух и прах.

За съжаление, десетилетната традиция беше застрашена от действията на Вуксан в Амстердам и смъртта на Никола Мусулин в Белград. През последните часове Френд получи няколко панически обаждания. Наложи се да раздигне доверени финансисти от леглата им и да започнат бързо пренасочване на средства, което рискуваше да привлече вниманието на международните органи. Поиска връщане на услуги и обеща още по-големи в замяна. Изложи себе си и клиентите си на опасност само заради безразсъдната жажда за мъст на Спиридон Вуксан.

Затова сега Френд работеше в сумрачния си кабинет, осветен само от настолната лампа, която хвърляше отблясъци по антикварната игла на вратовръзката му. Имаше цяла колекция с такива игли, една от друга по-изящни. Те бяха и най-ексцентричното нещо, което си позволяваше. Неведнъж бе обмислял идеята да сложи такава за воден знак на книжата си. Беше свалил сакото си, но не беше разхлабил вратовръзката, защото човек трябва да поддържа стандарта не само пред другите, но и насаме със себе си. Беше си налял чаша шнапс „Рохелт“, но така и не я докосна. Нямаше да му помогне, не и в този момент. Трябваше му бистър ум.

Защото някой щеше да дойде, сигурен беше в това.

Някой щеше да дойде и това можеше да е краят за всички.

18.

Хендриксен притвори вратата на тайната квартира зад себе си, върна се при колата си и прибра инструментите в багажника под резервната гума. После се обади на Брам де Йонг, най-близкия му контакт в Корпс. Информира го какво е открил, като пропусна само факта, че се е наложило да разбие ключалката, за да влезе. Подобно признание не беше от полза за никого. Дори да подозираха взлом, трудно щяха да го докажат, а и малко вероятно беше да поискат.

Хендриксен изчака полицейския екип пред входа на сградата. Изкушаваше се да се обади на Луис, но реши да го отложи за по-късно. По-добре беше следователите да не го заварят на телефона, въпреки че се постара да изтрие данните за разговорите с Ню Йорк, когато чу сирените в далечината.

Усещаше кисел вкус в устата си, ръцете му трепереха.

А щом затвореше очи, виждаше кръв.

* * *

По-късно, след като даде поизчистени показания — обаждане от притеснен познат, когото отказа да назове; неуспешен опит самият той да се свърже с Де Яхер и неговото обкръжение; и накрая, посещението му в сградата, за която само бил чувал, където намерил отключена врата и касапница зад нея — се обади и на Луис.

— Мъртви са. Всички.

19.

А ето какво видя Хендриксен, когато отвори вратата на кухнята.

Подът беше залят с кръв, а на белия таван тъмнееше червено нетно. В първия момент помисли, че е от пръснала артериална кръв, но после осъзна, че е пропила от горния етаж. До отсрещната стена бяха подпрени две жени, чиято голота беше едва прикрита от полепналите чаршафи, повече червени, отколкото бели. Телата им бяха положени така, че по-младата бе обгърнала по-старата с ръце, а общата им тежест ги държеше изправени. Лицето на младата жена се виждаше, но беше непознато за Хендриксен. Въпреки че мускулите му се бяха отпуснали след смъртта, изражението ѝ беше застинало в сетното страдание, а устата ѝ висеше отворена в безмълвен агонизиращ стон.

Жената отдясно беше извърната към стената и покрита с дълга сива коса, но Хендриксен я позна и без да вижда чертите ѝ. В случай че му беше необходимо потвърждение, то беше в двете венчални халки, висящи на верижката на шията ѝ между нейното тяло и това на младата жена.

До Анук лежеше синът ѝ, Паулус. Някой беше метнал отгоре му покривка като саван или роба. По него имаше по-малко кръв, а отверстието от куршум в главата показваше, че не е страдал колкото тях. Дясната му буза беше подпряна на голия гръб на майка му, а лявата му ръка висеше на рамото ѝ.

Стената зад тях представляваше стара тухлена зидария с вертикални дървени колони, служещи както за опора, така и за декорация. На една от тях беше приковано тялото на Де Яхер с разперени ръце и подпрени на табуретка крака. В китките, дланите, лакътните стави и раменете бяха забити пирони, дълбоко впити в плътта. На шията му беше надяната примка, а въжето — вързано за една от гредите на тавана: допълнителна гаранция, че картината няма да бъде развалена, ако трупът увисне от пироните.

Хендриксен задържа снопа от фенерчето върху разпятието, като че ли искаше да го запечата в съзнанието си, макар добре да знаеше, че никога няма да го забрави. Споменът щеше да го преследва дори на смъртното ложе, за да го съпътства и в отвъдното. Очите на Де Яхер бяха полуотворени и за миг му се стори, че старецът може още да е жив. Хендриксен неволно направи крачка напред, но се спря на сантиметри от кървавата локва, осъзнавайки глупостта си.

Лицето на Де Яхер беше чисто, клепачите му — здрави. Не се беше извърнал.

А в смъртта се бе молил и другите да не го направят.

20.

Луис приготвяше багажа си за Нидерландия, когато мобилният му иззвъня. Ейнджъл отговори вместо него.

— Трябва да смениш номера — каза той без следа от топлина на лицето си. — Освен ако не възнамеряваш да вмъкнеш тайно телефона си в затвора.

Луис пробва да се намръщи, но Ейнджъл отдавна се беше имунизирал срещу гримасите му.

— Да не си ми майка? — попита Луис.

— Ако бях, нямаше да си признавам.

— Дай ми шибания телефон.

Ейнджъл му даде шибания телефон.

— Чух за Де Яхер и останалите — каза Рос. — Съжалявам.

— Ти направи каквото можа и съм ти благодарен за това.

— Трябваше да се обадя по-рано.

— Не мисля, че нещо щеше да се промени. Били са набелязани, и то отдавна.

— Какво ще правиш сега?

— Официално ли питаш?

— Ти как мислиш?

— В такъв случай знаеш какво ще правя — отвърна Луис.

— Кога тръгваш?

— Утре.

— След час ще бъда в бара на „Сейнт Реджис“. Да се видим там.

— Защо?

— Не се дръж като кретен. Няма да ти е от полза — рече Рос и затвори.

— Какво искаше? — попита Ейнджъл, който отново се бе заел със собствения си куфар.

— Да поговорим. Лично.

— Ще се опитва да те разубеди ли?

Луис грижливо сгъна още една бяла риза.

— Не. Мисля, че иска да помогне.

* * *

Преди да тръгне за „Сейнт Реджис“, Луис се свърза с Чарли Паркър, който се беше запознал с Де Яхер, Паулус и Анук в Амстердам по-рано тази година.

— Искаш ли да дойда с теб? — попита Паркър. — Защото бих го направил.

— Не, поне засега. Но съм признателен за предложението. Просто реших, че ще искаш да знаеш.

— Благодаря ти. И съжалявам.

— Знам, но това не е срещу теб или мен.

— Земуните?

— Някой отдавна свързан с тях. Иначе те, изглежда, са вече в миналото.

Луис го осведоми и за предстоящата си среща с Рос.

— Няма да ти навреди да чуеш какво има да ти каже — рече Паркър.

— Мислиш ли, че го прави от добро сърце?

— Не точно, освен ако не е претърпял трансплантация. От една страна, все пак се е опитал да те предупреди.

— Така е.

В гласа на Луис се четеше съмнение и Паркър не можеше да го вини за това. Луис имаше основания за предпазливост, не на последно място заради собственото си минало. Не беше ясно какво точно знаеше Рос за него, но беше достатъчно. Убийците и федералните агенти мъчно се погаждаха, а житейските принципи на Рос лесно можеха да се обобщят с думата „изгода“.

— От друга страна — продължи Паркър, — за Рос всичко е въпрос на размяна. Ако ти предлага помощ, то е защото вижда някаква полза за себе си, и то не под формата на услуга в бъдеще, а нещо доста по-непосредствено.

— В смисъл?

— В смисъл че може би го устройва да те прати по петите на извършителя.

— Чудесно — отвърна Луис. — Мен също.

* * *

В бар „Кинг Коул“ в хотел „Сейнт Реджис“ беше тихо. Сред дървото и месинга се мяркаха само шепа хора. Рос седеше в дъното на заведението и пиеше мръсно Мартини. Луис седна при него и си поръча същото. Спестиха си любезностите, но Рос вдигна чаша: „За Де Яхер“, и Луис му отвърна.

— Веднъж го срещнах — каза Рос.

— Не знаех.

— Беше много отдавна, в Берлин, към края на Студената война… или Първата студена война, както ми се струва по-правилно да я наричаме.

Луис нямаше представа на колко години е Рос и никога не му бе хрумвало да се замисли над въпроса. Допускаше, че агентът просто е излязъл от утробата на майка си като мъж на средна възраст с хемороиди и родителите му веднага са се отказали от него. Но ако в началото на 90-те вече бе помрачавал образа на Европа, сега вероятно наближаваше шейсетте.

— Де Яхер ни подаде информация за твърдолинейна група от Щази, която не харесваше накъде духа вятърът — продължи Рос. — Не че бяха единствените, но тези имаха намерение да правят проблеми. По принцип бихме ги поставили под наблюдение или оставили някой друг да се разправи с тях — може би собствените им хора, защото това беше много скоро след падането на стената и не можехме да проследим всяка нишка в хаоса. А и някои бяхме оптимисти. Мислехме си, че краят на комунизма е ново начало.

— Ти си бил оптимист? — не повярва Луис. — Трябва да призная, че това би ме учудило.

— Възможно е да съм бил заразен — отвърна Рос, — но бързо се излекувах.

— Така и предполагах.

— Бях млад агент, прикачен към посолството в Берлин като нов легат. Не бях запознат с всичко, което се случваше, защото това беше операция на ЦРУ и чак по-късно научих много от детайлите. Участвах в обсъжданията, понеже разследвахме смъртта на млада американска туристка на име Ани Хаузман в Бауцен и Щази знаеха повече, отколкото признаваха, дори по задните канали, които ползвахме за комуникация. Както и да е, говореше се, че един от тези диваци от Щази може да е убил Хаузман. Напил я в бар, опитал да я изнасили, тя се съпротивлявала и нещата излезли извън контрол. Накрая премазал главата ѝ с колата си, за да прикрие травмите ѝ, въпреки че вече била мъртва. Официалната версия беше, че е била прегазена от неизвестен шофьор, избягал от местопрестъплението, но Де Яхер знаеше нещо повече. Чул историята от майор от Щази, който се опитвал да се премести в Стокхолм през Хага и търсел честен посредник за документите, които можел да предложи. По-умните знаеха, че в началото ще бъде пазар на продавачите, но нямаше да остане дълго така и си струваше да изпреварят конкуренцията. Нямаше доказателства за убийството, разбира се, но информацията на Де Яхер винаги беше желязна: този тип от Щази казваше се Букнер — имаше много кръв по ръцете си, както и другите в неговото обкръжение. Действаха отдавна и бяха най-търсеният екип за консултации относно изтезания и екзекуции в Източния блок, което означаваше, че са способствали за закопаването на много наши хора през годините. Все по-нелогично изглеждаше да ги оставим да се потулят и да работят срещу нас от сенките, особено след като научихме това-онова за тях.

Старият крал Коул ги гледаше от стенописа на Максфийлд Париш над бара. Всички около него — придворни и шутове — като че ли се забавляваха, но Луис никога не го бе харесвал. С черната си роба и бяла яка му напомняше на суров съдия. Може да се правиш на клоун и да го разсмиваш до изнемога, но това няма да му попречи да те обеси, щом спреш да си забавен.

— Операцията беше предадена на други служби — продължи Рос. — По всяка вероятност бяха замесени и израелците, защото те си имаха собствени основания да търсят двама от тези типове, но не знам със сигурност. Всичко стана за три седмици, което си беше бързичко: четири трупа, никакви щети. Седмица по-късно вечеряхме с Де Яхер. Заплащането му се изразяваше в пет щатски визи без въпроси. По онова време вероятно съм страдал от скрупули или поне повече, отколкото сега. Начинът, по който се случи всичко, ме смущаваше. Букнер беше арестуван и изправен пред съда. Все още вярвах в правдата или поне някакво нейно приближение. Де Яхер вероятно беше усетил недоволството ми, защото на тръгване ме дръпна настрани. Можеше да измънка някаква баналност за възстановяването на правдата, но не го направи. Вместо това каза: „Понякога така трябва да стане. Не е редно и оставя петно върху душата, но се налага, защото алтернативата е много по-лоша“.

— А как ти се струва сега?

— Да кажем, че с годините свикнах с тази концепция.

— Не мога да кажа, че някога ме е тревожила особено.

— Убеден съм. Виждал съм досието ти.

— Не вярвай на всичко, което четеш.

— Ако дори половината е вярно, заслужено ти казват Жътваря. Историята познава чумни епидемии, убили по-малко хора.

— Извика ме, за да ме арестуваш ли?

Рос се разсмя на глас. Луис имаше чувството, че гледа мъртвец да танцува.

— Ако някой някога те арестува, няма да е по моя идея — отвърна накрая агентът.

— Защото може да се озовеш на подсъдимата скамейка до мен вместо на свидетелската ли?

— Ще призная, че съм избягвал неудобни въпроси, свързани с теб и твоите приятели.

— Тогава защо сме тук?

— Знам какво точно е станало с Де Яхер и неговите хора. Знам и причината; иначе нямаше да ти се обадя, за да те предупредя за връзката между Армитаж и каквото е останало от онзи сръбски синдикат в Нидерландия. Де Яхер и близките му загинаха, защото преди десетина години, плюс-минус, той участва в ликвидирането на земунския убиец Андрей Буха, известен още като Тимерман. С риск да бъда твърде прям, мисля, че ти си го очистил — по поръчка или като услуга към Де Яхер.

— Страшно досие си намерил — отбеляза Луис. — Ще ми се някой ден и аз да го видя. Може дори да разпозная някои неща в него, макар да е малко вероятно.

— За протокола, ще запомня, че отричаш — отвърна Рос. — Но Де Яхер и останалите са мъртви заради станалото с Буха, а сега ти ще намериш техния убиец и ще се разправиш с него. По всяка вероятност това означава, че търсиш Спиридон и Радован Вуксан, освен ако някои от старите кучета на Земуните са решили да се върнат в Амстердам, за да разчистват сметки. Но аз залагам на Вуксан. И ето какво искам да ти кажа: и тук, и не само, в органите на реда има хора, които няма да проливат сълзи, ако братята Вуксан бъдат сполетени от тежко нещастие. Те сеят злини още от балканските конфликти, но винаги са проявявали подчертан интерес към трафика на хора. През последните пет години се заеха с това, а то е съвсем друга работа: каросерии на камиони, корабни трюмове, катери през Средиземно море от Северна Африка към Европа. Тук има много пари, защото се плаща предварително. Ако стоката потъне, задуши се или бъде заловена и затворена в лагер в Италия, Гърция или Кипър, кофти късмет. Високооборотен, високодоходен бизнес, в който жертвите не се отразяват на крайната сметка.

Вуксан, от друга страна, поддържат по-нисък обем на работа със значително по-добра индивидуална успеваемост и не се занимават с проверки на произхода. Тяхната стока пътува в по-големи удобства и трябва да пристигне здрава и читава, без нито една драскотина. Вземат по петдесет хиляди долара на глава от иранските кюрди, за да ги прекарат до Великобритания през Сърбия и Франция, и Бог да благослови тези, които успяват. Ние прецакахме кюрдите и аз не бих им отказал шанс за ново начало.

Вуксан обаче вземат пари и от хора, които не мислят никому доброто, освен ако не е радетел за свещена война. Щом тези мъже стигнат в Европа — а част от тях се връщат след няколко години в Ирак, Сирия или Афганистан, — те изчезват и никой не чува повече за тях, докато не се самовзривят в автобус или влак, не нахлуят с камион на претъпкан пазар или не обърнат някой търговски център в стрелбище.

И това не е най-лошото. Най-страшните са тези, които дори не припарват до оръжие и бомби. Шефовете, организаторите, хората с парите. Бяха „Ал Кайда“, после ИДИЛ, скоро ще мутират и ще се появят с ново име, но със същата идеология. Междувременно Вуксан и хората като тях прибират по сто бона за всяка единица деликатна терористична стока, стигнала благополучно до местоназначението, и това е само първоначалната цена. За особено ценни поръчки и висок риск искат и получават по четвърт милион, а понякога и повече.

— И защо никой не прави нищо по въпроса? — попита Луис.

— Има си закони дори и в калта.

— Познавам няколко мъртъвци от Щази, които биха изказали друго мнение, ако костите им можеха да говорят.

— Подозрението не е достатъчно основание да сложиш черна отметка на папката, а доколкото ми е известно, европейските ни партньори възразяват срещу атаки с дрон в Париж и Лондон.

— Възможно е — съгласи се Луис, — но дори някой да убие братята Вуксан, друг ще заеме мястото им.

— Не е изключено, а и се говори, че те се готвят да се оттеглят, макар да не съм сигурен, че това е в стила на Спиридон Вуксан.

— Защо тогава изобщо да се занимаваме с тях?

— Като наказание за миналите престъпления и предупреждение за всеки, който реши да тръгне по техните стъпки: само пробвай; ние ще те намерим и ще те накараме да си платиш.

Луис допи мартинито си и даде знак за още едно.

— Искаш да свърша мръсната работа на американското правителство ли? — попита той.

— Нищо не искам. Ако не съм разчел погрешно руните, ти така или иначе си тръгнал срещу Вуксан. Казвам само, че може би има начин да те улесним.

— Кои сте вие?

— Загрижените граждани.

— Най-лошият възможен вариант. И как точно загрижените граждани биха ме улеснили?

— Първото, което ми хрумна, е чист телефон, затова мислех да ти предложа един, но после реших, че надали ще си във възторг от идеята да носиш телефон, предоставен от нас.

— Никак даже.

— Големите умове мислят по сходен начин. Затова измислих друг план.

— Още един подкупен легат?

Луис с удоволствие проследи реакцията от точния си изстрел. С предателството си Армитаж беше забъркала грандиозна каша, от която бяха пострадали всички в обсега на ударната вълна. Рос надали беше останал невредим.

— Надявам се, че сме се поучили от грешките си — усмихна се кисело той.

— Аз също. Очевидно не го вярвам, но ми се иска.

— ФБР има ограничени правомощия в Европа — продължи агентът, — затова с оглед на деликатното предложение ти донесох малко материал за четене и информирах заинтересована страна за плановете ти.

Той стана да си върви. На бара между тях лежеше екземпляр от „Ню Йорк Таймс“. Рос го потупа и хвърли няколко банкноти за сметката.

— Виж днешния брой — каза той. — Може да ти се стори интересен. Лек път.

Луис го проследи с очи, но не посегна веднага към вестника. Седеше и мислеше. През годините, откакто познаваше Паркър, в живота му бяха настъпили куп неподозирани промени. Много от тях бяха положителни или поне не твърдо отрицателни, но отношенията със специален агент Едгар Рос от ФБР не бяха сред тях. Луис не се съмняваше, че някъде на Федерал Плаза се крие папка с неговите подвизи, макар да подозираше, че тя служи само за лично забавление на Рос — или поне така се надяваше. Така или иначе, познанството им беше заплаха и висеше като меч над главата му. Все някога трябваше да се направи нещо по въпроса.

Оставаше и проблемът с Армитаж. Ако тя беше поддържала връзка с Вуксан и ги беше насочила към Де Яхер, значи имаше следа, която ФБР би искало да бъде заметена. Рос просто беше връчил метлата на Луис.

Но ако Армитаж беше информатор на братята Вуксан, какво ли още им беше казала? Рос предполагаше, че в хода на работата си тя се бе сблъскала с материали, потвърждаващи ролята на Де Яхер за ликвидирането на Андрей Буха, но дали това беше всичко? Според Рос Армитаж беше установила контакт с Вуксан малко след като Луис и Ейнджъл бяха напуснали Амстердам. Възможно беше да им е подала не само Де Яхер, но и Луис.

И така, Луис пиеше и размишляваше. А когато най-после си тръгна от „Сейнт Реджис“, не пропусна да вземе вестника под мишница.

21.

Когато Луис се прибра, Ейнджъл беше подредил багажа. Бяха обсъдили възможността той да остане в Ню Йорк, но разговорът бе приключил без време. Ейнджъл вече не се нуждаеше от терапия, а последните изследвания показваха, че ракът се е изчистил. Вярно, липсваше му някогашната физическа сила, но отслабването ѝ се компенсираше от психологическа промяна. Ейнджъл бе посрещнал много страдания и всеки път ги бе преборвал. Не се смяташе за безсмъртен, нито дори за благословен: просто почти не му беше останал страх.

— Какво искаше Рос? — попита той.

— Да разчистим кашата на Армитаж. А, и ми даде този брой на „Ню Йорк Таймс“.

— Не му ли каза, че сме абонирани?

Луис разгъна вестника. Между страниците за изкуство и свободно време беше скрит кафяв хартиен плик, съдържащ сведения за австрийски адвокат на име Антон Френд, както и негови снимки със семейството, колеги и накрая — седнал на вечеря между двама мъже; единият слаб, плешив и бегло аристократичен, другият гангстер. Луис обърна фотографията. На гърба имаше дата: 9 април 2016 г., и три имена: Радован Вуксан, Антон Френд и Спиридон Вуксан. Луис прочете по-сочните части от информацията на глас, след което подаде снимката на приятеля си.

— Мъртви са.

— И адвокатът ли? — попита Ейнджъл.

— Ще видим. Ако се движи в лоша компания, съвестта му вече е заминала. Може би е време и останалата част от него да го последва.

Освен за Френд пликът съдържаше отделни листове с информация за още петима мъже: Спиридон и Радован Вуксан, контакта на Армитаж — Живко Илич, Алексей Маркович и Лука Билбия. Имаше сведения за семействата им, за известните им псевдоними и най-новите им адреси, паспортни данни, затворнически досиета, сексуални предпочитания и за всички, с изключение на Радован Вуксан, история на военната служба. Тя сочеше, че е възможно Спиридон Вуксан, Живко Илич и Алексей Маркович да са били замесени в масово убийство по време на балканския конфликт. Лука Билбия беше твърде млад, за да е участвал, но през 2006 г. беше минал шест месеца задължителна казарма. На всеки лист беше закачена и снимка на съответната личност. Луис четеше документите един по един и ги подаваше на партньора си.

— Това не са просто опасни хора — каза Ейнджъл. — Това са опасни зверове.

— Но хитри. Илич и Маркович са били зад решетките, но не за дълго и не за престъпления, за които си струва да се споменава. Билбия изглежда чист, а братята Вуксан не са виждали пандиз отвътре, освен ако не са били на свиждане на някого.

— Или за да убиват.

Ейнджъл тъкмо четеше за Овчара и Сремска Митровица, където хърватски затворници са били измъчвани, изнасилвани и убивани от сръбски резервисти. Спиридон Вуксан и Живко Илич бяха присъствали на съответните дати и според очевидци бяха взели енергично участие в клането.

— Радован, изглежда, само се е грижил за документацията и се е постарал всички жертви на брат му да се намират на едно място, когато Спиридон и копоите му стигнат до тях — отбеляза Луис.

Числата бяха страховити: сто души тук, двеста там, постепенно стигащи до хиляди, сред които жени и деца. Луис имаше смътен спомен за тези войни от новинарските емисии по телевизията и снимките в по-качествената преса, но по онова време и той беше друг човек. Сега му беше трудно да повярва, че цивилизованият свят е стоял и гледал всичко това, преди най-после да се види принуден да се намеси. Към онзи момент беше минал по-малко от половин век от краха на нацистка Германия, а сякаш никой не помнеше урока.

Но кой беше той да съди? И неговите ръце бяха оцапани с кръв.

И скоро щяха да се оцапат още повече.

* * *

По-късно вечерта Ейнджъл съобщи на госпожа Бондарчук, че двамата с Луис заминават за неизвестен период от време, но обичайните практики остават, което тя възприе като заръка да продължи да бди до прозореца и да приема доставки. Разполагаше и със списък с телефони, на които можеше да позвъни в случай на проблем и дори най-малко притеснение, в това число номерата на Чарли Паркър и на неговия адвокат Мокси Кастин, комуто Луис и Ейнджъл също бяха поверили част от делата си, а ако всички останали на света не вдигаха или бяха изчезнали в друго измерение — и контактите на братята Фулчи.

Номерът, на който Ейнджъл и Луис винаги я инструктираха да звъни първо, ако се почувства заплашена, принадлежеше на жена на име Ейми, която госпожа Бондарчук никога не бе виждала. Ейми работеше за „Лирой Франк Пропъртис“. Ако някой случайно се разровеше достатъчно дълбоко, може би щеше да установи, че това е компанията собственик на сградата, в която живееха. Когато Ейнджъл и Луис бяха на път, Ейми се грижеше за всевъзможни проблеми — течове, отопление, нужда от дърводелски услуги, както и други по-специализирани.

По-рано тази година, докато двамата мъже бяха в Европа, госпожа Бондарчук преживя силна уплаха. На прибиране от „Забар“ трима мъже — двама млади, един по-възрастен, всичките с немарлива външност — я проследиха до дома ѝ и тя не без основание се разтревожи, че може да се опитат да нахлуят вътре, особено след като през следващите два часа, докато наоколо градът постепенно притъмняваше, обиколиха четири пъти сградата по един и по двама.

При подобни обстоятелства госпожите Бондарчук от този свят биха извикали ченгетата, но тази конкретно госпожа Бондарчук знаеше двойственото отношение на господата от горния етаж към полицията. Затова, макар и не без опасения, че може да я сметнат за страхливка, тя се свърза със загадъчната Ейми, която — с безкрайно сладък тон — ѝ благодари за бдителността и я увери, че ще се погрижи. За последно госпожа Бондарчук видя трите нежелани особи, докато се качваха в каросерията на бус, съпроводени от четирима мъже, които сякаш ги бяха прегърнали приятелски по мечешки, стига да си представим мечки с пистолети. Две седмици по-късно тя се размина с един от тримата непознати, докато хвърляше хляб на патиците в Сентрал Парк. Той улови погледа ѝ и тъй като му трябваше секунда, за да я познае, се постара да се отдалечи колкото може по-бързо с оглед на новопридобития гипс на десния крак и явното неумение да борави с патериците.

— За всичко ще се погрижа — увери го госпожа Бондарчук, докато хранеше помераните с наденица.

— Сигурен съм — отвърна Ейнджъл. — Присъствието ви тук е голямо облекчение за нас.

Той наистина го мислеше и тя го знаеше. Потупа я по ръката, а госпожа Бондарчук се усмихна широко, пръскайки се от удоволствие.

Междувременно Луис прегледа отново документите, предоставени от Рос, макар да знаеше, че съдържащата се в тях информация далеч няма да му бъде достатъчна.

Пет имена.

Нямаше представа къде биха могли да се намират тези мъже. Можеше да са се върнали в родината си, а беглите му познания за сръбската култура подсказваха, че чернокож мъж трудно би действал на територията на страната, без да привлече внимание. Най-малкото щеше да предизвиква любопитство, и то преди да е започнал да задава въпроси за сръбски престъпници. А чернокож американец можеше да стане дори гръмоотвод за открита враждебност, като се имаше предвид, че американски самолети бяха участвали в натовските бомбардировки през 1999 г., довели до смъртта на над хиляда войници и полицаи и може би наполовина толкова цивилни. Ако братята Вуксан бяха в Сърбия, имаше минимална надежда Луис да се добере до тях.

Единственият лесно откриваем беше адвокатът им, Френд, но Луис някак не можеше да паркира пред кантората му във Виена с торта „Сахер“ в ръка, да почука и да попита къде да намери банда сърби. За първи път му се стори, че опитът му е обречен. Чувстваше се безпомощен. Всички, които познаваше в Нидерландия, бяха мъртви, с изключение на един частен детектив. Имаше смътно обещание за помощ от Рос — федерален агент, на когото нямаше доверие, и неизвестен посредник в Нидерландия, човек на същия този агент. От думите на Рос в „Сейнт Реджис“ Луис съдеше, че въпросният посредник е ако не действаща къртица, то бивша, а на шпионин не можеше да се вярва.

Той занесе документите и снимките в кабинета си, сканира ги и изпрати изображенията в сигурен дропбокс. После ги хвърли в камината и я запали. Седнал във фотьойла си, гледаше как лицата на петимата сърби се сгърчват и изгарят.

Щеше да опита — заради Де Яхер и останалите. Но нищо повече не можеше да направи.

Петима престъпници. Петима сръбски убийци.

За съжаление, правителствените агенции са системно ненадеждни.

Защото имаше и шести, неизвестен за тях.

22.

Братята Вуксан и техните хора се насочиха първо към Германия, като избягваха по-големите градски центрове и поддържаха минимална електронна комуникация. Сърбите бяха пуснали дълбоки корени в германския подземен свят, най-вече с проституция и наркотици, а много от тях бяха бивши военни. Даже и някои да съчувстваха на изпитанието на Вуксан, нямаха желание да излагат на опасност собствения си живот, дори да не бяха — по всяка вероятност — получили изрично предупреждение от Белград. Ако братята се обърнеха към тях, рискуваха да бъдат предадени.

Все пак имаше и хора, на които можеха да разчитат — такива, чиято лоялност датираше още от времето на Тито. Затова се запътиха към фермата на Гаврило Дражета близо до Касел в Централна Германия.

Никой от съседите не знаеше старото име на Дражета. Тук той беше известен като Ищван Адами, унгарец от немски произход, но с много малко и далечни живи тевтонски роднини, които при това живееха далеч на изток, или поне така казваше на всички, които го питаха. Благодарение на покойната си майка Дражета говореше свободно унгарски, което му помагаше да поддържа версията и да се крие от враговете си.

Бивш офицер от Югославската народна армия, през 1991 г. Дражета се беше бил с хърватите при Вуковар, където няма и 2000 души от хърватската национална гвардия, подкрепени от цивилни, бяха обсадени от над 35000 тежковъоръжени сръбски войници и паравоенни. Хърватите се държаха близо три месеца, преди градът да падне. Дражета беше един от военните, надзиравали последвалите екзекуции и етническо прочистване, включително избиването на двеста пленници в Овчара. Говореше се, че именно той е дал идеята да възродят едно позабравено средновековно наказание, като принудят пленниците, сред които цивилни и ранени, да преминат между две редици сърби, въоръжени с вериги, бухалки и ножове, преди да бъдат екзекутирани. Сред помощниците му беше покойният, като цяло бързо прежален Андрей Буха, известен като Тимерман.

Дражета формално оставаше прицел на органите, разследващи военните престъпления, и отдавна имаше повдигнато обвинение от Международния наказателен трибунал за бивша Югославия, преди да прекрати дейността си през 2017 г. Беше избегнал възмездието благодарение на безупречните си германски документи и усилията на Радован Вуксан. Това беше най-малкото, което той можеше да направи за стария си партньор, след като Дражета организира сигурен транспорт за задигнатите творби на изкуството от руините на Вуковар, а Радован — продажбата им. Сега Дражета, макар и с друго име, водеше скучновато, но удобно съществувание сред скучновати, но удобни германци, в скучновата, но удобна къща, със скучновата, но удобна съпруга.

— Сигурен ли си, че може да му се вярва? — попита Спиридон, когато конвоят им спря в двора на Дражета.

Той така и не беше убеден в разумността на решението да подпомогнат укриването на Дражета в Германия, особено с висящото обвинение. По-добре щеше да бъде да си остане в Сърбия, където имаше по-малък риск от екстрадиция. В Германия някогашният им съратник несъмнено беше станал по-мек и ленив, а меките, лениви мъже бяха уязвими към натиск от властите.

— Ако искаше да ни предаде, можеше да го направи много отдавна — отвърна Радован.

— Нравите се променят.

— Не и при хора като него.

Дражета като че ли се зарадва, че вижда старите си другари. Имаше прегръдки, целувки и загатнати мъжки сълзи. Почерпи ги с еленско месо и вино „Самтрот“; пусна им песни на Лепи Мича на възстар грамофон. Поддържаха неутрален разговор, избягвайки намеци за актуалните проблеми на Вуксан, а Алексей Маркович и Лука Билбия изобщо не казваха нищо. Не бяха общителни хора, поне не извън лагерните огньове, баровете и залите за хазарт.

Докато гостите си почиваха и чакаха щрудела да изстине, съпругата на Дражета го дръпна настрани. Казваше се Вилела и винаги бе мразила името си. Мъжът ѝ я наричаше Уила, като американската писателка Уила Катър. Тя имаше някои нейни книги в превод — протрити издания с твърди корици на Frau im Zwielicht и Meine Antonia, но не бяха по вкуса ѝ. Стигаше ѝ да притежава нещо от прочутата си съименничка.

— Ами другият? — попита Уила.

— Кой друг?

— Видях още някого в първата кола. Мисля, че беше дете. Не трябва ли да му занесем нещо за хапване?

— Грешиш.

— Не греша — повиши тон Уила. — С тях имаше дете.

За петнайсет години брак Гаврило Дражета, изнасилвач и убиец, нито веднъж не бе вдигал ръка срещу жена си, а и рядко си разменяха остри думи. Дори разочарованията, основното сред които беше липсата на деца, не успяваха да вгорчат сериозно отношенията им. Но сега, в кухнята — в нейната кухня — Дражета сложи ръка на устата ѝ и я притисна към стената.

— Слушай ме добре — каза той, — нищо не си видяла. Там няма никого. Разбра ли?

Уила кимна. Стори ѝ се, че съпругът ѝ изглежда не само ядосан, но и изплашен. Тя не познаваше миналото му в детайли, но знаеше, че се е бил в балканските конфликти, а всички войни бяха мръсна работа. Непознатите в дома им бяха от миналото му и следователно също омърсени. Проблемите, които влачеха със себе си, можеха да останат и след тях; нищо чудно това донякъде да обясняваше страха на мъжа ѝ. И все пак споменаването на детето някак го беше разтърсило из основи.

Дражета свали ръката си от устата ѝ и я целуна.

— Извинявай.

— Няма нищо — излъга тя.

Беше разочарована не от уплахата му, а от начина, по който бе реагирал на страха и на нея самата. Пукнатините у силните мъже биваха дълбоки.

Щруделът беше поднесен. Когато приключиха, тя събра чиниите и си легна, оставяйки насаме съпруга си с приятелите му.

* * *

Спътниците на двамата Вуксан се преместиха в хола, за да пушат и да гледат телевизия, а братята и домакинът останаха да си говорят на бутилка бренди. Обсъдиха събитията в Амстердам и Белград, включително смъртта на Никола Мусулин.

— Ако позволите да говоря свободно — поде Дражета. — Никола беше позагубил от силата си. Смееха се зад гърба му.

Братята бяха чули такива истории и бяха посъветвали племенника си да предприеме действия. Липсата на реакция от негова страна може и да бе допринесла за смъртта му, въпреки че каквото и да беше направил, надали би могъл да я предотврати. Очакваното завръщане на Вуксан го беше обрекло.

— Той беше пионка — каза Спиридон. — Сламен човек. Но от нашите.

— Подобно публично убийство вероятно е било разпоредено от много високо ниво — отбеляза Дражета.

— Все пак се съмнявам, че са очаквали целият ресторант да се срине отгоре му — вметна Радован. — Някой ще получи перване през пръстите.

— С нож — добави Дражета и всички се усмихнаха.

— Търсили ли са те от Белград? — попита Спиридон с толкова мек тон, че смисълът стана пределно ясен.

— Не и напоследък — отвърна Дражета.

— А по-рано?

— Да. Винаги съм отказвал да се замесвам в нови инициативи.

— Е, сега си замесен — каза Радован.

— На теб не мога да откажа, нито на брат ти.

— Благодаря за което.

Тримата отново чукнаха чаши.

— Накъде отивате? — попита Дражета.

— Не знам — отговори Радован. — Ще трябва да започнем разговор, но без да се разкриваме. Искаме да сме близо до дома, но не толкова, че да сме уязвими. Трудна работа.

— Ще ви държат под око — съгласи се Дражета. — Но Румъния е вариант.

На някои места Дунав се стесняваше до 150 метра между румънския и сръбския бряг. Не беше трудно да се премине.

— Не, отношенията между Букурещ и Белград са твърде добри в момента. Ако сме на румънска земя, ще ни предадат, без да се замислят.

— Унгария?

— Шибаният Орбан държи Белград в джоба си.

Дражета дори не спомена България. Сърбите отдавна прекарваха наркотици през София, но конфликтът за примамливия балкански маршрут оставаше. Ако братята не бъдеха взети на прицел от своите, българите с удоволствие щяха да свършат тази работа вместо тях.

Той забеляза, че Спиридон не казва нищо.

— Мълчиш си, чале — каза той, използвайки сръбската дума за „татко“.

Докато беше в армията, Спиридон обичаше да си мисли, че другите го възприемат като баща. Никой не бе събрал смелост да му отнеме илюзията.

— Брат ми не обича спотайването — отговори Радован вместо него. — Не е в природата му. Убеден е, че трябва да се върнем с развети знамена, като Петър Освободител[8].

— Колкото по-дълго се крием, толкова по-слаби изглеждаме — обади се Спиридон.

— Колкото по-дълго се крием, толкова по-дълго ще живеем — възрази Радован.

Спиридон пресуши чашата с бренди.

— Брат ми е като дърта лелка — рече той на Дражета — и води битки само с портфейла си. Аз си лягам.

Радован и Дражета изчакаха да се оттегли, преди да продължат разговора си. Що се отнася до Радован, думите на брат му тук жилеха по-малко, отколкото в друга компания. Дражета беше убивал само невъоръжени мъже, а най-голямото физическо усилие, което бе извършвал някога, бе да хвърля голи трупове в Дунава.

— Не е изключено да ви потърсят тук — каза Гаврило. — Добре е да имам готови отговори.

— Кажи им, че сме споменали Румъния, но нищо конкретно. Ще звънна тук-там да поръся трохи, току-виж клъвнали.

Домакинът надигна бутилката. Радован поклати глава.

— Възможно ли е да се спаси положението? — попита Дражета.

— Не знам. Спиридон е твърдоглав човек.

— А ти си умен. Ще измислиш начин.

— Да — отвърна Радован, но погледът му блуждаеше другаде. — Сигурно.

* * *

Когато Дражета най-сетне си легна, Уила се престори, че спи. Бяха дали на двамата братя стаята за гости, а останалите спяха по диваните и столовете в хола. Тя изчака мъжът ѝ да захърка, след което стана и извади изпод леглото пластмасова кутия с капак. В едното отделение имаше студено еленско със сладко от червен лук и парче хляб, а в другото — малко щрудел. Наметна халата си и слезе долу. Заобиколи хола и излезе през страничния вход, за да отиде при колите, с които бяха пристигнали мъжете. Всички бяха празни.

Уила се спря. Помисли си, че наистина се е заблудила, но после видя дребна фигура до живия плет, която я наблюдаваше. Без да знае защо, тя се прекръсти и каза:

— Ето, донесох ти нещо за хапване.

После остави кутията на капака на най-близкия автомобил и бързо се прибра вкъщи. Заключи след себе си и провери всички останали врати. Докато беше в кухнята, от хола излезе един от мъжете, Маркович. Държеше пистолет в ръка.

— Какво правиш? — попита той.

— Реших да видя дали сме заключили навсякъде — обясни Уила, — за всеки случай.

— Три през нощта е.

— Още една причина.

Маркович я изгледа странно и се върна в хола. Уила се прибра в спалнята си и по някое време заспа. Събуди се от шума на мъжете, които си заминаваха. Още беше тъмно. Съпругът ѝ беше станал, без да го чуе.

Уила се приближи до прозореца, дръпна завесата и проследи с поглед трите отдалечаващи се автомобила. Преброи шест силуета: на петимата мъже, които бяха пренощували в дома ѝ, и още един.

По-късно намери пластмасовата кутия, оставена пред кухненската врата. Храната я нямаше и кутията беше измита, но не празна. Вътре имаше малка монета с дупка в края, сякаш свалена от обица или верижка. Беше толкова стара, че се беше загладила, но още си личеше очертанието на лице. Уила я прибра в един буркан до вратата, надявайки се да донесе късмет на дома им. След това обаче изми ръцете си и допря пръсти до кръста на стената, молейки се никой от тези шестимата да не се връща в Касел.

23.

На следващия ден, докато Ейнджъл и Луис чакаха обичайния си шофьор, Алекс, който трябваше да ги закара до летище „Джон Кенеди“, се обади финансистът на Луис, носещ подходящото име Голдън[9]. Той отговаряше за това банковите сметки на Луис в страната и извън нея да привличат колкото е възможно по-малко федерално внимание. Запасите от незначителни приказки за Голдън се възпламеняваха с едно поемане на дъх, но пък го биваше в работата му.

— Имаш ли минута? — попита той.

— За теб винаги — отвърна Луис. — Пък и щях да ти звъня да преместим малко средства. Предстои ми пътуване.

— Това е прекрасно, но имахме серия от неочаквани депозити. Да си забравил да ми кажеш нещо?

Най-добрият начин да не привличаш вниманието на властите към движението на парите си бе просто да не ги движиш или поне не електронно, но това беше доста трудно в съвременната финансова система. Следващото правило беше да движиш суми под 10000 долара, и то достатъчно рядко, за да не прави впечатление. Всеки международен трансфер над 100000 долара беше гарантиран магнит за любопитство. Освен това американските банки бяха задължени да попълват специални доклади за подозрителна дейност за операции в брой над 10000 долара, въпреки че обемът на трансферите в съчетание с вродената алчност и коварство на банковия отрасъл способстваха за недокрай съвестното изпълнение на тази мярка. Клиентите на Голдън се криеха от радара, като го предупреждаваха за предстоящи трансакции и съответно получаваха съвети за най-ефективното им разпределяне — вещина, за която финансистът получаваше не прекомерна, но все пак щедра комисионна.

— Колко? — попита Луис.

— Един милион евро, прехвърлени в седем различни сметки с трансакции между пет и девет хиляди, но не от един и същи източник — или поне на пръв поглед, въпреки че почти със сигурност е така.

— Не е възможно.

— С парите всичко е възможно.

— Установи ли източника?

— Не, още не съм пуснал хрътките. Реших първо да те чуя, в случай че един милион евро случайно са убягнали от вниманието ти. Към един от депозитите обаче има съобщение. Гласи: „От един Ловец за друг с благодарност“. „Ловец“ с главно „л“. Говори ли ти нещо?

Луис знаеше, че Де Яхер планира да се отърве от повечето си материални притежания. Беше споделил намерението си да запази само каквото му е нужно и да разпредели останалите пари. Луис не беше допускал, че част от тях ще бъдат предназначени за него, но изглежда, точно така бе станало. Сякаш Де Яхер беше предугадил бъдещето и бе подготвил почвата за разплата.

— Да, говори ми — каза Луис.

— Трябва ли да се тревожа за източника?

— Източникът е мъртъв.

— Нямах това предвид.

— Не, той беше внимателен човек. Парите са чисти.

— Радвам се да го чуя. Небрежността струва повече. Е, колко искаше да прехвърлиш и къде?

Луис назова числа и сметки по памет и поръча няколко предплатени кредитни карти, заредени с еквивалента на 500000 долара в евро, които да му бъдат предадени от куриер в Амстердам. Голдън обеща да се погрижи и затвори.

— Проблем ли има? — попита Ейнджъл.

— Де Яхер ми е изпратил един милион евро, преди да умре.

— Винаги съм го харесвал. Какво прави един милион евро в истински пари?

— Към милион и сто — сто и петдесет.

— Ако знаех, че е толкова богат, щях да го ухажвам повече.

— Не мисля, че той отдаваше голямо значение на парите — отвърна Луис. — Но и това сигурно е лукс, който само богатите могат да си позволят.

Отпред спря лимузината на Алекс. Ейнджъл докосна Луис по ръката.

— Поне ще ги използваме добре — каза той.

Луис се замисли за Де Яхер. И за Паулус, за Анук, за момичето на име Лизел. Помнеше я от библиотеката в Рейксмузеум. Беше погледнала нагоре към стареца и него, докато двете с другата млада жена, Ева, следяха антикварния книжар Корнелий Грюнер в читалнята. Сега всички те бяха мъртви. За миг Луис хвърли поглед към пътеката на живота си и я видя осеяна с трупове.

— Майната му — рече той, — да тръгваме.

24.

Полетът им не беше до Амстердам, а до Брюксел. Предишния път, когато летяха заедно с Паркър, кацнаха на летище Шипхол и бяха посрещнати от Армитаж, което означаваше, че някъде се пазят техни снимки и могат да бъдат свързани с убийството на легата. Луис не знаеше докъде са стигнали ФБР и партньорите им в почистването в Нидерландия, но не възнамеряваше да заложи свободата си на допускането, че то е включвало изтриване на видеокадри от охранителните камери на летището или предупреждение към холандските власти да не проявяват интерес към мъжете, заснети с Армитаж в столицата.

Преминаха през имиграционния контрол без проблеми, за което помогна и фактът, че пътуваха с чисти американски паспорти под имена, които максимално се доближаваха до истинските. Документите бяха стрували доста пари на Луис и нарочно не бяха използвани до момента, за да могат да влязат в употреба в случай на внезапно възникнала необходимост от бягство от властите. Сега двамата с Ейнджъл изгаряха ценната възможност, но не заради себе си, а заради приятелите си. И не съжаляваха за това.

Взеха багажа си и излязоха от терминала. Там, обвит в лек ръмеж, ги посрещна свят, който само бегло приличаше на техния. Дори въздухът миришеше различно. Хванаха летищния автобус до хотел „Ван дер Валк“ на „Кьолиганлан“, но не се регистрираха. Вместо това отидоха на паркинга, където чакаше осемгодишно тъмносиньо беемве. Щом се приближиха, багажникът му се отвори. Те сложиха саковете си вътре, затвориха и се качиха в колата — Луис на предната седалка, Ейнджъл зад него. Шофьорът ги поздрави.

— Бих казал „добре дошли“ — рече Хендриксен, — но не звучи много уместно предвид обстоятелствата.

* * *

Пътуваха до Амстердам, без да спират. Ейнджъл току задрямваше на задната седалка. Равносметката след неотдавнашния му досег (какъв ти досег, по-скоро челен сблъсък) с рака беше скъсено черво, повече бели косми и нови бръчки от болка по челото и покрай очите. Луис го гледаше в огледалото как спи и си мислеше колко измъчен изглежда дори и насън.

Този мъж. Този любим, вбесяващ мъж.

По настояване на Луис Хендриксен още веднъж повтори разказа си за намирането на телата стъпка по стъпка. Той далновидно беше документирал сцената на местопрестъплението с телефона си, преди полицията да пристигне, и беше събрал разпечатките на снимките в пластмасова папка за Луис.

— Подозирам, че е излишно да те предупреждавам за съдържанието?

— Абсолютно — отвърна Луис, но въпреки това кадрите го смразиха.

Светкавицата подчертаваше бледността на кожата и задълбочаваше сенките наоколо. Резултатът беше брутално видение, напомнящо на най-гнетящите творби на средновековното и ренесансовото изкуство. Луис почувства предсмъртната агония на четирите човешки същества и не възпря надигналия се гняв. Но след като вълната от ярост го заля и утихна, той вдигна бентове, които нямаше да допусне да се пропукат отново. Емоцията можеше само да навреди и Луис отдавна се бе научил да компартментализира омразите си.

Лицето му обаче остана безизразно от начало до край.

— Накарали са Де Яхер да гледа какво правят с жените — каза той. Беше стигнал до снимките от горния етаж с двете окървавени легла, почервенелите дъски и снопа свински опашки до съборения стол. — Това са изроди.

— Виж последните — рече Хендриксен.

Луис прехвърли снимките и стигна до кадри на бус, вероятно свалени от външна охранителна камера. Датата и часът показваха, че са заснети на сутринта след последната дълга нощ на Де Яхер. На третия почти се виждаше лицето на шофьора. Следваха няколко уголемени и изчистени кадъра на същото лице. Луис не би могъл да се закълне в съда, но беше почти сигурен, че това е Лука Билбия. До него имаше още един мъж, но стоеше извърнат надясно и лицето му не се виждаше.

— Къде са направени?

— На около половин километър от тайната квартира — отвърна Хендриксен.

— От полицията ли ги взе?

— Не, сам ги издирих.

Луис беше впечатлен. Можеше само да предполага колко усилия му е коствало това.

— Имам връзки в полицията — продължи нидерландецът, — и то добри, но сметнах за по-разумно да не ги използвам, освен при крайна необходимост.

— И защо? — поинтересува се Луис, въпреки че се досещаше за отговора.

— Защото се съмнявам, че си дошъл да извършиш граждански арест.

— Не, дошъл съм да ги убия.

Нарочно го каза на глас, та Хендриксен да не се залъгва нито сега, нито по-късно.

— Така и си помислих.

— И какво смяташ по въпроса?

— Бих предпочел да не беше така. Може би още пазя някаква надежда, че ще се появи законно решение на проблема. Впрочем забелязваш ли къде сме?

Тъкмо подминаваха табелата за паркинга за камиони край Мер, близо до белгийско-нидерландската граница. Точно тук Луис и Ейнджъл за първи път бяха срещнали Хендриксен в компанията на Де Яхер и единствения му племенник, Паулус.

— Да — отвърна Луис, — спомням си това място.

— Сякаш старецът сам е подредил нещата така, че да говорим сега за него. Имаше таланта да дава посока на човешките дела.

Интересен поглед към нещата, помисли си Луис, въпреки че не можеше да го оспори. Няколко минути по-късно пресякоха невидимата граница с Нидерландия.

— Да се върнем на въпроса — рече Хендриксен. — Ако има начин да бъдат заловени живи и предадени на съда, би ли го допуснал?

— Ще си помисля — отвърна Луис, сам съзнавайки уродливия си отговор, — но не и ако това е единственото доказателство за вината им.

И той вдигна снимката на Билбия пред волана.

— Жените са били изнасилени — припомни му Хендриксен. — Открили са семенна течност, така че мъжете, които са го направили, не са използвали предпазни средства. Щом са проявили небрежност в това отношение, може да са проявили и в други. Ще има ДНК следи. А това не е малко.

Луис не беше толкова убеден. Това бяха корави мъже не само с престъпно, но и с военно минало. Доста натиск щеше да е необходим, за да бъдат заставени да се предадат едни други.

— Звучиш така, сякаш се опитваш да ме разубедиш — каза той.

— Не мисля, че мога да го направя. Само ти напомням, че има и други варианти.

— Не и ако се върнат в Сърбия.

Хендриксен се съгласи, свивайки рамене. Сръбското министерство на правосъдието одобряваше или отхвърляше исканията за екстрадиция индивидуално, като често се съобразяваше с политическите си отношения със съответната страна. В случая отношенията между Нидерландия и Сърбия бяха добри, а Нидерландия подкрепяше сръбските усилия за присъединяване към Европейския съюз. Процедурите по екстрадицията обаче можеше да се проточат с години въпреки добрата политическа воля, и то без да се взема предвид възможността за корупция. Вуксан имаха пари и известна степен на влияние. Вмъкнеха ли се в Сърбия, щеше да мине много време, докато някой подпише заповедта за екстрадиция, и дотогава те вероятно щяха да бъдат отдавна мъртви. Нямаше много смисъл от съдебни процеси срещу трупове, а трупните синоди[10] бяха само за папите.

— Така или иначе, първо трябва да ги намерим — каза Луис.

— Това ще бъде времеемко — отвърна Хендриксен, — и скъпо.

— Имаме пари.

— Много скъпо.

— Много пари.

— Е, тогава може да не е толкова времеемко. Парите ускоряват нещата.

Ейнджъл се събуди, протегна се и се загледа в равния пейзаж навън.

— Ако бях богат и живеех тук, щях да си построя планина и да се провъзглася за крал — рече той.

— Ако живееше тук, всички други щяха да се изселят — възрази Луис. — А и мислиш ли, че тази работа с короната става така?

— Общо взето. Чел съм книжки.

— Има известно право — отбеляза Хендриксен.

— Не го насърчавай. Ще реши, че важи и за други случаи.

— Когато стана крал, ще забраня голфа — продължи Ейнджъл.

— Само това ли?

— Голфа, разговорите по мобилни телефони около мен, докато се опитвам да чета, и употребата на „случвам“ като преходен глагол.

— Господ да ни е на помощ — изпъшка Луис.

— А, с него нямам проблеми — успокои го Ейнджъл.

— Няма ли да ти бъде самотно в това твое кралство? Не те виждам заобиколен от поданици.

— Не. Ти ще си там.

— Смяташ ли?

— Сигурен съм — отвърна Ейнджъл и отново заспа.

25.

Конвоят на Вуксан, вече сведен до два автомобила, беше спрял на Растщате Донаутал в Пасау, малко на североизток от австрийската граница. Мъжете седнаха навън на наденички с пържени картофи и пилзен — всички освен Радован, който се дръпна настрани, за да се обади на адвоката си, Антон Френд. Двамата говориха петнайсет минути и въпреки че обмениха много информация, никой не си водеше бележки. Щом приключиха, Радован звънна на още един номер, но този път записа някакъв адрес. После извади сим картата от апарата, унищожи я и сложи нова.

— Какво каза адвокатът? — попита Спиридон, като избърса ръцете си от мазнината.

— Намерил е място, където да отседнем, чрез посредници. Реших, че е по-добре самият той да не знае точния адрес.

— Той възрази ли?

— Предложи да му изпратя писмена декларация, в случай че някой го пита, но мисля, че се шегуваше.

Радован не вярваше, че Френд ще си затвори очите, защото не беше в стила на адвоката да ограничава информацията си. Все пак и преструвката вършеше някаква работа.

— Много сте близки с него — отбеляза Спиридон.

— Не ти ли омръзна да го повтаряш? Ако те бях послушал, щяхме да имаме сръбски адвокат, който досега сигурно щеше да е мъртъв.

Живко Илич и Лука Билбия извърнаха глави, внезапно заинтригувани от преминаващите автомобили и скучните сгради наоколо. Дотолкова бяха свикнали с кавгите на братята, че лесно ги игнорираха и свеждаха до бял шум, но от благоразумие се стараеха и изрично да демонстрират липса на любопитство.

— Френд е твой адвокат, не наш — каза Спиридон.

— Не знаех, че има разлика.

— А аз го знам много отдавна.

Радован не се опита да укроти спора. Когато брат му беше в такова настроение, упорството отсреща само го насъскваше. Радован хвърли поглед към по-близката от двете коли, на задната седалка на която седеше неподвижна фигура.

— Яла ли е? — попита той.

— Каза, че не е гладна. Може да е свила нещо от кухнята на Дражета, докато сме спели. Има си начини.

— Алексей ми съобщи, че съпругата на Дражета е ставала през нощта. Може тя да я е нахранила.

— И какво от това?

Тонът на Спиридон беше рязък като за него. Винаги се държеше отбранително, станеше ли въпрос за момичето. Това беше изтощително. Никой никога не беше намекнал, че има нещо нередно във връзката им, поне в негово присъствие. Неестествено — да, но това беше друг въпрос.

— Нищо — рече Радован, — само отбелязах. Трябва да тръгваме. Имаме три часа до Виена, а там ще се почувствам малко по-сигурен.

Той поначало беше против спирането, но другите искаха да отидат до тоалетна, а после гладът ги надви. Тук имаше прекалено много хора, прекалено много непознати, а от Белград ги издирваха. Бяха се превърнали в плячка, бягаща от светлината.

Спиридон даде знак на останалите и всички се отправиха към автомобилите. Радован остана да почисти масите. Брат му го изгледа.

— Какви ги вършиш?

— Огледай се — отвърна Радован. — Виждаш ли как немците и австрийците изхвърлят боклука си? Ако искаш да останем незабелязани, по-добре да правим като тях.

Той отдели боклука от остатъците храна и подреди чашите и таблите.

— Ние не сме като тях — рече Спиридон, когато брат му го настигна. — И никога няма да бъдем.

— Малките детайли ще ни прецакат.

— Грешиш, малките мъже.

26.

При предишното си посещение в Амстердам, когато бяха заедно с Паркър, Ейнджъл и Луис направиха всичко възможно местоположението и линията на движението им да останат тайна за Рос. Бяха отседнали в тайната квартира на Де Яхер, но сега очевидно нямаше такъв вариант. Освен това този път изглеждаше неизгодно да странят от агента, така че се настаниха в „Консерваториум“ в Ауд-Зойд и известиха Рос за решението си с криптиран имейл. Щом се освежиха и преоблякоха, двамата отидоха в салона, където ги чакаше Хендриксен, и си поръчаха храна.

— Явно действително разполагате с пари, за да отседнете на такова място — отбеляза нидерландецът. — Имам чувството, че смъквам нивото само с присъствието си.

— И аз така — съгласи се Ейнджъл.

— Ти можеш да свалиш нивото и на долнопробен мотел — обади се Луис. — Както и да е, парите всъщност са на Де Яхер.

— Не разбирам.

— Той ми прати един милион, преди да умре.

— С каква цел?

— Сигурно съм му бил забавен.

— И сега ще ги използваш, за да отмъстиш за смъртта му.

— Именно.

Дойде сервитьор с кафе, каничка чай и най-изпипаните сандвичи, които Луис беше виждал. Кафето имаше силен, горчив аромат, а хлябът ухаеше на прясно изпечен.

— А ти? — обърна се Луис към Хендриксен. — Къде се виждаш в цялата тази работа? Аз те замесих, но не си длъжен нито на мен, нито на Де Яхер, освен ако не криеш нещо от нас.

Хендриксен преглътна залъка си, преди да отговори.

— Знаеш ли откъде идвам?

— От армията.

— Точно така. Де Яхер ли ти каза?

— Не, защото не съм го питал. Досетих се още първия път, когато те видях.

— Служил съм осем години в холандската армия. Постъпих на осемнайсет в десантна бригада. Когато бях на 22, ни казаха, че трябва да формираме infanteriebataljon — в нашия случай, трети пехотен батальон, който да замине за Балканите като част от умиротворителните сили на ООН, но никой не знаеше как се поддържа мир на място, където всички са решени да воюват. Мисията ни беше да наложим Резолюция 819 на Съвета за сигурност на ООН, която трябваше да превърне Сребреница и околностите ѝ в сигурно убежище за цивилни граждани от атаките на паравоенните отряди на босненските сърби. Мисията обаче беше сбъркана: поддържайте мира, без да стреляте; пазете цивилните, но не се замесвайте много-много, да не би да засегнете някого. ООН не искаше да бъде въвлечена в нова кървава война в Европа, но ние вече бяхме там. Ние бяхме въвлечени, само дето политиците не бяха готови да приемат последствията. Рано или късно щеше да се наложи да заемем страна и тя нямаше да бъде сръбската, само че никой не искаше да го признае, поне не тогава. През юли 1995-а се оказахме обградени от главорезите на Ратко Младич. Имаше постоянен поток от бежанци — мъже, жени, деца, предимно мюсюлмани, които търсеха от нас закрила, а ние не можехме да опазим дори себе си. Наброявахме по-малко от петстотин души на смяна, въоръжени с няколко тежки картечници и две РПГ-та. Те имаха танкове и артилерия, ние — бронирани автомобили. Прекъснаха снабдителните ни линии, а когато навлизахме в тяхна територия, откриваха огън. Повикахме въздушно подкрепление, но сърбите държаха петдесет от нашите за заложници и заплашваха да ги убият, така че въздушните бомбардировки бяха отменени. През цялото време броят на цивилните в града нарастваше ли нарастваше: петнайсет хиляди, двайсет хиляди, двайсет и пет хиляди. Бяха ужасени, ние — също.

Хендриксен вече не гледаше към Ейнджъл и Луис. Очите му бяха втренчени в пода, сякаш в неговите шарки можеше да открие модела на собствения си живот; пътя, който го беше довел дотук, до това признание.

— Сърбите влязоха в Сребреница на 11 юли 1995 година и ние предадохме града на Младич. Гледахме как извозват мюсюлманските жени и деца с автобуси. Не знам какво е станало с децата, но повечето от жените вероятно са били изнасилени в рамките на няколко часа. Мъжете и юношите останаха. Младич каза, че по-късно ще ги преместят в лагери, но ние знаехме какво ще стане още преди да започнат екзекуциите. В Сребреница сърбите избиха осем хиляди души: старци, млади мъже, тийнейджъри. Ние стояхме и гледахме, а когато вече не издържахме, се качихме в автомобилите си и се махнахме. Някои казват, че не сме имали избор, но това не е вярно. Човек винаги има избор.

— И какво трябваше да направите? — попита Луис.

— Трябваше да удържим положението. Ние бяхме войници. Трябваше да се бием.

— Щяхте да загинете.

— Може би. Понякога това е не само дълг, но и мисия на войника. Ако бяхме загинали в защита на онези хора, може би ООН и най-вече американците щяха да се намесят по-рано. А ние щяхме да бъдем запомнени като герои. Вместо това ни обвиниха за случилото се. Върнахме се у дома посрамени. Това е петно върху нашата чест и честта на страната ни, което никога няма да бъде заличено; не и ако не ни се удаде възможност да се реваншираме.

— И Вуксан са шанс да постъпиш правилно? — попита Ейнджъл. — Прости ми, но не съм сигурен, че нещата се уравновесяват.

Хендриксен вдигна очи.

— Спиридон Вуксан беше там, в Сребреница. Той беше един от съветниците на Младич, изпратен от Белград да преценява дължината на повода. Видях го с очите си. Чух един лейтенант да го пита дали пленниците да бъдат разделени по възраст, за улеснение, а Спиридон отвърна, че турците — така наричаше мюсюлманите — няма да им създават дълго неприятности. После забеляза, че го слушам, погледна ме и се усмихна. Още тогава исках да го застрелям. Всичките исках да застрелям. Той го видя в погледа ми. Разпери ръце и каза на английски: „Давай. Бъди мъж“. Но аз не направих нищо.

Хендриксен още държеше в ръка недоядения сандвич, но вече нямаше апетит. Остави го на подноса и избърса трохите от ръцете си.

— Това не е кръстоносен поход — напомни му Луис.

— Така ли? Струва ми се, че обстоятелствата около предишната ви визита в тази страна говорят другояче. Но все едно, имате нужда от мен. Вие нямате приятели в Нидерландия, с изключение на тук присъстващите, нямате дори контакти. Аз имам и двете, при това в почти всички страни в Европа. Доста отдавна съм в занаята. Хората ми дължат услуги.

— Дори в Сърбия?

— Дори в Сърбия.

— Ти имаш работа — отбеляза Луис. — Работиш като детектив за адвокатска кантора. Не можеш да зарежеш всичко, за да ни помагаш.

— Работя на хонорар и сам избирам кога и как да го правя. В момента нямам неотложни ангажименти, които не могат да почакат.

— Това, което сме дошли да свършим, може да отнеме време.

— Повтарям, нямам ангажименти.

Луис си наля още чай. В Съединените щати залагаше на кафето и не разбираше защо хората пият чай, дори в онези луксозни чайни в Манхатън. В Англия обаче се научи да харесва и тази напитка. Европейците умееха да я приготвят, помисли си той.

— Ако работиш за нас, ще ти плащаме — каза Луис.

— Не искам да ми плащате.

— Не ме интересува какво искаш. Тук не става въпрос за благодеяния или поправяне на грешки. Не те познавам достатъчно, за да работим на доверие, пък и за такава помощ човек винаги може да размисли. Освен това не са нашите пари, а на Де Яхер. Приемаш или се отказваш?

— В такъв случай приемам. Но ще взема парите, след като приключим. Вие ще решите колко е струвала помощта ми.

— Съгласен.

— Е, след като уредихме този въпрос, имам за вас една добра и една лоша новина.

— Винаги предпочитам да чуя първо лошата — отвърна Луис.

— Предполагах. Звъннах на няколко телефона, докато се настанявахте. Братята Вуксан са изчезнали. Бусът е намерен изгорял на сметище около час след като го е хванала камерата. Започнах да издирвам свидетели, но засега никой нищо не е видял.

— Вярваш ли им?

— Не мисля, че имат причина да лъжат. За тях това е просто един изгорял бус.

— А другите ти контакти? — обади се Ейнджъл. — Онези, които биха могли да имат причина да лъжат?

— Работя по въпроса, но още нямам нищо. Мога да им предложа пари, но подозирам, че в повечето случаи отговорите ще си останат същите. Хората харесваха Де Яхер и дори тези, които имаха основание да му се сърдят, хранеха известна толерантност към дейността му. Ако знаят нещо, щяха да го споделят — и заради Де Яхер, и заради убитите жени. Но не съм изчерпал възможностите си, така че кой знае какво може да изскочи.

— А добрата новина? — попита Ейнджъл, който, напротив, беше чул достатъчно лоши новини за цял живот и винаги предпочиташе хубавите.

Хендриксен се усмихна.

— Вуксан не могат да се върнат в Сърбия. Поне засега.

— Защо?

— Защото някой е започнал да взривява роднините им.

27.

По всеобщо мнение районът около метростанция „Сталинград“ на границата между 10-и и 11-и арондисман в Североизточен Париж не беше най-здравословното място за разходки в града, и то още преди вдигането на мигрантски лагер близо до авеню „Фландр“. Впоследствие лагерът беше разрушен от полицията, което предизвика продължителни схватки с обитателите му, но не доведе до значително подобряване на атмосферата в квартала. През нощта беше, общо взето, добре, но нощем хищниците излизаха от бърлогите си.

Алексей Маркович не се тревожеше излишно от тези опасности, най-вече защото самият той беше по-опасен от всички останали хищници. По време на войните в бивша Югославия бе избивал наред в цяла Босна, заедно с Ратко Младич, Спиридон Вуксан и Армията на босненските сърби. Ако в околностите на Сталинград имаше човек, убил повече мъже и изнасилил повече жени от него, то Маркович с радост би стиснал ръката му, макар и едва след като се увери, че е мъртъв, защото със средната възраст беше станал по-предпазлив.

Не беше очаквал да чукне и трийсетте, но ето че годините си минаваха и колекцията му от белези нарастваше, без да сложи край на живота му. В крайна сметка Маркович реши, че идеята да доживее до дълбока старост не е лишена от привлекателност. Беше видял много мъже да падат в безпомощно състояние, повалени от куршуми, болести, затвор, бедност и дори домошарство, а той самият се чувстваше в разцвета на силите си. До голяма степен отдаваше блаженството си на съседството си с братята Вуксан. Ако му трябваше потвърждение, че Бог е бил на тяхна страна във войната срещу мюсюлманите, устатите и техните западни съюзници, веднага го откриваше в благоденствието на Спиридон и Радован. Инак Господ не би ги дарил с такова богатство и дълголетие. Успехът им беше признание за правотата на сръбската кауза, а от цялата работа печелеше и Алексей Маркович, така че не поставяше под въпрос заповедите им и не се съмняваше в мъдростта на решенията им. Това включваше неотдавнашната им разправа с Де Яхер и останалите, имали нещастието да се озоват в тайната — или явно не чак толкова тайна — квартира в неподходящия момент.

Маркович беше забелязал, че между братята има известен конфликт по въпроса. Радован настояваше за повече предпазливост или по-малко публичност на отмъщението — тихо отвличане на Де Яхер, последвано от изхвърляне на останките в безименен гроб. Спиридон обаче държеше да се сбогува гръмко с холандците. Искаше Де Яхер да схване, че самото му съществувание бе отровило живота на хората около него и че техните страдания са следствие от неговите постъпки. Не че някой питаше, но Маркович беше на страната на Спиридон. Просто винаги бе на негова страна.

Пък и честно казано, Маркович обичаше убийствата и не беше изгубил вкус към изнасилванията.

Не всичко беше минало по план, но Маркович не съжаляваше. Нямаше как Спиридон да предугади атентата срещу Никола Мусулин и насилственото узурпиране на установения ред. Вероятно беше по-добре, че Мусулин бе убит сега, докато те се намираха извън обсега на ударната вълна, отколкото ако това се беше случило по-късно, след като са се върнали в Сърбия. Убийците на Мусулин бяха допуснали грешка. Ако бяха изчакали, можеше да успеят да ударят и братята. Сега враговете на Вуксан трябваше или да ги погнат, което щеше да бъде трудно и опасно, или да преговарят за условията за тяхното прибиране — поне така заяви Спиридон, когато се донесе новината за смъртта на Мусулин, макар на Маркович да не му убегна фактът, че Радован през цялото време мълча и не подкрепи становището на брат си за възникналата ситуация.

Така или иначе, на Маркович му беше все едно. Не беше сигурен, че му се връща в Сърбия. Дори да идеше с двамата Вуксан, надали щеше да остане дълго. Западна Европа предлагаше повече шансове, повече възможности за един безскрупулен човек да изкарва пари. Маркович умееше да следва, не да води, и фактът, че го съзнаваше, може би беше допринесъл повече за оцеляването му, отколкото подозираше. В родината си щеше да бъде принуден да се прикачи към някоя местна групировка и да се кълне във вярност на дребни душици. Рано или късно щеше да се окаже замесен в смъртоносни междуособици като тези, които бяха коствали живота на Никола Мусулин, което пък щеше да доведе до прехвърляне на клетвите за вярност към други дребни душици, под заплаха от осакатяване или смърт. Проблемът беше, че всеки подобен трансфер на лоялност водеше до намаляване на стойността и увеличаване на подозренията, насочени към тебе, докато накрая станеше по-безопасно някой да ти тегли куршума, отколкото да те остави да бродиш на воля и да дразниш хората. Не, каквато и сделка да бяха сключили Вуксан — доколкото изобщо можеха да сключат сделка, защото съмнението и тревогата, изписани на лицето на Радован, не бяха останали незабелязани — Маркович щеше да си намери доходна служба в Европа, Азия или даже Северна Америка. Човек с неговите умения нямаше да остане без работа.

Засега обаче Маркович беше в Париж и пребиваваше в хотел, който смърдеше на застояла вода и кофти храна. Беше взел ранния влак от Кьолн, след като заряза колата си на паркинга на метрото с ключовете на стартера и 500 евро в жабката. По пътя към гарата звънна на един телефон, за да се погрижи автомобилът да изчезне до час.

Въпреки нестабилната си позиция Вуксан имаха някои ангажименти, с чието изпълнение натовариха Маркович. Товарът, който скоро трябваше да пристигне на Лионската гара, преди няколко дни беше акостирал в Порт Вандр след продължително пътуване от Сирия през Египет и Алжир. По-просто би било да го прекарат през Сърбия по вече установените канали, но мъжете имаха работа в Кайро и Алжир, преди да заминат за Европа, и бяха изразили предпочитания към задния вход на Порт Вандр. Предвид неотдавнашните събития в Белград, истински късмет беше, че решиха да заобиколят страната. Вуксан нямаше да могат да гарантират безопасното им преминаване и може би дори щеше да се наложи да върнат част от вече приетото заплащане. Порт Вандр, макар и по-рискован, се оказа благословена възможност.

Някога, в славните дни на френската имперска одисея, Порт Вандр беше процъфтял в ролята си на най-южното пристанище, обърнало поглед към колониите в Африка. Макар и твърде далеч от големите промишлени градове, за да служи като полезен транспортен възел, той се беше превърнал във важен терминал за пътническия трафик към и от Алжир, понеже спестяваше преминаването през Лионския залив. Сега малкото градче беше туристическа дестинация, известна най-вече с морските си ресторанти, снабдявани от местните рибарски лодки, които доставяха улова си на кея Фанал. Пристигащите кораби неизбежно биваха проверявани, но много по-повърхностно, отколкото можеше да се очаква в Тулон или Марсилия. По тази причина и за да не застрашават маршрута, Вуксан използваха контактите си в Порт Вандр само за най-ценни товари.

Маркович намери свободна маса пред едно турско кафене, седна и запали цигара. Колкото и да мразеше мюсюлманите, не можеше дума да каже срещу кафето им. Пък и никога не се знаеше какво би могъл да научи човек, докато седи сред тях и се преструва, че не разбира френски. Освен това Маркович поназнайваше малко турски и арабски, достатъчно испански и отлично английски. Беше си създал имидж на невежа и нарочно говореше английски със силен акцент, но изобщо не беше тъп. Вуксан не наемаха глупаци, поне не задълго.

Докато пушеше и небрежно цъкаше на телефона си, образът му беше запечатан и изпратен на петстотин километра на север. В същия момент в лобито на амстердамския „Консерваториум“ изписука телефон, за да уведоми получателя за пристигналото съобщение.

28.

Луис и Хендриксен обсъждаха информацията в папката на Рос относно братята Вуксан и по-конкретно — връзката им с виенския адвокат Антон Френд.

— Името не ми е познато — каза Хендриксен, — но мога да разпитам. Имал съм си работа с австрийски адвокати.

— И как бяха? — поинтересува се Ейнджъл.

— Адвокати.

— Толкова зле, а?

Хендриксен мрачно кимна.

— Може ли да се вярва на разузнаването? — попита той.

— На него вярвам — отвърна Луис, — но не и на източника.

Той му беше предал в общи линии разговора си с Рос, спестявайки собствените си съмнения в мотивите на агента.

— И казваш, че Рос ще ви свърже с човек в Амстердам?

— Така твърдеше. Ако си прав за последиците от смъртта на Мусулин, сега ни се е отворила възможност, но прозорецът ще е кратък. Хрътките на Рос ще го разберат също като нас.

Още преди да е завършил изречението си, Луис усети надигащото се безпокойство. В стария си живот се гордееше с подготовката си, която включваше внимателно изучаване на целта чрез многобройни форми на наблюдение, което понякога продължаваше със седмици, дори и месеци. При всяка възможност поемаше лично отговорността за това, защото ценеше подобаващо кожата си. Много рядко се случваше да убива, без да е взел предпазни мерки, а хонорарите не си заслужаваха. Два пъти без малко да го заловят, един път едва не загина. А ето че сега ловуваше в непозната територия и зависеше от добрата воля на непознат.

В този момент се появи сервитьорът с бележка в ръка:

— Гостът ви чака на бара.

29.

През последните двайсет години Радован и Спиридон почти не се бяха разделяли. Те съществуваха в своя си симбиоза, като две части на един мозък. Радован беше главният мозък, който мислеше, учеше, планираше, а Спиридон беше малкият мозък, който управляваше мускулите. Радован преценяваше, Спиридон действаше. Поотделно бяха по-слаби. Заедно бяха нещо повече от сбора на частите си.

От друга страна, за да работи подобна симбиоза, двете части на мозъка трябваше да се намират в абсолютен синхрон, а през последните години предпазливостта на Радован като че ли нарастваше правопропорционално на безразсъдството на брат му. Спиридон вече не чуваше съветите му, а и да ги чуеше, в половината случаи ги пренебрегваше. Ако не го познаваше толкова добре, Радован би казал, че Спиридон е решил да завлече и двама им в гроба.

За първи път Радован Вуксан се замисляше върху възможността да изхвърли брат си от живота си.

Засега обаче бяха заедно, защото Спиридон създаваше впечатлението, че ако не зачита съветите на брат си, то поне ги претегля. Веднага след смъртта на Никола Мусулин Спиридон не спираше да говори за отмъщение: как щял да се върне в Сърбия да събере хора и да накаже виновните. След като преспа у Гаврило Дражета обаче, поомекна, поне временно, и по дългия път на югоизток бе по-склонен да слуша, отколкото да говори.

Ако се върнеха в Сърбия, обясняваше му Радован, щяха да ги убият. Никой в Белград — нито в правителството, нито в полицията, нито дори в бандите и престъпните организации — не желаеше открита война между престъпници. Щеше да се отрази лошо на имиджа на страната, която се опитваше да изглежда възможно най-добре в очите на Европейския съюз. Много скоро след завръщането им братята Вуксан и всичките им приближени щяха тихо да изчезнат от лицето на земята и повече никой нямаше да чуе за тях.

Имаше и културни причини за запазване на статуквото. В добрите стари времена на Социалистическа федерална република Югославия, под твърдата ръка на маршал Йосип Броз Тито, престъпниците бяха свободни да се занимават със собствените си дела, стига да е извън границите на държавата и да отделят част от печалбите си за благото на югославското общество. След смъртта на Тито през 1980 г. страната беше обзета от икономическа и политическа нестабилност, която доведе до пропуквания по етнически и националистически линии и в крайна сметка — до война.

Сега, повече от две десетилетия след избухването на конфликта, цареше нещо, напомнящо на стабилност, макар и с известни уговорки. Китайците инвестираха активно в Сърбия, за да подготвят евентуалното ѝ включване в Европейския съюз, а руснаците, както обикновено, правеха всичко възможно да сеят раздор в региона, включително да попречат на бившата югославска република Македония — или Северна Македония, както се казваше сега — да влезе в НАТО. Междувременно за по-амбициозните форми на сръбската престъпност отново бе наложен закон, сходен с онзи от Титово време: тя беше само за износ. В Сърбия, както и в Русия, истинските престъпници сега носеха костюми и вратовръзки и се разхождаха необезпокоявани в парламента.

Всичко това означаваше, че убийството на Никола Мусулин е било разпоредено на високо ниво — на теория, ако не на практика, защото и най-прагматичните сръбски политици биха се стреснали от идеята за взрив в сърцето на един от най-горещите туристически райони в страната. Радован смяташе, че главната причина за атентата е била да попречи на Спиридон да се върне в Сърбия, защото той носеше потенциална дестабилизация — въпреки че несъмнено имаше и други съображения, защото отстраняването на Мусулин откриваше пътя за преразпределение на богатства и влияние. Ако враговете им бяха готови да изпепелят публично Мусулин, нямаше да се поколебаят да сторят същото и с братята Вуксан.

Двамата обаче бяха уязвими и в Европа, защото сръбските банди бяха плъзнали по целия континент. Не беше целесъобразно да остават някъде, където могат да бъдат забелязани от недружелюбни особи. За съжаление, до момента Спиридон се противеше на идеята за преместване на друг континент. Той искаше да го приемат като заплаха, а колкото по-близо беше до Белград, толкова повече враговете му имаха основание да се страхуват от него, следователно — според неговите разсъждения — имаха и повече основания да търсят помирение.

Смъртта на Мусулин не го беше засегнала лично, ако се изключат причинените от въпросното събитие неудобства. Ако оставим настрана кръвното родство, двамата със Спиридон не бяха близки, а и ако тази бомба не го беше разкъсала на парчета, някой друг скоро щеше да го направи, защото, както отбеляза Гаврило Дражета, на Никола му липсваха далновидност и амбиция. Когато — и ако — Сърбия най-после бъде приета в Европейския съюз, щеше да започне ловният сезон за престъпните синдикати и техните политически съюзници, а мнозина щяха да забогатеят нечувано. Затова правителството правеше бегли опити да изглежда, че се бори с корупцията и икономическите престъпления, въпреки че се пазеше от мащабни арести и съдебни преследвания и не посягаше на значима престъпна собственост.

Сърбия беше „пленена държава“: корумпирана от горе до долу, така че залавянето на дребните риби по никакъв начин не се отразяваше на едрите. Именно едрите риби бяха преценили, че Мусулин се е превърнал в пречка. Интересно, мислеше си Радован, кой ще заеме мястото му. Каквито и тайни надежди да хранеше брат му, нямаше да бъде той; неговото време беше отминало. Въпросът ги вълнуваше единствено с оглед по-лесното или по-трудно сключване на сделка с евентуалния наследник на трона на Мусулин, както и степента, в която политическите сили, одобрили атентата, бяха склонни да се огънат по отношение оцеляването на братята Вуксан.

* * *

Вече се беше стъмнило, когато Вуксан влязоха във Виена — град, който Радован винаги беше обичал. Вярваше, че тук ще бъдат известно време в безопасност. Имаше доверие на Антон Френд, въпреки че нямаше да имат възможност да се срещнат. Прекалено много хора знаеха за деловите отношения между него и Френд, дори да нямаха представа — или поне така се надяваше Радован — за дълбочината на личните. Твърде рисковано беше да ги виждат заедно на обществени места, затова комуникираха предимно през дропбоксове, временни имейл адреси и телефони с предплатени карти. Когато се налагаше, Живко Илич служеше за посредник, защото умееше да вижда, без да го виждат. И се радваше на известна помощ в това отношение, тъй като бяха много близки с Другия.

А Другият имаше дарби, неподвластни на човешкия разум.

30.

Мъжът на бара в „Консерваториум“ гледаше айпада си, на който течеше пресконференция на загазил американски политик, ругаещ по реалните и въображаемите си врагове. Имаше само една слушалка в лявото си ухо, а над дясното — слухово апаратче. Изглеждаше малко над шейсетте, с аристократичното излъчване на човек, който не обича нови пари. Бидейки плод на правилно развъждане в течение на много поколения, главата му бе добре окосмена, тялото отказваше да се подчини на старостта, а умът — съдейки по очите, когато погледна към Луис — се съпротивляваше не по-малко на гаснещия ден. Носеше сив костюм, черна плетена копринена вратовръзка и кърпичка на точки в горния джоб на сакото за свеж акцент.

— Щом ги хване параноята, всички политици започват да звучат като Никсън на последните записи от Белия дом — каза мъжът, махвайки с ръка към екрана, — а това никога не се отразява добре на имиджа. Седнете. Ще пиете ли нещо?

Луис се настани до него.

— Вие какво пиете?

— Холандско негрони с oude genever. Знаете ли какво е genever?

— Знам.

— Разбира се. Идвали сте тук и преди — и по всичко личи, че сте оставили следа. Значи негрони?

— Става.

Мъжът вдигна пръст и сякаш притегли бармана към себе си.

— Негрони за приятеля ми и още едно за мен.

— Станахме ли приятели? — попита Луис.

— Алтернативата е по-нелицеприятна и по-трудно се обяснява на барманите.

— Бихте могли да започнете с някакво име.

— Наричайте ме Хермес.

— Я чупката! — възкликна Луис. — Няма начин.

— Покровителят на пътниците и крадците. И по-зле можеше да бъде.

— Не много.

— Жалко. Драматичните псевдоними ми напомнят за едни по-невинни времена. Е, тогава нека да е Харис.

Фийдът в долната част на екрана показваше политика, който беснееше срещу заговорниците, изменниците и антидемократичните маневри на Дълбоката държава.

— Я гледайте — отбеляза Луис, — той говори за вас.

— Хората обичат конспирациите. Действат им успокоително. Утешава ги мисълта, че някъде някой може би все пак има план. Страхливците прегръщат конспиративните теории по същата причина, по която вярват в бога.

Коктейлите пристигнаха и Харис вдигна чашата си:

— За великите планове.

Луис отвърна едва забележимо на жеста и отпи. Напитката имаше малко по-опушен вкус, отколкото беше свикнал, но си помисли, че може и да му хареса.

— По случайност — каза Харис, като свали слушалката си и изключи екрана на айпада, — баща ми е служил при Никсън. Е, по-точно при хората на Никсън, но то е практически същото. Каза ми, че не е срещал по-странна пасмина от неговия екип в Белия дом. Една вечер по настояване на Гордън Лиди всички гледали „Триумф на волята“ в мазето, макар че поне имало пуканки. Тогава Лиди оповестил, че Отрядът за специални разследвания, бригадата за мръсни номера, ще се казва ОДЕСА, на името бившата ветеранска организация на СС, и показал на баща ми 9-милиметровия парабел, даден му от ЦРУ — просто в случай че Бъд Крог[11] го помоли да убие някого.

Харис близна второто си негрони и установи, че е също така незадоволително, както и първото.

— Знаете ли — заключи той, — Белият дом на Никсън беше събрал множество кретени и мошеници, но Гордън Лиди не беше нито едното. Той просто си беше откровено луд.

— Има ли поука от тази история? — попита Луис.

— Поуката е, че ние преживяхме Никсън и неговата номенклатура, също както преживяхме онези преди тях и другите след тях. Политиците са като хемороидите: трябва да ги изтърпиш. Междувременно голямата игра си върви.

— Не и за Де Яхер — отвърна Луис, на когото вече му беше писнало да слуша философиите на някакъв си непознат на бара — или за загиналите с него.

— Не — съгласи се Харис, — не и за тях. Аз харесвах Де Яхер. С Рос бяхме заедно, когато се запознахме с него.

— По работа на Щази?

— Рос ли ви каза?

— Да.

— Значи нямаме тайни. Подадохме мократа работа на израелците, също както подаваме братята Вуксан на вас.

— И Рос намекна за същото. Ако не възразявате да питам — защо израелците са приели? Не ми стана много ясно.

— Защото имат стари спомени. Щази финансираше терористични групи в Западна Германия — например Фракцията на червената армия на Баадер, когато му отърваше да взривяват бомби и да отвличат определени фигури. С парите на Щази Червените помогнаха на Черния септември да планира атентата срещу Олимпийското градче в Мюнхен през 1972 г., при който загинаха единайсет израелци. Смяташе се, че Букнер — агентът на Щази, убил Ани Хаузман, е сред наемниците на Фракцията. Около седемнайсет години по-късно, когато се отвори възможност за отплата, израелците се възползваха. Ако правилно си спомням, дори ни изпратиха няколко каси вино в знак на благодарност. Но онова бяха по-цивилизовани времена.

— А вие за кого работите? Или не е учтиво да се пита?

— Официално съм в пенсия.

— А неофициално?

— Помагам, когато имам случай.

— Е, започвайте да помагате тогава.

Харис се усмихна.

— Братята Вуксан и техните хора не са използвали никой от досегашните си паспорти — по този въпрос съм сигурен, — което означава, че или още са в Европа, или са се сдобили с нови самоличности. Ако е второто, направили са го чрез Антон Френд. Той не е брокер на паспорти, но има връзки в сферата. Знаете ли кой е Никола Мусулин?

— Чух, че масата му гръмнала.

— Май още търсят главата му. Семейството му не иска да го погребе без нея.

— Интересно колко сантиментални са някои хора.

— Нали? След отстраняването на Мусулин Вуксан са принудени да се крият. Но ако оцелеят достатъчно дълго, може да успеят да сключат сделка и да се върнат в Сърбия.

— С кого да сключат сделка — с наследника му?

— Официално да, но на практика с онази клика от политическата и съдебната система, която е разрешила покушението срещу него. Междувременно от Вуксан скоро ще почнат да се леят пари, защото можете да сте сигурен, че някой в Белград вече е погнал авоарите им, за да ги притисне още повече в ъгъла. Френд почти със сигурност има достъп до тайни резерви, но е малко вероятно в тях да има достатъчно средства, че да се издържат цял живот в изгнание.

— Значи ключът е Френд.

— Извънмерно крив ключ, който няма да се завърти лесно. Опитате ли със сила, Вуксан ще разберат. Опънали са много невидими корди: обаждания в точно определени часове, кодови думи, предупредителни сигнали. В мига, в който Френд наруши някоя уговорка, ще се досетят какво става.

— Което изобщо не ми помага.

— Не, но имам и друга информация, която може да ви помогне. Знам, че Рос ви е дал сведения за Френд. Обърнахте ли внимание, че има дъщеря?

— Пиа. Живее в Лондон и също е адвокат. Може би е генетична мутация.

— Пиа не е близка с баща си — до такава степен, че е приела моминското име на майка си, Лакнер. Доколкото схващаме, тя мрази Антон, а той, подобно на повечето мъже, отхвърлени от жена, копнее за одобрението ѝ и не спира да се надява на помирение.

— Хм.

— Второ — и се надявам, че това най-после ще ви разведри, — един от копоите на Вуксан, Алексей Маркович, се подаде да вдиша въздух. Отседнал е в Париж, в хотел в десети арондисман. Имате ли имейл на телефона?

Луис бръкна в джоба си и извади примитивен апарат.

— Какво е това, за бога? — попита Харис.

— „Нокия“.

Луис имаше и мини айпад, но беше извънредно предпазлив в употребата му.

— Виждам. Всяка вечер ли го навиваш?

— Не, но ако трябваше, щях да го правя. Анонимността си заслужава.

Харис нямаше как да възрази. Огледа се, за да се увери, че никой не ги наблюдава, и включи собствения си айпад. Чукна няколко пъти по екрана и на него се показа снимка на мъж, пиещ кафе пред кафене. Луис позна Маркович от материалите, които беше получил от Рос.

— Кога е направена? — попита той.

— Преди двайсетина минути.

— Бързичко.

— Проявил е небрежност — не много, но и малко стига.

— Защо не се крие като другите?

— Налага се. От какво се нуждаят Вуксан?

— От пари.

— Точно така. Смятаме, че Париж е крайната точка на една от техните линии за трафик на хора. Оттам товарът или изчезва в banlieues, или срещу допълнително заплащане се насочва към Великобритания или друга държава. Единствената причина Маркович да се намира в Париж е да се погрижи всичко да приключи благополучно.

— Рос каза, че не е изключено Вуксан да подпомагат достъпа на терористи до Европа.

— Правят го — потвърди Харис. — Терористите плащат добре, а Вуксан не задават въпроси.

— Защо тогава просто не приберете Маркович на улицата и не проверите дали може да диша под вода?

— По същата причина, по която и вие не можете да го сторите с Френд. Ако го застрашим, човекът, когото чака, ще се усети и товарът ще се изгуби. Освен това — не съм запознат в детайли, така че ще трябва да го приемете на доверие, но Маркович действа с посредници. Никога не се среща директно с товара, а следи процеса от разстояние. И накрая, французите не обичат чужди агенции да действат на тяхна територия без разрешение, но ако ги включим в операцията, никога няма да се доберете до Маркович. Можем да ги оставим да го разпитат и да слушаме отстрани, но той няма да издаде нито братята, нито останалите, дори и да знае къде се намират, а аз подозирам, че и не знае, именно в случай че бъде заловен.

Луис не пропусна проблясването на острието: „Ако ги включим в операцията, никога няма да се доберете до Маркович“.

— Искате да се погрижа за Маркович?

— Не е ли това целта ви?

Слуховото апаратче беше в дясното ухо на Харис, но с лявото, изглежда, нямаше проблеми. Луис подозираше, че и с дясното чува отлично. Приемо-предавателите имаха какви ли не форми и размери.

— Бъркате ме с някого. Аз съм турист.

— Не записвам разговора — отвърна Харис.

— Щом казвате.

— Ако го записвах, щях да бъда по-уклончив. Щом държите, да, бихме искали да се погрижите за Маркович. Искаме той да изчезне от лицето на земята. Разглеждайте го като отплата за помощта ни.

На Луис това му трябваше. За Харис не знаеше, но той записваше разговора.

— А товара му?

— Ние ще имаме грижата за това. Що се отнася до братята Вуксан, трябва ви адвокатът.

— А неговото слабо място е дъщеря му.

— Точно така. Да сте отвличали някого досега?

— Не — отвърна Луис, — но никога не е късно човек да опита.

31.

Двамата поговориха още малко, но стана ясно, че Харис вече е предоставил цялата информация, която възнамерява да сподели, поне засега.

— Да питам ли за оръжие? — подхвърли той, като посегна за шапката и палтото си.

— Аз не бих — отвърна Луис.

— Предположих, че имате свои източници, но сметнах за учтиво да предложа.

После изрецитира телефонен номер, който Луис запамети, без да си записва. Беше американски, с код 571.

— На пейджър е — уточни Харис, — но веднага ще върна обаждането.

Луис се замисли, че 571 май е кодът на Вирджиния. В такъв случай беше готов да се обзаложи, че въпросният пейджър ще иззвъни някъде в Лангли — дома на ЦРУ. Трябваше бая да е загазил, за да реши да го използва.

Ейнджъл дойде да види какво става.

— Пропуснах ли нещо, освен няколко питиета?

— Това е Харис — Луис представи новия си познайник, — или може би Хермес, ако го разглеждаш като екстравагантен аксесоар. Лично аз предпочитам Харис. Харис — Ейнджъл.

Двамата мъже си стиснаха ръцете.

— Рос ме предупреди за вас — рече Харис. — Вярно ли е, че тормозите Кони Холт заради ключове от тоалетни?

Шефът на Рос бавно полудяваше заради поредица от анонимни писма, чийто подател твърдеше, че разполага със сведения за тайна мрежа от тоалетни на ФБР на стратегически места в Съединените щати. Последният плик, получен от Холт, съдържаше соли за вана „Д-р Сингха Мъстард Бат“ (единична доза) от Националния музей на горчицата в Мидълтън, щата Уисконсин; настолен календар от Музея на лошото изкуство в Самървил, щата Масачузетс, и венец от човешка коса в рамка, откраднат от Музея на косата „Лейла“ в Индипендънс, щата Мисури, като портретът на покойната жена от XIX век в средата беше заменен със снимка на самия Конрад Холт. Последният артефакт истински разяри агента, който беше особено чувствителен на тема коса. Към всеки предмет беше прикачен ключ и напечатана бележка с оплакване, че не отговаря на ключалката на тоалетната. Подобно на много от последните пликове, адресирани до Холт, и този носеше печат: „Поздрави от Голямата изгубена мечка в Портланд, Мейн. Помнете: добрите мечки изяждат меда си!“. Холт вече бе убеден, че трябва да прати спецчасти във въпросния бар и да арестува съдържателите му. Дори да нямаха дейно участие в офанзивата, те я улесняваха с печата си.

— Холт… — отвърна Ейнджъл с изражение на ранена невинност, достойно за архангел Гавраил. — Трябва да призная, че името не ми говори нищо.

— Признавам ви, момчета, умеете да се движите по ръба — рече Харис. — Беше ми приятно да разговаряме. Желая ви успехи.

Двамата го проследиха с поглед, докато излизаше.

— Поредният легат? — попита Ейнджъл.

— Не, шпионин. Твърди, че е в пенсия, но то е като бивш алкохолик.

— Помогна ли с нещо?

— Малко. Даде ни следа и ни посочи първата цел.

— Тук?

— В Париж.

— Кога тръгваме?

— Аз — утре сутринта. Ти оставаш.

— И какво ще правя?

— Ще организираш похищение в Лондон.

* * *

Луис, Ейнджъл и Хендриксен вечеряха в „Мама Макан“ — индонезийски ресторант на Спинозастрат, препоръчан от нидерландеца. После той ги заведе в тайната квартира, където бяха загинали Де Яхер и останалите. Като се изключат червено-бялата лента и полицейският надпис на холандски, който се разбираше и без превод, по нищо не личеше, че в сградата се е случило престъпление.

— Сигурни ли сте, че искате да влезете? — попита Хендриксен. — Няма да видите нищо освен кръв.

— Значи ще гледам кръвта — отвърна Луис. — Има ли аларма?

— Беше изключена след убийствата.

Ейнджъл се погрижи за новата ключалка със собствените си шперцове. Хендриксен остана навън, до канала, за да се оглежда за опасности, макар че нямаше особен риск да се появят представители на полицията или друга институция, внезапно обзети от желание за разследване. Просто не му се искаше отново да влиза там. Видя как вратата се затваря след двамата американци и го побиха тръпки.

Щорите бяха спуснати, но Ейнджъл и Луис носеха малки фенерчета, увити отпред с тиксо, за да се стесни снопът и да се намали рискът от привличане на вниманието. Петната от кръв бяха покафенели, но Луис си помисли, че усеща вкуса на мед в устата си и долавя мириса на касапница. Двамата обиколиха помещенията на първия етаж, после и на втория, оставяйки стаята, в която бяха загинали жените, за последно. Гледаха мълчаливо, без да продумват, с емпатия и опит да обхванат дълбочината на изтърпяното страдание. За някои снимките биха били достатъчни, но не и за тях. Понякога човек трябваше сам да мине по стъпките на жертвата. Бяха го научили от частния детектив на име Чарли Паркър.

Накрая се върнаха при изхода. Ейнджъл открехна предпазливо вратата и изчака Хендриксен да даде знак, че е безопасно да излязат. Той кимна и те отидоха при него.

— Е?

— Както ни предупреди: кръв.

— Ще ми се да можех да кажа, че никога не съм виждал толкова много, но би било лъжа — рече нидерландецът.

— Не разбирам.

— Какво има да разбираш?

— Толкова болка — отвърна Луис, — само и само да отмъстиш за недостойно същество като Тимерман.

Хендриксен се загледа в черните води на канала.

— Спиридон Вуксан може би е луд. Надявам се. По-страшно би било, ако не е.

— А другите с него? Ами брат му?

— Другите са изнасилвачи и касапи, а ако Радован някога е имал съвест, тя отдавна се е изпарила. Какво ще правим сега?

— Трябва да прозвъня няколко телефона — отвърна Луис, — а ти резервирай полет.

— Закъде?

— За Виена.

— Адвокатът?

— Да — потвърди Луис, — адвокатът.

32.

Вуксан бяха посъветвани да се снишат и да не напускат сигурната квартира в покрайнините, която им беше изнамерил Френд. Кухнята беше заредена с храна и алкохол, а задното дворче, макар и малко, беше достатъчно уединено. Имаше телевизор и абонамент за „Нетфликс“, както и библиотека с художествена и нехудожествена литература. Вярно, нямаше книги на сръбски, но вероятно така беше най-добре: ако Френд беше поръчал такива заглавия на посредника, рискуваше да издаде клиентите си. Така или иначе, от тримата, обречени на заточение в къщата, само Радован обичаше да чете, а той владееше английски и немски достатъчно добре за целта. Ако беше принуден да се укрива сам, тук щеше да му хареса.

За нещастие Спиридон Вуксан беше нетърпелив човек и не понасяше да стои затворен дълго време. Не ценеше книгите; можеше само да гледа телевизия за кратко и спеше по едва четири-пет часа на нощ. Ако не му беше разрешено да излиза от апартамента поне веднъж на ден, щеше да изгуби разсъдъка си, увличайки в лудостта и брат си.

И така, няма и петнайсет часа след пристигането си във Виена Спиридон вече сновеше дегизиран по улиците в компанията на също така дегизирания Живко Илич.

Неотлъчно следвани от Другия.

* * *

Нахид Хасанович пътуваше от и до Хицинг, Тринайсетия район на Виена, вече над петнайсет години — откакто реши, че не желае повече да живее в Босна и Херцеговина. Беше се опитал, но спомените от конфликта бяха твърде болезнени, а цената — прекалено висока: бе изгубил двама братя, петима братовчеди, трима племенници и една племенница — застреляни от снайперисти, пребити до смърт или в случая с племенницата — оставена да умре от кръвоизливите си след многократно изнасилване. Това би било предостатъчна причина за който и да е мъж да напусне родината си или да воюва, докато някой куршум го избави от мъките, но Нахид беше решил да остане, поне за известно време. Работеше, молеше се и чакаше да бъдат открити и идентифицирани телата на близките му. А после се възползва от връзките си в Австрия, за да премести семейството си — съпруга, двама синове и дъщеря — във Виена, преди някой да застреля, пребие или изнасили и тях до смърт.

Да, много сърби също се бяха отправили към столицата, защото сърбите мигрираха натам още от XIX век, а някогашната Хабсбургска империя обхващаше и босненци, и сърби. Градът имаше и значително мюсюлманско население, което живееше там отпреди сърбите — още от XV век, когато Виена беше привлякла имперските въжделения на османците. Те не бяха успели да я превземат, но все пак постепенният поток от мюсюлмани беше довел до формирането на общност, наброяваща днес около една осма от населението на града, въпреки че не се допускаше споменът за османското нападение да избледнее от обществената памет и учебниците по история.

Във Виена Нахид нае малък апартамент в района на Рудолфсхайм-Фюнфхаус, където над половината жители бяха с чужд произход. Със спестявания и заеми отвори малка пералня и химическо чистене в Тринайсети район — един от най-желаните квартали в града, макар и не толкова скъп като други, с лесен достъп до паркове и градини, от една страна, и до центъра — от друга. Обитателите на луксозните сгради в стил Бидермайер и Югендстил нямаха навик да перат сами дрехите си, а с услугата, която Нахид предлагаше за вземане от домовете, дори не се налагаше сами да ги носят. Не след дълго той разшири бизнеса си с шивашки услуги и поправки, а сега притежаваше още три сателитни перални освен централната. При всяка възможност обаче предпочиташе да работи в Хицинг, където държеше офис и диван за подремване. Харесваше красотата и чистия въздух в района. Обичаше зоологическата градина на територията на двореца „Шьонбрун“, за която дори имаше годишен абонамент. Обожаваше миризмата на рози и свежа, окосена трева.

Във всичко, което правеше, Нахид се мъчеше да забрави, но не можеше. Беше видял как отвеждат двама от братовчедите му, докато самият той се криеше в една барака. Беше държал в ръце брат си Адин, прострелян от сръбски снайперист, докато бягаха от Бостаховина — селото им в община Сребреница, и се беше опитвал да намести парче кост от черепа му, за да не изтича мозъкът му от отверстието. Беше разпознал заедно с жена си останките на племенницата им, намерени от екипа на ООН в една яма, заедно с розовата ѝ чанта с учебници и ясно избродираното ѝ име над катарамата.

Нахид не мразеше всички сърби. Нахид се стараеше изобщо да не мрази никого.

Но понякога беше много трудно.

Самият той се бе разминал на косъм с пленничеството и смъртта. Беше тръгнал с жена си и с единственото им по онова време дете в Сребреница, защото и той, като другите мюсюлмани, вярваше, че в охранявания от ООН град ще бъдат на сигурно място. Ала когато наближиха, стана ясно, че сърбите са го обсадили. Бежанците все още успяваха да преминат, но на Нахид му се стори, че да влязат в този момент в града би било все едно да влязат в джамия миг преди вратите ѝ да хлопнат и тя цялата да бъде подпалена. Затова, с риск сърбите да прережат гърлата им, свърнаха от пътя и намериха убежище в мазето на ферма, собственост на един от неколцината квакери в района. Брат му и неговото семейство, заедно с още двамина братовчеди и техните семейства, продължиха към Сребреница.

Никой повече не видя мъжете и големите им синове. Чак след години Нахид намери доказателства за сполетялата ги участ. Видя репортаж, в който група мюсюлмански пленници слязоха от камион и бяха отведени в малка горичка. Там, както научи той впоследствие, били измъчвани от похитителите си — членове на сръбска паравоенна групировка, известна като Скорпионите. Накрая били завлечени до яма, изкопана с багер, и разстреляни. На кадрите Нахид разпозна брат си, племенниците си и един братовчед. По-късно помогна на разследващите да открият мястото на клането и да ексхумират телата, за да бъдат идентифицирани и погребани както трябва, защото беше важно те всички да намерят вечен покой в собствени гробове с имена.

Не, Нахид не мразеше всички сърби.

Но някои мразеше с цялото си сърце.

Той се загледа в една майка, която разхождаше малкото си детенце по тревата в „Шьонбрун“ и приведена, го държеше за ръчичките, докато то се препъваше с малките си крачета. Това, което хората често забравяха за насилствената смърт, бяха връзките, нишките не само с оживелите, но и неосъществените животи и светове. Нахид намираше известна утеха в теорията за множеството вселени и идеята, че в някой паралелен свят близките му продължаваха да дишат и да живеят. Раждаха се деца и внуци, редяха се поколения в потенциално съществувание, което не завършваше със сексуално насилие, изтезания и убийства.

Понякога ги чуваше — местните виенски сърби, които говореха пренебрежително за мюсюлманите и хърватите, също както други злословеха за евреите и чернокожите, създавайки йерархия от болка и нещастие; мълчаливо приет списък от хора, чиято орис беше да страдат и да умират. Невежите обаче не разбираха, че палачите винаги са едни и същи, само униформите се сменят. В този смисъл самоличността на жертвите — тяхната раса, цвят и религия — нямаше никакво значение; костите им бяха еднакви. Стигнеше ли се до масово изтребване, всяка плячка вършеше работа и онзи, който би убивал едни, би убивал всички. А онези, които помнеха, онези, които бяха участвали в изравянето на костите на мъже, жени и деца от ямите, трябваше да бдят и да предупредят света, щом се появеше следващата орда от екзекутори.

През полезрението му минаха двама мъже — един по-възрастен и един по-млад — и прекъснаха мислите му. Те прегазиха направо през тревата и стъпкаха края на цветната леха.

— Ей! Внимавайте къде стъпвате — подвикна им той на немски.

— Майната ти — отвърна по-възрастният, без дори да се обърне.

— Майната ми ли? Майната ми?! Не, майната ви на вас!

Той извади телефона си, за да ги снима. Каквито ще да бяха австрийците, те държаха на реда и закона и освен това много обичаха цветята. Нахид щеше да покаже кадрите на управата на парка и да ги публикува в Интернет за назидание.

Неволно мина на арабски, както често се случваше, когато се вбесеше — беше по-цветист на обиди от немския и сърбохърватския. Kess ikhtak — извика той, а после, в случай че обектът на яростта му нямаше сестра, добави: Kess ommak!, защото майка несъмнено имаше. Ако беше жива — чудесно, ако ли не, можеше да изрови трупа ѝ.

Възрастният мъж спря и този път се обърна, въпреки че младият се опита да го дръпне.

— Ya kalb! — изкрещя той на Нахид. — Имигрантски кучи син! Шибан турчин!

Изражението на Нахид се промени и той отпусна ръката с телефона си.

— Аз те познавам — каза той толкова тихо, че не знаеше дали са го чули, но по-младият леко наклони глава при тези думи. — Познавам те. От филма…

Мъжът беше остарял, с омекнали черти на лицето и напълнял, но колкото повече се взираше Нахид, толкова по-сигурен беше. Пред него стоеше един от хората, които вървяха до генерал Ратко Младич по улиците на Сребреница след падането на града и се надуваха пред камерите, докато договаряха на по кафе условията за отпращането на нидерландския батальон и междувременно задействаха механизмите на предстоящия геноцид. Шибаният Младич: касапинът, на когото дори не му стискаше да остане и да надзирава лично клането, което е разпоредил, а вместо това се върна в Белград, за да си осигури алиби, в случай че войната се обърне срещу сърбите.

В отсъствието — само физическо — на Младич изоставената база на ООН в Поточари се превърна в ешафод за хиляди мюсюлмански мъже и юноши, а по-късно, когато останките им бяха изровени от горите наоколо и пренесени отново там в гробище, сякаш за да могат духовете им вечно да преследват холандците. Сега, във Виена, миналото прие човешки облик, за да измъчва Нахид Хасанович. Той беше видял с очите си как непознатият мъж бе свалил близките му от камиона в гората и ги бе наредил пред една яма. Беше гледал как бащи обезчестяват синовете си под заплахата на дулата, как старци умират, пребити като кучета, как милицията се превръща в отряд за разстрел. Нахид едва се сдържа да не се нахвърли върху този звяр и да впие зъби в гърлото му, да го удря и рита, както той и войниците му бяха удряли и ритали беззащитните цивилни. Ала другият, по-младият, вече се беше стегнал, разкъсван между желанието да запуши устата му и да защити спътника си. Нахид знаеше, че ако направи крачка напред, ще го пребият, и то лошо. Но ако успееше да намери полицай, сигурно можеше да обясни. Този беше военнопрестъпник. Имаше доказателства. ООН още издирваха тези хора. Бяха заловили Младич и неговия кукловод, Караджич. Имаше надежда за справедливост.

Нахид бързо се отдалечи. Младият мъж викаше нещо по него, но той само ускори крачка. Вече почти тичаше, притиснал с дясната си ръка телефона в джоба си. Хвърли поглед назад, очаквайки, че поне единият от мъжете го гони, но те бяха продължили по пътя си през градината, макар и може би малко по-бързо отпреди.

Нахид ги беше снимал. Щеше да изпрати кадрите в полицията, а ако тя не откликнеше, щеше да намери начин да стигнат до ООН. Все пак лично беше помогнал в изравянето на телата. Помнеше имената на част от мъжете и жените, с които се беше запознал тогава. Те щяха да се вслушат, защото знаеха, че не е лъжец.

Потънал в мислите си и постоянно надзъртайки през рамо към смаляващите се фигури на мъжете, Нахид неволно се блъсна в едно момиче на алеята. Инстинктивно се извини и видя, че едва не го е съборил на земята. Беше дребничка, може би още ученичка, въпреки че не носеше униформа.

— Извинявайте — каза той. — Добре ли сте?

Момичето кимна и погледа бежовото си палто, сякаш очакваше да види следи от сблъсъка.

— Да, добре съм. А вие? Изглеждате ми разстроен.

Говореше със силен акцент, а гласът ѝ беше по-плътен от обичайното за възрастта ѝ.

— Случи ми се нещо лошо, но ще се оправя. Сигурно е от стреса.

Забеляза, че момичето не е толкова младо. Всъщност изобщо не беше момиче, а жена, просто останала много ниска. Имаше кафяви очи, също като косата, а кожата ѝ беше бледа, почти прозрачна, като на същество, израснало в мрак.

Нахид усети болка в корема. Може би се беше ударил в лакътя ѝ. Трябваше да поседне… не, трябваше да продължи. Погледна надолу и видя петно, което постепенно обхващаше бялата му риза. Беше яркочервено, като сок от цвекло. Трудно щеше да се изпере, макар че имаше начин…

— Мисля, че трябва да си починете — рече жената и му помогна да седне на пейката.

Той се отпусна тежко и извика от болка. Ръката на жената го удари веднъж, после пак; този път почувства острието, което прониза вътрешностите му. Тя прерови джобовете му и взе телефона. Избърса дясната си ръка в палтото му и го закопча.

— Как се казвате? — попита тя.

— Нахид.

— Добре. Обичам да знам имената на хората. — Тя пробва как звучи. — Нахид. На-хид. Можеш вече да заспиш, Нахид — каза жената накрая, доволна, че го е запомнила.

Ала Нахид Хасанович вече беше мъртъв.

33.

Радован Вуксан смяташе, че човек не може да отговаря за капризите на съдбата или, религиозно погледнато, за проявите на хумор у Бога, които като много други от Неговите пътища остават неведоми за простосмъртните. Да, той беше посъветвал брат си да не напуска апартамента и да не бие на очи, докато сондират ситуацията в Белград и Френд си свърши работата. И все пак, освен да го упои, не виждаше друг начин да му попречи да си набави движение и чист въздух. Но да бъде забелязан и разпознат от някакъв мюсюлманин — това вече беше грандиозно бедствие, допълнително подчертано от последвалото убийство на въпросния и още повече — от зарязания труп на пейка в парка.

— Какво трябваше да направим, да го домъкнем тук ли? — попита язвително Илич.

— Да не го убивате например?

Противоречивото му отношение към Илич… не, нека си го кажем, както си беше — неприязънта му към Илич се засилваше с всеки изминал час. Младежът притежаваше безспорни таланти, но като всички садисти страдаше от недостиг на самоконтрол, а заради лоялността си към Спиридон не беше способен, или просто нямаше желание, да владее импулсите си. Радован беше убеден, че Живко Илич не е подходящ за дясна ръка на брат му в тази ситуация, но за съжаление, други кандидати нямаше.

— Онзи крещеше. Щеше да дойде полиция.

— Но дотогава вие щяхте да сте изчезнали.

— Не се знае — възрази Илич.

Не му харесваше, че Радован го критикува, но ако покажеше раздразнение, и двамата братя щяха да се нахвърлят срещу него, защото само Спиридон имаше право да опонира на Радован и обратното.

— Както и да е, аз не съм го убил. Ведмата го направи.

Радован потръпна, но нищо не каза. Гледаше да стои максимално далеч от сянката на Спиридон, но знаеше какво мислят брат му и останалите за нея. Макар самият той да не беше суеверен, разбираше полезния ефект от развиването на суеверия у другите. Ако Илич я мислеше за вещица, той не смяташе да го разубеждава. Повече го тревожеше лековерието на Спиридон, защото едно беше да толерираш и дори да се възползваш от чуждата наивност, а съвсем друго — да попиваш от нея.

Радован обаче не можеше да отрече, че Зоря, както се казваше тя — или както се представяше, което не беше непременно същото — е странна птица. Не знаеха почти нищо за нея, а старателните, макар и дискретни проучвания на Радован не бяха дали практически никакъв полезен резултат. Знаеше само, че идва от страната на власите — етническо малцинство от румънски произход, населяващо малки общности в суровите, изолирани земи на Източна Сърбия. Власите отдавна се свързваха с черна и бяла магия и това не се бе променило след приемането на православното християнство или някаква негова вариация, която им позволяваше да призовават Исус и Дева Мария заедно с нехристиянските божества, на които се кланяха. От време на време по-сензационно ориентираните сръбски медии пускаха истории за убийства, приписвани на ритуални жертвоприношения от влашки вещици, но това бяха нелепици. Подобно на повечето легенди за вещици от древни времена, те бяха насочени предимно към стари жени от общности, които не разполагаха дори с базови структури за помощ към уязвимите, нито за медицинска, психологическа и емоционална подкрепа.

Власите, с техния диалект и традиции, често живееха в далечната провинция покрай изоставени или едва функциониращи мини, обикновено тънеха в бедност и подобно на много други в Сърбия, младите непрекъснато ги напускаха, за да търсят по-добър живот другаде. Така оставащите биваха принудени да разчитат само един на друг, което ги правеше още по-големи особняци. Името им произлизаше от старонемската дума „валх“ — „чужденец“. Те бяха вечните аутсайдери в народ, страдащ от дълбоко недоверие към непознатите, и все пак някак си бяха оцелели. По време на раздиращите конфликти след разпадането на Югославия здравите им семейни връзки продължиха да им носят пари от чужбина и те споделяха част от скромните си постъпления с невлашките си съседи. На Радован никога не би му хрумнало да опише сръбските си братя и сестри като толерантни към по-различните от тях, но все пак тази дума донякъде пасваше на отношенията им с власите.

Спиридон беше намерил мизерстващата Зоря в Браничево в Източна Сърбия. Тя не казваше откога живее там, нито защо е била прокудена от своите, защото беше видно, че местните не искат да имат нищо общо с нея. Бърлогата, която си бе направила в една скална ниша, се намираше недалеч от малко селце, до което се стигаше по каменен мост над река. Радован знаеше, че според власите границата между света на живите и света на мъртвите често приема формата на течаща вода. Пещерите също се свързваха с отвъдното и макар власите да ги посещаваха, за да оставят в тях дарове за душите на мъртвите през седемгодишния период, в който бродят по земята, никога не се настаняваха да живеят в тях. А Зоря, по своя воля или принудена от обстоятелствата, бе превърнала тъкмо такова обладано от сенки място в свой дом. Според един от източниците на Радован тя изобщо не беше влах, а нещо много по-странно, много по-старо…

Всичко това не обясняваше решението на Спиридон да я вземе със себе си в Белград, а после и в Амстердам, след като Вуксан се съюзиха с онази фракция на Земунския клан. Не, Спиридон се беше привързал към нея, след като две от предупрежденията ѝ се оказаха верни. Първото — че Спиридон е нарочен от босненски наказателен отряд, търсещ отмъщение за клането в Сребреница, беше довело до смъртта на трима мюсюлмани сунити от хърватския град Бакар, с което сложи край на тази заплаха. Второто — че разследващ екип на ООН го подозира във военни престъпления въз основа на показания от петима свидетели, приключи със смъртта на въпросните очевидци, която осуети цялото разследване. За босненците Спиридон се погрижи лично, но със свидетелите — три жени и двама мъже — се справи Зоря; и петимата бяха отровени.

От този момент насетне Зоря се превърна в личната богиня покровителка на Спиридон, също като Аврора, от която идваше името ѝ. Без нея той отдавна щеше да е мъртъв. Но дори тя се беше опитала да го разубеди да не отмъщава на Де Яхер. След като не успя, помъчи се да го ограничи само до холандеца, без да закача другите, но жаждата на Спиридон за кръв беше по-силна и от нейната.

Ето че сега Илич с лукаво изражение заявяваше вярата си в свръхестествената същност на Зоря, провокирайки Радован да го оспори и да ядоса брат си. Радован обаче предпочете да прекрати разговора. Можеха само да се надяват, че няма да изскочат свидетели. Илич беше убеден, че никой не ги е проследил, и Радован бе склонен да му вярва.

Що се отнася до Зоря, където и да беше тя, горко на всеки, който би дръзнал да я последва.

* * *

Зоря се спря на Цоламтсбрюке — зеления метален мост, свързващ Инерещат с Ландщрасе, и се загледа във влака на метрото отдолу. Под моста се нижеше река Виена, но за нея всички реки бяха еднакви и съзнанието ѝ дори не регистрираше името ѝ, също като на много други. Беше вдигнала качулката на якето си, за да скрие смущаващата си външност, а и преминаващите виенчани и туристи вървяха с приведени глави заради упорития дъжд.

Както можеше да се очаква, убийството на Нахид Хасанович беше влязло в новините и макар да нямаше очевидци, полицията издирваше момиче, облечено в бежово или кафяво, което било забелязано в района на парка по същото време, за да го разпита. Зоря се бе преоблякла, а и полицията, естествено, не подозираше дете за престъплението, поне засега, но известно време трябваше да бъде по-предпазлива. Тя винаги се обличаше на пластове, независимо от времето, за да прикрие извивката на гърба си. Сколиоза: така се наричаше на медицински език. Нямаше лечение, но в по-тежки случаи се прилагаше оперативна намеса, за да се предотврати по-нататъшното влошаване и да се намали болката. Зоря нямаше намерение да ляга под ножа, а и състоянието ѝ беше сравнително леко. Освен това, понеже не растеше, деформацията не се влошаваше, а болката… болката се търпеше.

Ако Радован Вуксан отдаваше пресичането на пътищата на Спиридон и Хасанович на лош късмет или странна шега на Бога, Зоря, напротив, вярваше, че то е част от по-сложна плетеница от изпитания, включваща покушението срещу Никола Мусулин и водеща началото си още от убийството на Де Яхер и неговите близки. Измъчваше я тягостното усещане, че светът се затваря върху тях, предчувствие за прииждащ мрак, но още не беше говорила за това със Спиридон. Той бездруго действаше непредпазливо и тя вече подозираше, че вродените му войнственост и жестокост дегенерират в някакъв вид деменция. И преди беше трудно да го убеди с разумни аргументи, но в повечето случаи поне се вслушваше в съветите ѝ. Сега обаче я чуваше, но не следваше насоките ѝ, въпреки че вярата му в способността ѝ да го закриля видимо нарастваше. Ала и това доверие щеше да се разклати от несполуките. Ако те продължаха, беше въпрос на време Спиридон да се усъмни в ползата от Зоря. Тогава тя щеше да се окаже изправена пред труден избор: да остане или да избяга; да стои при него или да потърси друг, на когото може да влияе.

Зоря вдигна очи от реката към Ландщрасе. Изящните върхове на опорите на моста стърчаха като черепи на небесния фон. Преминаването на брода винаги беше трудно, защото една древна, атавистична част от нея се бореше с импулса. Трябваше да вложи цялата си воля, за да мести краката си. И дори тогава те се движеха неохотно, сякаш тялото ѝ се съпротивляваше на този флирт със смъртта. Въздухът ставаше по-студен, а Ландщрасе сякаш се отдалечаваше, вместо обратното. Когато стъпи на отсрещния бряг, сградите бяха напълно изчезнали и Зоря стоеше сама сред безликия сив пейзаж, населен със сенки, които се носеха като силуети на невидими облаци.

Само дето облаците не се движеха по този начин, не така целенасочено, не така устремено към живите.

Земите на бързите и на мъртвите бяха различни територии, но границите им се припокриваха. Ако човек познаваше пътищата и виждаше това, което други не виждаха — защото повечето хора едва съзнаваха непосредственото си обкръжение, да не говорим за нещата отвъд простото възприятие — то той можеше да се движи между тях. Но това имаше своята цена, защото мястото на живите не беше сред мъртвите и всеки път, когато преминаваха границата, те оставяха малка част от себе си при тях.

А ако някой се задържеше прекалено дълго, ставайки жертва на умората и апатията — прелюдия към вечния сън, той оставаше завинаги там. В обикновения свят, онзи на мостовете и влаковете, на капчуците и бароковите сгради, щеше да бъде открито тяло, може би още топло и без следи от насилие. Вероятно сърцето просто е спряло да бие, защото такива неща се случват, сърцата се предават. Нямаше да има въпроси, нямаше живите да съзрат мистерия в смъртта — освен тази, която по необходимост следва всяка смърт, но тя е свързана с онова, което иде подир нея, а на този въпрос тялото не може да отговори.

Зоря можеше да отговори, стига да поискаше. Можеше да разкаже за бродещите души, за шепота на ангелите и за по-страшни неща. За езерото, което едва прозираше в мъглите, за безкрайната върволица от мъртви, които то и морето поглъщаха. Понякога ѝ се струваше, че далеч на брега вижда силует на момиче, обърнато към водата, но никога не се приближаваше да я разгледа отблизо. По-добре беше човек да минава оттам незабелязано, да открие каквото е дошъл да научи, а после все така незабелязано да си тръгне.

Ала това момиче възбуждаше едновременно любопитство и страх, защото и то, като Зоря, не трябваше да е тук. Беше мъртво, но бе предпочело да не следва останалите. Вместо това чакаше, а Зоря чувстваше, че каквото и да знаеше тя за тези селения, то бледнееше в сравнение с познанието на детето. Но ако то долавяше нейното присъствие, с нищо не го показваше.

Поне досега.

Очертанията на света на мъртвите ставаха все по-ясни. Момичето обърна глава към нея. Беше заинтригувано. Зоря усети, че непознатата знае коя е, какво е.

Момичето заговори.

— Дженифър.

Момичето беше опасно.

— Казвам се Дженифър Паркър.

Много, много опасно.

— Ела насам. Нека да те видя.

Ала Зоря стоеше близо до моста, до брода към собствения си свят. Беше достатъчно далеч. Оттук виждаше всичко, което искаше да види, защото сенките на това място не бяха само на мъртвите, но и на онези, които носеха смърт със себе си. Сега тя ги зърна: двама мъже, излъчващи решителност.

И те бързо приближаваха.

II

Справедливо ли е да създаваш зло, а после да наказваш за него?

Джеймс Фенимор Купър, „Последният мохикан“

34.

Самолетът кацна на летище „Шарл дьо Гол“ в Париж малко след девет сутринта. Луис взе такси до малък хотел в шестнайсети арондисман, смятан за най-скучната част на града. Нищо интересно не се бе случвало тук от 1794 г. насам, когато след взрив в барутната фабрика „Гренел“, намираща се в почти също толкова скучния петнайсети арондисман, над Сена се разлетели части от човешки тела, които се приземили в дворовете на съседния район. Луис си мислеше, че след порой от крайници дори вековното еднообразие вероятно е по-скоро облекчение.

Той се настани в стая, декорирана от човек, явно непознаващ оттенък на сивото, който да не му харесва, и зачака куриера с четирите пистолета „Рорбаух R9 Стелт Елит“, всеки с тегло под половин килограм и без освобождаване на пълнителя, предпазител и мерник, за да се предотврати закачане по дрехите. Продаваха се за повече от хиляда долара бройката, а четирите заглушителя „Оспри“ струваха още кажи-речи толкова. Поръчката на Луис излезе дори 12000 долара, защото цената отразяваше степента на незаконност и липсата на всякакви въпроси преди и след доставката.

Луис вярваше на Харис горе-долу толкова, колкото вярваше и на Рос, тоест никак, но и преди беше поемал поръчки от правителството, макар и без да бъдат официално регистрирани като такива. Много служби предпочитаха да делегират мръсната си работа — отчасти защото им беше по-лесно да отричат в хода на разследването, отчасти защото работещите в тях мъже и жени, които бяха готови да убиват отблизо без предимството на униформата или поне правдоподобно оправдание на необходимостта от такива крайни действия, бяха сравнително малко и често негодни. Дори руснаците, които максимално се доближаваха до модерните представи за липса на съвест, предпочитаха да поддържат илюзията за дистанция и удобството на отрицанието.

В случай че по злощастно стечение на обстоятелствата Луис бъдеше заловен от французите, той не можеше да очаква помощ нито от Харис, нито от когото и да било другиго, упълномощен от американските власти. От него щеше да се очаква да държи езика си зад зъбите и да приеме наказанието си като голямо момче. После, година-две по-късно, щеше да бъде тихичко репатриран от френския затвор, за да излежи остатъка от присъдата в родината си, а след това — пуснат на свобода, макар и с компрометирана анонимност и трайно ограничени възможности за извършване на по-рискови задачи от изхвърлянето на боклука.

Луис нямаше никакво намерение да се остави да го заловят.

Той провери пистолетите. И четирите бяха нови, но щедрата премия му беше осигурила и предварително прострелване със сто патрона „Спиър Голд Дотс“. Пратката съдържаше и две кутии по сто патрона от същия вид, макар той да се надяваше, че ще му трябват значително по-малко. Мунициите бяха подарък, защото Луис беше редовен клиент, а лоялността заслужаваше възнаграждение.

Той включи телевизора и усили звука малко повече, отколкото другите гости на хотела биха предпочели, след което изпробва четирите пистолета в банята. Заглушителите вършеха добра работа, а куршумите бяха поети от купчина стари Библии, донесени от Амстердам специално с тази цел. Остана доволен. После събра съсипаните книги в бяла памучна торба и когато излезе, я изхвърли в контейнер за боклук по пътя. Взе си еспресо и кроасан и отиде на гробището „Паси“, като през цялото време се оглеждаше за повтарящи се физиономии. Любопитен беше дали Харис му е пратил опашка, но като че ли никой не проявяваше интерес към особата му. Приседна до един гроб и захапа кроасана. Разходи се по безлюдните алеи между редиците от дървета, след което взе метрото до „Жоре“ и измина пеша останалия път до „Сталинград“. Можеше да слезе чак там от влака, но не смяташе да оставя следи.

Хотелът на Алексей Маркович гледаше към кея Оаз. Трудно можеше един pension да изглежда по-неугледно, освен ако от табелата му не висяха умрели плъхове. По информацията от Харис сърбинът беше отседнал в стая 42. Може би дори сега беше там. Едно позвъняване на регистратурата би изяснило този въпрос, но също така би могло да подплаши мишената. Така или иначе, Луис не биваше да предприема нищо, докато товарът на Вуксан не бъде заловен или неутрализиран. Харис и хората му не искаха нови джихадисти, скитащи се на свобода. Франция вече си имаше достатъчно.

Чудеше се колко ли души са пуснали американците след Маркович. Стандартната практика беше два екипа, за предпочитане — три. Но ако следяха него — с аудио- и визуални средства — то със сигурност записваха и всяка крачка на самия Луис, а той нямаше никакъв ищах да стреля по някого, докато агенти на собственото му правителство заснемат събитието.

За кратко обмисли възможността, ако му се удаде шанс, да залови Маркович жив, с надеждата да изкопчи информация за местонахождението на братята Вуксан, но я отхвърли по ред съображения: както криещите се в това рискове, така и малката вероятност Алексей да разполага с нещо повече от имейл или временен телефонен номер, че и да има желание да ги сподели дори под смъртна заплаха. Луис не се занимаваше с изтезания, но знаеше достатъчно по въпроса, за да е наясно, че сведенията, придобити с насилствени методи, често са ненадеждни, а проверката им е трудна и времеемка. Освен това беше сигурен, че Вуксан имат установени процедури, в случай че Маркович наруши някоя уговорка, което означаваше, че каквото и да научи от него, то ще му бъде съвършено безполезно. Не, най-добрият подстъп си оставаше виенският адвокат, а Маркович спокойно можеше да бъде пожертван. Освен това смъртта му щеше да обезпокои братята, а реакцията им щеше да породи вълни от отзвуци, които биха могли да бъдат проследени до източника.

Луис си намери пейка, извади книга от джоба си и започна да не чете. Цял час наблюдава хората, които влизаха и излизаха от хотела, но от сърбина нямаше и помен. Все едно. В края на краищата, Луис получи по-добра представа за обстановката, за което допринесе и разходката му из квартала. Погледна часовника си: нощният полет от летище „Кенеди“ току-що бе приключил на „Шарл дьо Гол“. Време беше да се прибира в собствения си хотел, за да посрещне гостите си. Макар да се надяваше лично да се погрижи за Маркович, обстоятелствата можеше да не позволят. Каквото и да станеше през следващите двайсет и четири часа, едно беше сигурно: Алексей Маркович нямаше да си тръгне жив от Париж.

* * *

През митническия пропуск на летище „Шарл дьо Гол“ преминаха две дребнички фигури само с ръчен багаж. Служителите дори не ги удостоиха с втори поглед. И двамата носеха очила, имаха късо подстригана черна коса и говореха английски със силен акцент. Разполагаха с американски и японски паспорти, но пътуваха с първите, за да избегнат въпроси защо пристигат от американско летище. Усмихваха се много, защото знаеха, че западняците хранят предразсъдъци към азиатците — както положителни, така и отрицателни, и можеха да се възползват от тях. През годините най-старателно си бяха изградили имидж на безобидност, учтивост и приветливост, въпреки че веднъж убиха човек, като добавиха натриев цианид към пречиствателната система на закрития му басейн. Последното беше идея на Луис. Изобщо, двамата обичаха да му помагат. Плащаше им в аванс и им възлагаше стимулиращи ума предизвикателства. Благодарение на него срещаха нови, интересни хора и измисляха нови, интересни начини да ги убият.

35.

Зоря седеше в дълбокия фотьойл пред Спиридон Вуксан. Краката ѝ не стигаха до пода. Облегнат на перваза на прозореца зад гърба ѝ, Радован си мислеше, че с тази особена, застинала фигура напомня на деформиран манекен. Тя го погледна, сякаш прочела мислите му, но той не отмести очи. Не беше нужно Зоря да чете мисли, за да е наясно с чувствата му. Тя знаеше твърде много тайни.

— Казваш, че си видяла момиче? — попита Спиридон.

— Мъртво момиче — поправи го Зоря.

— Какво общо има с нас?

— Не знам, но някак си е свързана. Иначе нямаше да усети присъствието ми.

— Свързана?

— С ловците.

Спиридон вдигна очи към брат си, който сви рамене.

— Не сме чули нищо от Белград — каза Радован.

Отношенията между двамата Вуксан и зараждащия се нов престъпен ред в Сърбия се намираха в напрегнато, временно състояние, напомнящо на чистилище. Очертанията на въпросния ред още бяха неясни, но от контактите си в родината — или поне онези, които още си вдигаха телефона — Радован беше научил, че към момента най-силно и убедително се чува гласът на Матия Киш. Това не беше кой знае каква изненада: Киш беше уважавана личност в мъглявите структури на сръбската мафия — не само заради интелекта си и внимателната употреба на сила, но и благодарение на политическите си връзки. Те включваха старши членове и симпатизанти на управляващата Сръбска прогресивна партия, сред които такива, които бяха свързани с консолидирането на влиянието и инвестициите в инфраструктурата на страната в очакване на приемането ѝ в Европейския съюз. Те от своя страна се захранваха с руски пари, което означаваше Путин.

Междувременно, откъм по-очевидната страна на престъпната си дейност, Киш поддържаше тесни връзки със Симо Стаич — водещата фигура в косовския подземен свят. Стаич беше израснал от кражби на автомобили до изнудване, бързи кредити, пране на пари и контрабанда на горива, цигари и наркотици. В Косово той се радваше на пълна свобода, несмущавана от полицейска намеса, благодарение на репутацията си на защитник на правата на сръбското малцинство в спорния регион. Ако Киш беше сдържан, Стаич беше безскрупулен; ако Киш беше прагматичен, Стаич беше луд. Иначе казано, Стаич беше куче на верига, което Киш можеше да освободи във всеки момент. И сега, изглежда. Киш беше решил да разшири и затвърди влиянието си с помощта на Стаич. Радован подозираше, че именно Стаич е планирал и монтирал бомбата, която беше направила Никола Мусулин на парченца от месо и кости, заедно с Матия Киш и с благословията, охотна или не, на определени лица в СПП.

Радован не беше споделял тези размисли с брат си. Не искаше Спиридон да започне да издирва хора, които му дължаха услуги, доколкото бяха останали такива, с надеждата да накаже Киш или, опазил Господ, Стаич, като атакува техни приближени. Трябваше да установят контакт с двамата, което беше и причината Антон Френд в най-скоро време да замине — макар и с нежелание — за Белград и да потърси решение, удовлетворяващо всички страни.

Думите на Зоря обаче го смутиха. Може би Киш и Стаич бяха решили, че преговорите с Вуксан ще им донесат повече неприятности, отколкото ползи и че би било по-добре да отсекат главата на змията, отколкото да ѝ позволят да допълзи в мрака и някой ден да ги захапе.

— Ловците не са сърби — отбеляза Зоря.

— А какви са тогава? — попита Спиридон.

— Мъртвото момиче говореше с американски акцент.

Спиридон погледна към брат си, но онзи отново сви рамене.

— Де Яхер си имаше работа с американци — каза Радован, — но той имаше работа с кого ли не. Американците нямат особена причина да приемат смъртта му лично.

— Един от мъжете, които видях, беше чернокож — продължи Зоря.

— Хм… възможно ли е това да е Луис? Онзи, който според легата е убил Андрей? — предположи Спиридон и погледна към брат си за потвърждение.

— Не е изключено.

Радован не беше готов да приеме безпрекословно предупреждението на Зоря, но не беше и толкова глупав, че да не му обърне внимание. Все пак тя неведнъж се бе оказвала права. Имаше добри инстинкти, независимо дали се дължаха на свръхестествена дарба или на нещо друго.

— Щом е решил, че е лично, негова воля — рече Спиридон. — Да заповяда.

— Това е поредното излишно усложнение — възрази Радован, — особено докато сме уязвими.

— Не го казвай. Превръщаш го в реалност.

— Пренебрегването на реалността е по-лошо. Каквото и да предприемем, първо трябва да потвърдим самоличността на този човек. Как ще се справим със заплахата, ако не знаем кой е?

Радован погледна към Зоря, но безизразното ѝ лице говореше, че тя не знае нищо повече или поне нищо, което би искала да сподели с тях в момента.

— Успя ли да говориш с това момиче? — попита Спиридон.

— Не.

— Друг път си говорила с мъртвите.

— Но с нея няма.

— Защо? — усмихна се Спиридон. — Да не би да те е страх?

— Да — отвърна Зоря. — И то много.

Усмивката на Спиридон угасна.

36.

Ейнджъл кацна на „Хийтроу“ в Лондон късно следобед. Взе багажа си благополучно, въпреки че летището продължаваше да го озадачава. Изглеждаше нарочно конструирано така, че да откаже хората да пътуват. Ако се налагаше да търси друг терминал за прекачване, сигурно щеше да се разплаче.

На излизане от залата го пресрещна Пол Кантън, един от легатите на ФБР към американското посолство в Лондон.

— Радвам се да те видя — поздрави го той.

— Не помня да съм поръчвал шофьор. А и да бях, нямаше да избера теб — отвърна Ейнджъл и продължи да върви, следвайки табелите за „Хийтроу Експрес“.

Кантън лесно влезе в крак, още повече че беше с петнайсет сантиметра по-висок и двайсет години по-млад. Пътищата на легата, Ейнджъл, Луис и Паркър се бяха пресекли при предишното им посещение в Лондон, което — вероятно неизбежно, предвид участниците — беше завършило с кръвопролитие. Кантън се беше оказал отзивчив човек и сигурно дори им бе спестил известно време зад решетките, но това не значеше, че Ейнджъл иска да го вижда отново. И той, като Луис, смяташе, че прекалено много държавни служители проявяват интерес към делата им. Току-виж скоро някой почнал да сече сувенирни монети с физиономиите им.

— Имам разпореждане да ти съдействам — заяви Кантън. — Впрочем представа си нямаш колко трудно беше да го кажа.

— Ако това те успокоява, и на мен ми беше трудно да го чуя. Можеш ли да ми намериш оръжие?

— Не.

— А да ми върнеш здравето?

— И това не мога.

— Тогава за какво си ми?

— Надявам се, че за нищо. — Кантън му подаде визитка. — За всеки случай. Смених си номера. Изкачвам се нагоре.

— Хубаво е, когато добродетелта се възнаграждава — отвърна Ейнджъл. — Майка ти сигурно се гордее с теб.

Той пусна картичката в джоба си, без да я погледне. Пред ескалаторите за „Хийтроу Експрес“ чакаше тълпа от нетърпеливи пътници. Ейнджъл мразеше да се реди на опашка за каквото и да било; напомняше му на затвора. Погледна часовника си. Като се имаха предвид часът и ордите наоколо, експресът щеше да е претъпкан и да стигне в Централен Лондон в най-големите задръствания.

— Имаш кола, нали?

— Черна — отвърна Кантън. — Много чиста.

— Какво трябва да значи това?

— Че не искам да я цапам.

Той погледна изразително към куфара на Ейнджъл, който несъмнено беше видял и по-добри времена, но беше твърде стар, за да ги помни. Ейнджъл неохотно трябваше да признае, че има право.

— Може да го вържем на покрива — рече той.

— Не, ще го сложим в багажника. Имам найлони.

— Ами аз? И аз ли в багажника?

— Не, ти можеш да се возиш отпред.

— Ще трябва ли да си говорим?

— Само ако ти е скучно.

— С теб съм тогава. Бездруго съм платил за тази кола с данъците си.

— Надали. Ти не плащаш данъци.

— Още по-добре. Надявам се, че имаш бонбони.

* * *

Имаше бонбони — желирани рибки и шоколадови дражета. По пътя двамата дори водиха учтив разговор; в края на краищата, враждебността на Ейнджъл не беше насочена конкретно срещу Кантън, а породена от принципното му недоверие към служителите на закона. Радиото беше настроено на един от онези канали за класическа музика, предназначени за хора, които искат да се усъвършенстват, но не им достига концентрация.

— Вероятно няма да ми кажеш какво те води насам? — попита Кантън накрая, когато свиха от Юстън Роуд и влязоха в задръстванията.

— Искам да се видя с един приятел. Може би и да направя туристическа обиколка с автобус. Предния път не успях.

— Е, имаше си друга работа. Все пак с приятелите ти трябваше да оставите доста трупове.

— Преувеличаваш. Пък и два от тях вестниците ги писаха на твоя сметка, освен ако не смяташ да поискаш опровержение.

— За щастие, името ми не се споменаваше.

— Не трябва да криеш подвизите си.

— Не своите подвизи криех.

Което си беше вярно. Кантън беше поел вината за убийствата, за да не се налага Паркър, Ейнджъл и Луис да отговарят на неудобни въпроси. Изглежда, не беше навредило на кариерата му, освен ако не се окажеше, че изкарва прехраната си като шофьор.

— Значи не идваш по работа?

— Само за удоволствие.

— Хм. Не знаех, че специален агент Рос вече се занимава с туристически услуги.

— Предполагам, че се готви за пенсия. Знаеш го, не обича да стои със скръстени ръце.

Пресякоха улица „Оксфорд“ и навлязоха в Сохо.

— Добре де — отвърна Кантън, — ако все пак подозираш, че от действията ти тук могат да произтекат някакви проблеми, очаквам да ме информираш преди да са настъпили, а не след това. Заради доброто старо време.

— Това предупреждение ли е?

— Да речем, правителствена препоръка. Неофициална, разбира се.

— Естествено — рече Ейнджъл, когато спряха пред „Хазлит“ на улица „Фрит“. — Впрочем да имаш ваучери за измъкване от затвора… за всеки случай?

— Не. — Кантън го изгледа с каменно изражение на лицето. — Нямам.

— Е, тогава ще си взема бонбони. — Ейнджъл изсипа две кутийки с млечни дражета в джоба си. — И благодаря за возенето. Пет звезди.

* * *

Ейнджъл избра хотел „Хазлит“ по препоръка на Боб Джонстън — пенсиониран търговец на книги от Мейн, който сега живееше щастливо в Лондон с жена на име Розана Белингам. Двамата имаха много общи интереси — книгите, джина, взаимната симпатия. Джонстън беше решил да остане в Англия, след като пристигна тук от Мейн, за да помогне на Чарли Паркър в едно от неговите разследвания. В хода на последното получи фрактури на няколко пръста и загуби трайно слуха си с едното ухо, но така ставаше понякога с хората, попаднали в орбитата на частния детектив.

Ейнджъл разопакова багажа си и отиде да се види с Джонстън и неговата възлюбена в арт клуб „Финикс“ на Чаринг Крос, където хапнаха приятно, докато разпускащите актьори се редуваха да свирят популярни мелодии на пианото. В паузите Ейнджъл обясни на Джонстън и Розана повода за посещението си и ги помоли за помощ.

— Отвличане? — повтори Джонстън.

— Привидно.

— Никога не съм отвличала човек — отбеляза Розана.

— И няма да го направиш — отвърна Ейнджъл.

Розана Белингам изглеждаше смущаващо ентусиазирана от идеята за похищение. Може да е пропуснала истинското си признание, помисли си той.

— А ако тя не иска да бъде отвлечена? — попита Джонстън.

— Никой не иска да бъде отвлечен. И за последен път: не говорим за истинско отвличане.

— Боб има право — рече Розана. — Ами ако каже „не“? Ако си тръгне, след като си изиграл козовете си?

— Е, тогава ще си имаме проблем — отвърна Ейнджъл.

— Не — поправи го тя, — ще си имаме отвличане.

* * *

По-късно Джонстън и Розана изпратиха Ейнджъл до хотела и му пожелаха лека нощ, но когато той се прибра в стаята си, установи, че не може да заспи. Обхвана го депресията — поредната вълна от непредсказуеми, неумолими пристъпи. Откак се помнеше, беше склонен към меланхолия — нищо чудно, като се има предвид преживяното насилие — но болестта придаде непозната дълбочина и сила на тези моменти. Питаше се дали това не е някаква форма на вина на оцелелия. Почуди се дали да не звънне на Луис, но вместо това избра друг номер от указателя. Познаваше човек, който би могъл да разбере как се чувства.

Паркър вдигна още на второто позвъняване.

— Е, как е в Европа?

— Пълно е с европейци.

— Не долавям радост в гласа ти.

— Боли ме — каза простичко Ейнджъл. — И сърцето, и главата.

— Тогава да си поговорим.

И го направиха.

37.

На другата сутрин, малко след седем, Луис получи непоискан мобилен телефон със заредена докрай батерия и блутут слушалка, който иззвъня пет минути след доставката. Луис вдигна.

— Маркович тръгна нанякъде — каза Харис. — Имаме очи и уши в стаята му, но той използва чист телефон. Преди двайсетина минути получи съобщение, взе оръжието си и излезе. Опитваме се да проследим подателя и съобщението, но трябва време.

— Някаква идея къде отива?

— Предполагаме, че на Лионската гара. Имаме сведения, че това е предпочитаната крайна дестинация за важните пратки на Вуксан.

— Добре. А пък аз си мислех, че си пенсионер.

— Наполовина. Пък и винаги съм харесвал Франция. Ще те включим в групата, така че дръж слушалката на място и ще чуваш каквото чуваме и ние. Батерията на апарата изкарва петнайсет часа, така че не се притеснявай.

— Тръгвам — отвърна Луис.

Той пъхна слушалката в ухото си и прибра телефона в джоба си, но след като изключи микрофона. Едно беше Харис и неговите хора да го следят, съвсем друго да подслушват разговорите му. После сложи един от пистолетите „Рорбаух“ в кобура на кръста си под сакото. Другият, с вече поставен заглушител, за да не губи време, в случай че се наложи да го използва бързо, висеше вертикално от специална лента велкро под палтото и можеше да бъде освободен само с едно по-силно дръпване. Не беше идеалният вариант, но идеални неща няма. Другите два пистолета бяха предадени на гостите му.

Щом се приготви, той набра номер от собствения си мобилен телефон:

— Играта започва.

* * *

Алексей Маркович седна на маса в „Коста Кафе“ на Лионската гара, откъдето ясно виждаше сградата ѝ и изхода към улица „Шалон“. Той нямаше да осъществи пряк контакт с двамата сирийци, пристигащи от Порт Вандр, Техните сенки — аколити на Вуксан, щяха да останат с тях до отпътуването им, след което щяха да ги поемат собствените им хора. Никой от страна на Вуксан нямаше повече да ги види, поне докато снимките им не се появяха по Бе Еф Ем, Би Би Си или „Скай“ редом до кадри с дим и бягащи минувачи, кръв и счупени стъкла.

Саад и Махди излязоха поотделно. И двамата бяха малко над четиресетгодишни, старички според джихадистките стандарти, и носеха делови костюми, които изглеждаха по-скъпи, отколкото бяха в действителност. Маркович го знаеше, защото лично бе наглеждал закупуването им, също както беше избрал очилата и саковете. Сирийците бяха подкъсили брадите си и изглеждаха като мениджъри средно ниво на умерено успешна компания или учени от някой по-неизвестен колеж.

На няколко метра зад тях вървяха сенките — Баба и Фуад. И двамата живееха в северните покрайнини на Париж — banlieue с висока имигрантска безработица и ограничени възможности за развитие. Фуад беше алжирец, мюсюлманин, макар и далеч от практикуване, а Баба беше християнин от Касаманс в Сенегал. Двамата не бяха близки, но работеха добре заедно. Маркович предпочиташе да контактува с Фуад, защото не изпитваше желание да разговаря надълго и нашироко за бога като Баба. Веднъж на всеки две години Баба се отправяше на поклонническо пътуване до Попенгин, на атлантическия бряг на родината си, където се молеше пред Черната Мадона с надеждата да закриля него и роднините му. Как съчетаваше дълбоката си християнска вяра със способността, дори наклонността си към крайно насилие, беше една от загадките на този характерен тип религиозност. Но пък и Маркович, предан последовател на сръбската православна църква, надали беше в позиция да критикува чужди противоречия — не и с толкова кръв по ръцете.

Маркович не беше предупредил Баба и Фуад, че ще присъства на предаването на двамата сирийци, макар и само като наблюдател. Външният му вид се беше променил след последната им среща. Беше пуснал брада, а косата му бе с няколко тона по-тъмна. Отблизо можеше да го познаят, но не и от разстояние. Алексей не беше сигурен какво знаят Фуад и Баба за положението, в което се намираха братята Вуксан, но и не намираше за нужно да ги осведомява. И двамата се отличаваха с проницателен ум, поради което и бяха натоварени с тази задача, но ако научеха за проблемите на Радован и Спиридон, най-умното от тяхна страна би било да се дистанцират, а Маркович не можеше да го допусне. Те обхождаха тълпата с погледи и неизменно ги връщаха върху сирийците. Фуад изглеждаше по-неспокоен, но той си беше нервен по природа. Баба винаги беше по-спокоен. Дори когато измъчваше някое човешко същество, изражението му оставаше напълно невъзмутимо.

Четиримата влязоха в гарата. Фуад се озърна надясно и погледът му за миг застина, преди той да продължи нататък. Беше едва доловима пауза, но Маркович я улови и дори му се стори, че алжирецът забави ход, изоставайки от другите. Видя и двама души — мъж и жена, които се отдръпнаха от автомата за билети, с който се занимаваха до момента, и се приближиха до Баба и сирийците. Междувременно чернокож младеж с чист анцуг и по-възрастен мъж с тъмен костюм и увита около пръстите мисбаха, които стояха до изхода, видимо се зарадваха, щом забелязаха двамата чужденци.

Изведнъж се чуха викове и мъжът и жената от автомата за билети посегнаха към оръжията си, които се забелязваха изпод връхните им дрехи поне от мястото, където седеше Маркович. В същия момент от две врати без табели излязоха тежковъоръжени барети от РЕД — тактическия отряд на Националната полиция, и се насочиха към сирийците. Маркович инстинктивно се огледа, очаквайки също да бъде обграден. Носеше пистолет, но не беше толкова глупав да си мисли, че има шанс срещу антитерористичен отряд. Най-доброто, на което можеше да се надява, беше да го заловят жив. Но тъй като засега изглеждаше, че не са го забелязали, той започна да планира бягството си.

Странно, но в този момент мъжът и жената бързо се разделиха и изчезнаха в тълпата, а на Маркович му се стори, че вижда още поне трима мъже в цивилни дрехи, които се отправиха към изходите. Не тичаха като някои от пътниците, които бяха изпаднали в паника от бойните оръжия, нито замръзнаха на място като много други. И техните инстинкти, като на Маркович, който вече беше станал на крака, ги караха да изчезнат, преди някой да ги забележи.

Маркович веднага схвана какво се е оплескало: две независими акции срещу една и съща цел. Едната, съдейки по присъствието на РЕД, очевидно беше френска, но вероятността два френски екипа да работят некоординирано беше нищожна. Терористичните атаки през 2015 г. бяха дали на французите редица сурови уроци, един от които беше важното значение на интеграцията и координацията. УКЛА, или Координационният съвет за борба с тероризма, представляващ всички клонове на Националната полиция, отговаряше за централизацията на оперативната информация и решения. Неговата цел, поне на теория, беше main gauche винаги да знае какво прави main droite[12]. Независимо от съперничеството между отделите, никоя френска служба не би рискувала акция на такова място като Лионската гара, без да получи разрешение от най-високо ниво. Следователно вторият екип беше на чужда или независима организация, като Маркович клонеше повече към първото.

Фуад не се виждаше никъде. Баба се бе отдръпнал веднага щом се появи полицията, но успя да направи едва няколко крачки, преди да го обградят. Сега лежеше на земята, а към главата му бяха насочени дулата на три бойни оръжия. Сирийците стояха прави с вдигнати ръце, но двамата мъже, които ги чакаха, бяха изчезнали. Бяха обърнати с гръб към Маркович, но един от тях — стори му се, че беше Саад — крещеше нещо на арабски срещу полицията. Пътниците наоколо се бяха снишили или легнали на пода, за да могат полицаите да стрелят, ако се наложи. Саад свали дясната си ръка и бръкна в якето си. Поне трима служители на РЕД откриха огън едновременно — двама с пистолети и един с „Хеклер и Кох G36“. Не подбираха между Саад и Махди. След секунди и двамата мъже бяха мъртви.

* * *

Луис се намираше на главния вход на гарата, когато в блутут слушалката се чуха ругатни и след малко гласът на Харис издаде заповед за прекратяване на операцията. Послуша още малко, докато една жена обяви, че са изгубили Маркович. Почти веднага иззвъня собственият му телефон и той вдигна.

— Хванахме го — каза гласът отсреща. — Намира се на площад „Анри Френе“ и върви на север.

Луис свали блутут слушалката и я замени с жична слушалка и микрофон, свързани с неговия телефон. Извади сим картата и батерията от получения сутринта апарат. Подвоуми се дали да не счупи картата, но накрая я прибра в джоба си, а телефона и батерията хвърли в коша за боклук. Нямаше да се учуди, ако Харис е поставил допълнително проследяващо устройство, работещо независимо от батерията.

Докато се отдалечаваше, пред гарата спряха още полицейски автомобили и две линейки. На улицата го чакаше такси с препоръчан шофьор — толкова сляп и глух, колкото еволюцията на вида му позволяваше. Щом се качи в колата, гласът в слушалката му каза, че Маркович се е движел към метростанция „Рьои-Дидро“, но после като че ли е променил решението си. След секунди сърбинът вече беше спрял такси и хората на Луис го следваха, без да спират да предават информация.

— В момента се движи на север. Дали не се връща в хотела?

— Не ми изглежда толкова тъп — отвърна Луис.

Беше напрегнат. Операцията на Харис бе претърпяла провал, но Маркович още не се беше изплъзнал. Все още.

Таксито на сърбина държеше курс право на север и чак като наближи Лионската гара, сви на изток. За момент изглеждаше така, сякаш Маркович ще направи глупостта да се върне в базата си при „Сталинград“, но таксито я подмина и продължи над „Басен дьо ла Вийет“ към Пантен, където спря пред евтин хотел близо до кей Ен, може би с една идея по-угледен от предишния. Други хотели наоколо нямаше. Маркович обаче не влезе веднага в него, а първо седна в едно кафене наблизо, от което можеше да наблюдава сградата, докато проведе няколко разговора по телефона.

Още седеше там, когато таксито на Луис пристигна. Един от хората, които следяха сърбина, вече беше платил в брой за една стая и подаде картите за достъп на Луис, докато се разминаваха на улицата: една за вратата между лобито и вътрешната част на хотела, включително асансьора, и още една за самата стая. Ако Маркович поддържаше втора база в този хотел, Луис вече можеше да го следи и тук. Взе си вестник и седна до прозореца в една пекарна, откъдето ясно виждаше сърбина.

Маркович беше търпелив човек, но само до определен момент. Чака четиресет и пет минути, след което се отправи към хотела. Луис го последва, като се потупваше с „Льо Монд“ по десния крак. Надяваше се никой да не провери какво е разбрал от прочетеното, защото познанията му по френски не позволяваха да вникне в сложностите на политическите коментари. Извади бейзболна шапка от джоба си и я нахлупи на главата си. Мразеше бейзболни шапки, но понякога унижението беше най-важната част от храбростта.

Усетил присъствието му, Маркович хвърли поглед назад, но като видя Луис да си играе с картата за достъп, се поотпусна. Зачакаха заедно асансьора, като всеки усърдно си даваше вид, че нехае за другия. Когато асансьорът дойде, сърбинът влезе първи и застана в далечния ъгъл. Луис забеляза камерата над главата му, защитена с метална клетка срещу вандализъм.

— Votre étage, monsieur?[13] — попита той.

— Trois — отговори Маркович, а после добави: — S’il vous plaît[14].

Луис натисна копчетата за третия и за петия етаж. Никой друг не влезе и вратите се затвориха. Асансьорът задрънча нагоре и спря чак на третия етаж. Вратите се отвориха и Маркович излезе. Луис му кимна, но онзи не отвърна. Миг преди вратите да се затворят отново, Луис ги подпря с крак, излезе навън и извика:

— Monsieur, vous avez oublié quelque chose![15]

В ръка държеше карта за достъп. Маркович се обърна, видя картата и вдигна своята. В този момент Луис го простреля два пъти с рорбауха, скрит във вестника. Първият куршум го уцели в корема, вторият — в гърдите. Маркович залитна назад, удари се силно в стената и се свлече на пода, оставяйки след себе си кървава следа. Луис направи крачка напред и пусна още един изстрел в дясната му ръка, която беше вдигнал, сякаш да се защити. Третият куршум прониза дланта му и влетя в мозъка през дясното око. Ръката се отпусна и Маркович повече не помръдна.

Изстрелите бяха отекнали силно в коридора въпреки заглушителя, но никой не се подаде да провери какво става. Може би хотелът беше празен, помисли си Луис, а може би обитателите му имаха достатъчно здрав разум да не проявяват излишен интерес към нещо, звучащо като престрелка. Във всеки случай не възнамеряваше да чака, за да открие вярното обяснение. Слезе по стълбите до фоайето и излезе през главния вход. Нямаше смисъл да крие лицето си, защото камерите вече бяха записали присъствието му, но бейзболната шапка можеше да помогне — особено в съчетание с неспособността на невежите да различат един чернокож от друг. Важното сега беше да се махне от Париж. Харис и неговите хора щяха да се оправят с кашата тук и щеше да им бъде по-лесно, ако полицията няма заловен заподозрян.

Луис сви надясно зад ъгъла и се качи на задната седалка на пежото под наем, което чакаше до бордюра. Колата потегли бързо, но без резки движения, привличащи вниманието. Двамата японци отпред не погледнаха назад, въпреки че шофьорът вдигна любопитно вежди в огледалото.

— Един по-малко — каза Луис. — Остават четирима. Взехте ли нещата ми?

— В багажника са — отвърна шофьорът.

— Тогава карай към летището.

* * *

След като оставиха Луис на летище „Шарл дьо Гол“, двамата японци не се върнаха веднага в Ню Йорк. Наеха стая в „Бристол“ и вечеряха в „Дерсу“ на улица „Сен Никола“, защото винаги беше приятно да отседнеш за няколко дни в Париж. Вярно, че този път не се наложи да ликвидират някого по нов и интересен начин, но такъв беше животът. Надяваха се, че Луис ще ги потърси отново, преди да е приключил.

Бяха посвоему оптимисти.

38.

Пиа Лакнер, отчуждената дъщеря на адвоката Антон Френд, работеше в стара къща от кафяв камък близо до моста „Блакфрайърс“, недалеч от съда. Делеше сградата с още три кантори, но само нейната бе специализирана в екология и човешки права. Ейнджъл се почувства по-добродетелен само от приближаването си до нея.

Беше решил да не я подхваща на собствената ѝ територия, а на неутрална. За целта избра „Черният монах“ — пъб от XIX век, намиращ се в клиновидна сграда на улица „Кралица Виктория“. Едно обаждане по телефона, за да ѝ съобщи, че може би разполага с интересна информация, беше достатъчно, за да я изкара от кантората. Ако е имала притеснения относно срещата с непознат, те бяха успокоени от избора на място и плика, който Ейнджъл бе оставил по-рано сутринта в пощенската ѝ кутия.

В плика имаше набор от документи — подсигурени от енигматичния Харис — свързани с минните дейности на мултинационални конгломерати в четири африкански държави. Неотдавна Върховният съд в Лондон беше постановил, че миньорска компания, базирана в Обединеното кралство, може да бъде държана отговорна за действията на филиалите си в Замбия, с което даваше възможност делото да се води в Англия, където ищците смятаха, че имат по-добър шанс за справедливост. Решението на съда отвори път за сходни процеси срещу ред корпорации. Фирмата на Лакнер представляваше тъжители от Западна Африка, които се изправяха срещу голяма нефтена компания заради замърсяването на обработваемите им земи. Лакнер не разполагаше с големите ресурси на противника си, така че с радост би приела всякаква помощ.

Когато Лакнер влезе в заведението, Ейнджъл вече седеше на маса в ъгъла с чаша кафе и един брой на „Гардиън“ пред себе си. Беше дребничка, набита жена с яркосини очи и нещо средно между слисано и скептично изражение, което може би беше предизвикано от самия Ейнджъл — с превес на слисването. Лакнер вероятно очакваше човек с костюм или поне не някой с вид, подсказващ, че познава адвокатите повече като клиент, отколкото като сътрудник.

— Господин Ейнджъл?

Той стана и стисна ръката ѝ.

— Просто Ейнджъл.

— Това истинското ви име ли е?

— Това е името, върху което съм се спрял, значи — да. Може ли да ви предложа кафе или чай?

— Кафе, благодаря.

Той поръча кафе на бара и се върна на мястото си. Лакнер се беше зачела в статията на първа страница — нещо свързано с Близкия изток. Ейнджъл почти не я беше погледнал.

— Редовно ли четете „Гардиън“? — поинтересува се тя.

— Не, взех го, за да ви впечатля. Няма достатъчно вицове за моя вкус.

Тя го погледна замислено.

— Не мога да разбера дали се шегувате.

— Вярно, че публикуват „Дунсбъри“[16] — продължи Ейнджъл, — което все е нещо. Някога имах тениска с надпис „Смърт преди безсъзнание“, но беше забавна само когато бях млад. С възрастта смъртта добива обективна реалност и безсъзнанието вече не изглежда толкова лош вариант.

Кафето на Лакнер пристигна. Тя добави щедро захар и мляко.

— Е, за документите?

— Да.

— Откъде ги получихте?

— От трета страна.

— И сама можех да се досетя. Не ми изглеждате като човек в преки връзки с нефтена компания. Разполагате ли вие или източникът ви с още такива?

— Възможно е.

— И какво искате в замяна? Пари? Нашата фирма не работи така.

Ейнджъл извади дебела кафява папка с ластици от голямата чанта в краката си, после я прибра обратно.

— Каквото имам, е тук — каза той. — Не твърдя, че разбирам всичко. Както сама се досетихте, не е в моята сфера. И все пак фактът, че седите тук след първата хапка, показва, че вероятно става въпрос за първокласен деликатес. Папката ще бъде ваша в замяна на няколко минути от времето ви. А, и ще се наложи да ви покажа едни снимки. Възможно е да ви разстроят. Зависи колко здрав стомах имате.

— За какво става въпрос?

Ейнджъл извади тънък плик с надпис „Не огъвай“.

— Първо снимките, после подробностите.

— А ако не искам?

Ейнджъл помисли, извади отново папката от чантата и я сложи на масата.

— Тогава можете да вземете това и да правите с него каквото пожелаете. Повече няма да ме видите.

— Покажете ми снимките.

Лакнер седеше пред стена, така че нямаше опасност да сподели съдържанието им, но Ейнджъл все пак я посъветва да не ги оставя на масата. Наблюдаваше я, докато ги прехвърляше в ръцете си. Първите четири бяха уголемени паспортни снимки на Де Яхер, Анук, Паулус и Лизел — жертвите от Амстердам. Останалите бяха от местопрестъплението в тайната квартира. Ейнджъл не ѝ бе спестил нищо. Ако искаше да я убеди, тя трябваше да види всичко. Не казваше нищо. Вече дори не я гледаше; очите му обхождаха бара и посетителите и се чудеше дали мотото на Дунсбъри може да се перифразира като „Смърт преди забрава“. Само че повечето хора, помисли си той, биха избрали забравата.

Пиа Лакнер се върна за последно към снимките на Де Яхер и останалите, направени приживе, след което прибра всичко в плика.

— Кои са тези хора?

Ейнджъл ѝ каза имената им.

— Защо са били убити?

— Защото са пресекли пътя на сръбски престъпен бос. По-точно, Де Яхер го е направил, а другите са си платили покрай него. Преди години в Амстердам е бил убит сръбски наемник на име Андрей Буха, известен като Тимерман. Падал си да разпъва на кръст мъже и жени, така че не било голяма загуба. А тези четиримата са отмъщението за неговата смърт.

— Но какво общо имам аз?

Нещо в тона ѝ подсказваше, че вече се досеща.

— Изтезанията и убийствата са разпоредени и надзиравани от Спиридон Вуксан. Който е клиент на баща ви.

— Аз нямам нищо общо с баща си. Дори се отървах от името му.

— Знам, също както знам, че ви изпраща цветя за рождения ви ден и каса шампанско за Коледа.

— Добре сте се информирали.

— Знам също, че не пазите цветята и шампанското.

Лакнер посочи плика със снимките.

— Вие бихте ли?

— Аз не обичам шампанско, а от цветята кихам. Въпросът е, че баща ви държи на вас.

Тя за първи път доби разтревожен вид.

— Заплашвате ли ме?

— Не, ни най-малко. Но бихме искали да ви използваме очевидно с ваше съгласие.

— О, очевидно — рече тя с достатъчно сарказъм, за да подкисели каца с мед. — Как иначе? Но все още не разбирам какво искате от мен. И кои сте „вие“ впрочем?

— Аз и моите приятели.

Лакнер се огледа.

— Те тук ли са?

— Не, на континента.

— И какво правят?

— Търсят извършителите. Смятаме, че са петима, сред които и братът на Спиридон — Радован. Крият се. Мислели са, че след като убият тези хора, веднага ще се върнат в Сърбия и ще се спасят от възмездие, законно или не, но са сгрешили. Ситуацията обаче е нестабилна. Искаме да ги открием, преди везните да се наклонят в тяхна полза.

— Казахте „възмездие, законно или не“.

— Да. Ние сме за „не“.

— Това включва ли убийство?

— Мислех, че адвокатите не задават въпроси, на които не знаят отговора.

— Може би го знам.

— Тогава защо питате?

— Би било небрежно да не го направя. И искате да ви сътруднича?

— Спиридон Вуксан избива невинни хора още от миналия век, подпомаган от брат си. Бил е във Вуковар, в Сребреница и на куп други места, които не мога да произнеса и дори да намеря на картата, но знам какво е ставало там и знам, че Спиридон и неговите хора са взели дейно участие. Законът не може да им отдаде дължимото и да бъде справедлив спрямо жертвите, защото си има ограничения. Ние обаче нямаме.

— Господи. — Вече не изглеждаше нито озадачена, нито скептична. Лицето ѝ беше олицетворение на страданието. — И баща ми знае къде се намират тези хора?

— Така смятаме. Той им помага още от балканските конфликти. Без него можеше и да не оцелеят. Към кого другиго да се обърнат в труден момент?

— Искате ли да го питам къде са?

— Ще ви каже ли?

— Съмнявам се. Може да съм му дъщеря, но той все пак е адвокат.

— Е, в такъв случай ще трябва да потърсим друга вратичка.

39.

Към този момент обектът на разговора им, Антон Френд, се намираше на Международно летище Виена и седеше в салона за първа класа на Австрийските авиолинии в очакване на закъсняващия полет за Белград. Дори не се сбогува с жена си, Мина, която вече беше излязла за обичайния си курс по йога и планираната след него отвратително здравословна късна закуска с отвратително здравословните ѝ приятелки. Вече отсъстваше толкова често от къщи, че Френд би я заподозрял в извънбрачна връзка, ако в такава степен не ѝ липсваше апетит и въображение за изневяра.

Френд знаеше, че жена му е наясно със съществуването на неговата любовница, въпреки че по типично виенски маниер отказваше да го признае. А и вероятно беше признателна, че ѝ спестява попълзновенията си. Винаги беше намирала секса за безвкусица: разхвърлянето, шумът, миризмите, течностите. Затова имаха само едно дете: след първото успешно раждане Мина не виждаше повече причини да се ангажира с излишната механика на сношението. Пиа ѝ стигаше, а може би и редовният секс със съпруга ѝ беше твърде висока цена за по-голямо семейство.

Можеше да се разведат, естествено, но процесът и последиците щяха да бъдат неудобни и за двамата. Освен това Мина не вярваше, че Антон ще прояви каквото и да било великодушие и няма да използва контактите си в юридическата общност, за да вгорчи живота ѝ, което подсказваше известна проницателност от нейна страна. От друга страна, Мина беше единствената връзка на Френд с дъщеря му и му казваше от време на време по нещо за живота ѝ, понякога просто за да го дразни. В случай на раздяла дори тази тънка нишка щеше да се прекъсне.

Що се отнася до Радка, любовницата му от България, Френд не хранеше никакви илюзии относно причините да бъде с него. Той финансираше бутика ѝ в Нойбау и плащаше скъпите ежеседмични вечери в ресторанти, в които минимализмът на декора отразяваше оскъдните количества храна в блюдата. В замяна получаваше сексуалните услуги, които собствената му съпруга отказваше, и се наслаждаваше на разговори с елемент на човешка топлина, което също не беше маловажно. Наетият от него частен детектив го бе уверил, че Радка, изглежда, му е вярна, макар да не беше сигурно дали от искрена привързаност или от нежелание да застраши финансовото си състояние.

От екраните стана ясно, че самолетът за Белград вече качва пътници. С известно примирение Френд се надигна от стола и прибра вестника в сака. Някога с охота отскачаше до сръбската столица, която имаше една от най-добрите кухни в Източна Европа благодарение на продължителното кулинарно влияние на турците. Ала този път пътуването му беше по-проблематично и рисковано. Той представляваше братята Вуксан, а те в момента бяха personae non gratae в Сърбия. Въпреки това трябваше да бъде отворен канал за комуникация след смъртта на Никола Мусулин. Вуксан искаха — трябваше — да се приберат у дома. И задачата на Френд беше да разбере какво ще струва това.

* * *

Хендриксен проследи с поглед Френд на излизане от салона, но изчака малко, докато го последва. Благодарение на собствените му усилия и сърцераздирателно количество от парите на Луис всички трансакции по личните и бизнес кредитни карти на Френд вече се следяха. Минути след като секретарката му резервира двупосочен билет до Белград, Хендриксен получи места за същия полет. Може би щеше да е по-добре да седне във втора класа, за да намали риска адвокатът да запомни физиономията му, но пък предпочиташе да бъде наблизо, ако Френд говори по мобилния си телефон в самолета.

Качиха се и детективът седна на резервираното си място до пътеката точно зад Френд, който стана, за да пропусне една млада жена да стигне до своето. Хендриксен забеляза погледа на адвоката и се почуди дали не обмисля да смени българската си приятелка с по-нов модел. В досието му имаше сведения и за Радка. Луис беше предложил да се опитат да стигнат чрез нея до любовника ѝ, но сам се отказа, след като Хендриксен проследи няколко постъпления в една от банковите ѝ сметки. Идваха от холдинг в Амстердам — същата компания, която управляваше два нощни клуба в града чрез партньори на братята Вуксан. Очевидно последните не бяха от доверчивите, дори по отношение на собствения си правен консултант, което обясняваше как са оцелели толкова дълго. Или целенасочено бяха запознали Радка с Френд, или я бяха привлекли на своя страна след началото на връзката им, за да го следят изкъсо. Независимо от хронологията на събитията, тя беше капан: в случай че Луис и Хендриксен се опитаха да упражнят натиск чрез нея, Вуксан веднага щяха да разберат.

Докато пътниците се качваха, Френд използва телефона си само за съобщения и имейли. Щеше да е удобно, ако можеха да проследят и тях, но това беше извън възможностите им, а когато Луис повдигна въпроса пред Харис, той просто се изсмя. Изглеждаше така, сякаш интересът на шпионина — и съответно на американските власти — към братята Вуксан се изчерпва с ликвидирането на Алексей Маркович и залавянето на товара му. Сега, когато Маркович и двамата нежелани сирийци бяха мъртви, Луис и партньорите му не можеха да очакват кой знае каква помощ от тази страна.

Когато предложиха напитки, Френд си взе само кафе, Хендриксен — също. Той посвети цялото си време на картата на Белград, въпреки че на летището го чакаше шофьор. Душан беше бивш преводач за ООН, а сега имаше собствена компания за лимузини. И той, като нидерландеца, беше видял с очите си Сребреница.

Хендриксен не беше предполагал, че някога ще се върне на Балканите, които бяха свързани само с лоши спомени в съзнанието му. Може би резултатът от преследването на Френд щеше да промени това, но се съмняваше. Надяваше се само да поправи стари грешки — свои и чужди.

40.

Спиридон и Радован Вуксан гледаха репортажите от престрелките в Париж по телевизията в дневната, докато Живко Илич говореше по телефона и следеше ситуацията онлайн. Две неща бяха ясни: първо, никога нямаше да получат останалата част от парите си за доставката от Сирия, което само по себе си беше жалко. Второ, хората, които им я бяха поверили, щяха да питат защо двама от най-важните им хора са загинали като мъченици на парижката гара. Вероятно вече се опитваха да разберат дали сред тях има доносник, но само формално.

Ако ставаше въпрос за предател, той щеше да е изнесъл информация за операцията много преди Саад и Махди да се качат на кораба за Франция. Удар с дрон в северноафриканската пустиня щеше да бъде много по-лесен и по-малко рискован от сблъсък на претъпкан пътен възел в Европа. Двамата можеха да бъдат заловени и веднага след пристигането им в Порт Вандр или по време на престоя им в тайната картира извън града. Но не, французите бяха изчакали да се появят на Лионската гара, с което рискуваха цивилни жертви, в случай че мъжете бяха въоръжени с взривни устройства или възнамеряваха да отвърнат на огъня.

За Радован това говореше повече за наложителност, отколкото за възможност за избор. Дори френските сили за сигурност да са знаели, че към страната са се насочили ценни кадри на ИДИЛ, те не са имали информация как и кога да ги очакват — не и преди сирийците действително да се качат на влака за Париж. Знаеше, че Маркович би се придържал към установената процедура и би изолирал всички етапи на операцията, така че само той и братята Вуксан да знаят всички уговорки, включително фалшиви следи, дезинформация, неизползвани автомобили и квартири, сътрудници в готовност, които никога няма да получат заповед за действие. Освен това Маркович беше решил да раздели дългото пътуване до Париж по шосе и железопътни линии, за да сведе до минимум риска от залавяне, така че дори Баба и Фуад не знаеха коя е крайната им точка, докато не се качиха на високоскоростния влак за Лионската гара в Перпинян. Не, информацията беше изтекла чак след потвърждаването на последния етап, което означаваше, че ги е издал или Фуад, или Баба.

Последният в момента се намираше в ареста: целият интернет беше пълен с кадри от задържането му от въоръжени полицаи. От Фуад нямаше и следа. Фактът, че Баба е заловен, не означаваше нищо. Ако той е бил информаторът, повече от естествено би било да го приберат; в противен случай — също. Но ако Фуад беше невинен, защо още не беше установил контакт? Да, Маркович беше мъртъв, а алжирецът нямаше пряка връзка с братята, но не се беше свързал и с никого от своите. Сякаш се бе изпарил. Възможно беше да са заловили и него и да си мълчат, но надали. Радован беше склонен да приеме, че по-скоро той е предателят.

Ала дори да се потвърдеше, това подозрение нямаше да им помогне, ако или когато се наложеше да обяснят на разярените араби защо Саад и Махди — успешни стратези и финансисти на ИДИЛ, следователно любимци на Пророка — са били сполетени от насилствена смърт, докато са се намирали под крилото на Вуксан. Спиридон и Радован трябваше да отговарят за това. И да платят парична компенсация, която не можеха да си позволят. А тогава щеше да последва по-болезнено и трайно възмездие.

Междувременно Маркович беше убит — както се твърдеше, при полицейска акция под прикритие, свързана със събитията на гарата. Ако Фуад бе издал операцията пред френските власти, много вероятно беше да им е продал и Маркович. Според източника им в хотела обаче полицията пристигнала чак след инцидента и изглеждала порядъчно озадачена.

С оглед на всичко това ставаше по-наложително от всякога Френд да постигне договорка с Белград, която би позволила на братята Вуксан да се приберат необезпокоявани в провинциалната си крепост в Сърбия. За всеки случай Радован работеше и по алтернативни варианти, но нямаше желание цял живот да бяга от враговете си в очакване на неизбежния момент, в който ще го намерят. И той, като Спиридон, искаше да бъде погребан на сръбска земя, но възнамеряваше да го отложи за колкото може по-далеч в бъдещето.

41.

Зоря стоеше в горичката на остров Донауинзел и гледаше младите майки, които бутаха колички или водеха за ръка дечицата си по чакълестия бряг. Тя не помнеше родителите си. Имаше мрак, после светлина; беше се родила от пещерата като от каменна утроба. Знаеше само, че е едновременно много млада и много, много стара, и мразеше всички, които не бяха като нея… цялото човечество.

Още беше разтърсена от преминаването над Дунав, за да стигне до острова. Не бе прекосявала вода, откакто беше видяла мъртвото момиче до езерото, въпреки че нямаше логика в съпротивата ѝ. Не всяко преминаване над река или поток означаваше преминаване между световете: изборът беше неин и досега винаги тя бе наблюдавала, не другите нея. Фактът, че това момиче беше усетило присъствието, дълбоко я разстрои; също както и усложняването на отношенията ѝ със Спиридон Вуксан. Зоря можеше да му бъде полезна само ако виждаше това, което той не бе в състояние да види, а за целта трябваше да изследва необезпокоявана света на незримото.

Реши да отиде на острова, за да проясни ума си, понеже градът с цялото си величие я потискаше. В Нидерландия редовно излизаше извън Амстердам, за да се спаси от бетона и тълпите — понякога сама, друг път със Спиридон или някой от неговото обкръжение, за да избегне излишното внимание от страна на хора, които биха се почудили защо едно дете — каквото изглеждаше тя на пръв поглед — се скита само. Във Виена възможностите ѝ се оказаха по-ограничени, защото Вуксан трябваше да се укриват. След инцидента с Хасанович беше още по-важно да се спотаят, включително самата Зоря. Ала тя не можеше да стои дълго затворена. Твърде много приличаше на смърт, твърде много напомняше на пещерата.

Затова почти без да мисли, тя взе влака от Леополдщат до Донауинзел. Докато мотрисата потегли, Зоря стоеше с наведена глава и вдигната качулка, с разгърнато списание в скута си. С наближаването на Райхсбрюке вече усещаше свиване в корема и напрежение в черепа. Когато стигнаха до моста, светлините във вагона премигнаха; силуетите на пътниците се размазаха и стопиха. На тяхно място се появи мъртвото момиче от езерото. Гледаше към пода, косата му покриваше лицето. Изпод русите кичури капеше тъмна течност, която се събираше в локва в краката му. На Зоря ѝ трябваше секунда да осъзнае, че това е кръв. Мъртвото момиче вдигна глава и се видяха кухите очни ябълки, месото и сухожилията на останалото без кожа лице.

Тогава момичето заговори с глас, преобразен от пътуването между световете.

Намерих те, каза то. Най-после те намерих.

В този момент влакът стигна до острова и момичето изчезна. Върнаха се пътниците, а мотрисата намали ход на влизане в гарата. Зоря излезе като замаяна. Ето че сега стоеше между дърветата и гледаше жените и децата на плажа, ужасена от мисълта, че рано или късно ще трябва да се върне в Леополдщат, защото това означаваше да прекоси отново реката, където може би я чакаше мъртвото момиче.

Ала контактът помежду им не беше изцяло еднопосочен. Зоря знаеше името ѝ.

Дженифър. Дженифър Паркър.

И можеше да го използва срещу нея.

42.

Френд пристигна на летище „Никола Тесла“ в Белград. Чувстваше се уязвим и беззащитен. Идваше от името на хора, които мнозина биха предпочели да видят мъртви. Напълно възможно бе вместо преговори да се натъкне на капан и много скоро да се озове в някое мазе в Палилула с насочена към слабините горелка и шише оцет, готово да бъде излято върху раните му.

Френд познаваше отлично сръбските методи за разпит. Радован Вуксан му беше разказвал за тях на следобедни питиета, макар да правеше разлика между изтезания с цел изтръгване на информация и изтезание заради самото изтезание. Горенето и оцетът бяха най-ефективни, за да убедят някого да говори, но чистият садизъм предлагаше много по-широко поле за експериментаторския дух — поне на теория. Радован донякъде съжаляваше за подчертаната липса на въображение у сънародниците и сънародничките си, когато станеше дума за причиняване на страдание. Предпочитаните им инструменти бяха бухалки, вериги, брадви и ножове, а заниманията се подхранваха с текила, водка, наркотици и агресивна порнография. О, и изнасилвания: сърбите обожаваха сексуалното насилие и върху жени, и върху мъже. Доскоро абстракция, сега тези сведения добиваха стряскащо конкретно звучене за Антон Френд.

Оставаше и дребният проблем с главата на Никола Мусулин. Въпреки внимателното претърсване на руините на „Три ловца“ и околностите тя още не беше открита и тялото му в крайна сметка бе погребано без нея. Братята Вуксан подозираха, че са я взели виновниците за експлозията с цел допълнително да разгневят и унижат близките и съюзниците на Мусулин. Вдовицата му много искаше да ѝ се върне главата, за да я положи в ковчега заедно с другите останки на съпруга ѝ — думата „останки“ в случая беше особено уместна, защото експлозивът беше успял доста ефективно да раздроби тялото му. Една от задачите на Френд беше да установи дали главата не е у Матия Киш или Симо Стаич, които също щяха да присъстват на срещата, и евентуално да договори връщането ѝ.

Такива мисли минаваха през главата на адвоката, докато чакаше да проверят паспорта му. Стори му се, че е минала цяла вечност, докато поставят печата и го пуснат да мине. Той се отправи директно към изхода с ръчния си багаж и с радост видя познатото лице на Милое, който го беше развеждал из Белград и в по-добри времена. Знаеше, че мъжът е далечен роднина на братята Вуксан. Те му имаха доверие дори след всичко станало, което и беше причината да му възложат посрещането на Френд на летището. Милое беше ням: по време на войната босненски войници в Конич бяха изтръгнали езика му с горещи клещи. В джоба си винаги носеше тефтер, в който пишеше въпроси и бележки. Освен родния си сръбски разбираше английски, немски и малко френски.

„Хотел?“, надраска той набързо в тефтера и го показа на Френд.

— Не, направо в ресторанта — отвърна адвокатът.

Беше резервирал стая в бутиков хотел във Врачар, но закъснението на полета му бе коствало два часа, а нямаше да бъде политически изгодно да закъснее за срещата. Милое го отведе до сивото си ауди, като държеше черен чадър над главата му.

Запълзяха към града. Лошото време беше усилило още повече хаоса на прословутия белградски трафик. На всяка втора улична лампа покрай шосето висеше сръбско знаме, за да напомня — все едно беше необходимо — че сръбският национализъм си остава могъща сила. Пътуването беше съпроводено от какофония от клаксони и крясъци през прозорците и придружено от върволица от таксиметрови шофьори, които измерваха живота си в пропуснати бакшиши.

Иззвъня по-тайният от двата му телефона този, чийто номер знаеше само Радован.

— Къде си?

— Подминаваме „Сава Център“ — отвърна Френд, назовавайки огромната конгресна сграда до реката от времето на Тито. — Полетът закъсня, но скоро ще стигна до мястото на срещата.

— Добре, защото току-що получих обаждане.

— От?

— От северноафрикански клиент, който имаше въпроси за една изгубена пратка.

Френд знаеше, макар и не в детайли, за осуетената операция в Париж.

— И ти какво му каза?

— Че се опитваме да установим причината за неуспеха.

— И?

— Не остана доволен. Поиска среща. Аз, естествено, отказах.

— Естествено. — Като че ли на Вуксан не им стигаха другите проблеми, сега щяха да ги погнат и отмъстителни религиозни фанатици. — Върна ли му предплатената сума?

— Шегуваш ли се?

Не, Френд не се шегуваше и му го каза. Покрай тях минаха две полицейски коли, следвани от линейка: някъде отпред имаше катастрофа. Това донякъде обясняваше задръстванията, макар и не съвсем: в Белград винаги някъде имаше катастрофа.

— Убеден съм, че щетите върху репутацията ни няма да се поправят с пари — уморено каза Радован, — дори да имахме желанието или възможността да ги върнем. А ние имаме нужда от тези пари. Информирам те за случая само за да знаеш, че достигането на споразумение в Белград става още по-наложително.

— Разбирам. Как мислиш, дали в Белград знаят за връзката ви с товара?

— Надявам се, че не, но скоро ще научат.

Френд забеляза, че лявата му ръка трепери, и я подпря на подлакътника, за да се успокои. Стигнаха моста „Газела“ и прекосиха река Сава, след което трафикът се раздвижи. Милое пишеше съобщение на телефона, докато шофираше. Френд се опита да го прочете, но беше на сръбски. Милое го погледна в огледалото, после отново се съсредоточи върху пътя. Френд си спомни някогашен разговор с Радован:

„Бих доверил живота си на Милое.“

„Ти не му доверяваш своя живот, а моя.“

— Все още се тревожа за сигурността си — продължи Френд след кратко прекъсване на връзката.

— Трябваше да ми го кажеш, преди да заминеш.

— Казах ти.

— Явно не съм те слушал.

— Щеше ли да има значение, ако беше?

— Не.

И Радован затвори.

Вече се виждаше катедралата „Свети Архангел Михаил“, което означаваше, че наближават мястото на срещата. След известни препирни се бяха споразумели тя да се проведе на неутрална територия, сравнително далеч от Скадарлия, където Никола Мусулин се беше простил с живота. Не ставаше въпрос за чувствителност — хора, готови да взривят някого на парченца и да свият откъснатата му глава, обикновено не се трогваха от емоциите на опечалените близки. Но дори при известна степен на заговорничество между властите и убийците, пак не би било разумно заподозрените в покушението да гуляят на крачка от местопрестъплението. Сръбските медии може да бяха като цяло сплашени и корумпирани, а малкото останали качествени издания да се бореха на ръба на оцеляването, но човек не биваше да подценява упоритостта на шепа принципни журналисти и собственици на вестници, нито анонимността на Интернет. Най-малкото щеше да бъде смущаващо в „Данас“ или онлайн да се появят снимки от събиране на заподозрени конспиратори, особено ако сред тях можеше да се разпознае и Френд.

Не, по-добре беше да стоят далеч от Скадарлия. Затова наеха достатъчно отдалечено заведение — едно от най-старите в града, с тъмни дъсчени подове, ниски столове и табуретки и сервитьори с бели ризи и черни елеци. Масите бяха застлани със сини карирани покривки, а кухнята предлагаше традиционно меню, което се променяше според настроението на шефа. На стените висяха картини с мрачни пейзажи и развалини на стари крепости.

Милое намери място за паркиране и съпроводи Френд в бара. На една от масите вляво от входа седяха двама мъже, облечени с вездесъщите евтини кожени якета на професионални главорези, и пиеха кафе. Кимнаха на Милое, който също кимна в отговор и разпери ръце, за да го претърсят. Единият от мъжете се надигна и го обходи с ръчен метал детектор, след което го обискира с ръце, в случай че носи керамичен нож или се е опасал с експлозиви, готов да се самовзриви за отмъщение. Но не си направиха труда да проверят Френд. Може би не излъчваше заплаха, а може би залагаха на факта, че един адвокат не би бил толкова жертвоготовен, че да даде живота си за клиент, за което, помисли си той, щяха да бъдат съвършено прави.

Милое седна на масата вдясно от вратата и даде знак на Френд да продължи навътре в заведението. Там чакаха още двама бодигардове: двама до прозореца и един до отсрещната стена. Само една от масите беше сложена. На нея вече седяха двама мъже и пиеха бренди „Виняк ХО“ за аперитив.

Френд се беше срещал с Матия Киш вече няколко пъти и го намираше за безинтересна компания, въпреки че Радован го бе посъветвал да не го подценява и явно бе прав. Киш беше висок и тъмнокос, но цветът се дължеше предимно на боя. Носеше черен костюм с тясна кройка, който му изглеждаше малък, нищо че Киш не беше никак едър. За това Френд винеше Даниел Крейг в ролята на Джеймс Бонд с неговите възтесни костюми. Цяло поколение светски лъвове бяха израснали с убеждението, че сакото трябва да бъде с един пръст по-късо от необходимото и да стърчи от средното копче.

От лявата страна на Киш седеше Симо Стаич, когото Френд познаваше само от снимки. Той надали някога беше притежавал костюм. Дори на погребения Стаич се обличаше като продавач на крадени телефони на пазарска сергия: дънки, кожено яке, риза, която можеше да мине за дизайнерска само на тъмно, и анонимни маратонки за бързо бягство. За каквото и да харчеше парите си, то не беше мода. Ходеше с бръсната глава и имаше фигура на бегач на дълги разстояния. Мигаше често и очите му напомняха на затвора на фотоапарат, който постоянно регистрира всичко около себе си. Пушеше много дори по сръбските стандарти. В пепелника пред него вече имаше четири фаса, въпреки че Френд беше закъснял само с няколко минути.

Двамата мъже се изправиха, за да се здрависат — Киш твърдо, с две ръце, като политик преди избори за втори мандат, Стаич — по-небрежно, може би защото трябваше да премести цигарата в лявата си ръка и се лишаваше от ценни секунди всмукване на дима ѝ. Френд изпита облекчение, че поне си спестиха ритуалните целувки.

— Как беше полетът? — попита Киш на английски.

Френд се почуди дали го прави заради Стаич. Беше останал с впечатлението, че последният не знае немски, но е научил английски, понеже това беше международният език на престъпниците.

— Закъсня.

— Разбирам. Може ли да ви предложа аперитив? Много е добър.

— Много е силен.

— И това е вярно. Но силното е хубаво, нали?

— Предпочитам вино — настоя Френд. — Прокупац, моля.

Киш предаде поръчката на сервитьора и той донесе бутилката. Почти веднага започна да пристига и храната: салати и питки, последвани от различни меса, включително бъбреци и пача, които Френд избягваше и хапна съвсем малко от месото. Предпочиташе съвременната сръбска кухня пред традиционните ястия. Отдавна беше стигнал до извода, че и най-добрият майстор готвач не може да постигне кой знае какво с печена на скара плът. Двамата с Киш поддържаха учтив разговор за какво ли не, който се въртеше около всичко — спорта, културата, времето, само не и около истинската причина за посещението на Френд. Стаич не участваше много-много, освен че от време на време изсумтяваше. През цялото време пушеше, но слушаше внимателно и постоянно местеше поглед между събеседниците. Френд се чудеше кой от двамата всъщност е по-силният.

Накрая, след като се нахраниха, макар много от блюдата да останаха почти недокоснати, сервитьорите почистиха масата и донесоха кафе, а тримата мъже преминаха към същината на въпроса.

— Е, как е Спиридон? — попита Киш. — И моля те, не ми казвай „както винаги“, че ще се разочаровам от неспособността му да еволюира.

— Угрижен е — отвърна Френд, — също както и Радован.

— О, за Радован съм сигурен. Той винаги е угрижен. За Спиридон не бих казал само това.

— Добре, бесен е. По-приемливо ли звучи?

— По-точно. Приемливото е друго нещо.

— Може ли да бъда откровен?

— Иначе нямаше смисъл да идваш.

— Спиридон смята, че може би разполагате с информация кой е убил Никола Мусулин.

Все пак трябваше да се изразява дипломатично. Дори не погледна към Стаич, който вероятно отговаряше за поставянето на експлозивите, защото още се надяваше да се върне жив във Виена.

Изражението на доброжелателен интерес върху лицето на Киш не трепна.

— Ами ако съм бил аз? — отвърна той. — Спиридон ще търси ли отмъщение?

— Спиридон иска да се прибере у дома. Да прекара остатъка от живота си край планинско езеро.

— С мир, без да мисли за възмездие?

— С мир. Що се отнася до мислите му, тях никой не може да контролира, но намеренията му са ясни.

— Сериозно? Ако е така, ще му бъде за първи път.

Тук се намеси Стаич. Гласът му беше дрезгав, а дъхът му миришеше на хиляди пепелници.

— Къде са? Къде са Вуксан?

— Не мога да ви кажа.

— Но знаеш?

— Всъщност не знам. Намерих за по-умно да остана невеж.

— И по-безопасно — подхвърли Киш.

— Вярно.

— Не ти вярвам — рече Стаич.

— Много жалко — отвърна Френд.

— Определено.

Киш направи знак на колегата си да се успокои. Стаич запали още една цигара, запафка силно, докато се разгори, и я вдигна малко встрани от периферното зрение на Френд. Адвокатът почти усещаше паренето ѝ до ухото си.

— Ако се крият — каза Киш, — което явно правят, разбира се, от кого се крият? От нас?

— И от други.

— От нас няма нужда да се крият. Никой не иска повече убийства. Биха привлекли твърде много внимание.

— Понякога хората изчезват, което не е толкова неловко — отвърна Френд. — А и смъртта може да бъде отложена.

— Клиентите ти си имат други, по-големи проблеми. Доколкото ни е известно, скоро ще бъде издадена Червена бюлетина от Интерпол с техните имена. Това се случва, когато разпънеш старец в наши дни, освен ако не си от ИДИЛ.

Червената бюлетина представляваше молба за издирване, задържане и последваща екстрадиция на заподозрени. Тя представляваше съвременният вариант на плакатите „Търси се“, поставяни пред шерифските служби в американския Запад. Френд подозираше, че такава се очаква, но източниците му засега го успокояваха, че няма да стане толкова скоро. Не беше изключено Киш да има достъп до по-актуална информация, но се съмняваше. И все пак увереността му беше обезпокоителна.

— Има къде да отидат — каза адвокатът. — В страни, където не обръщат много внимание на червените бюлетини.

— Да, Северна Корея. Или Ватикана. Дали приемат комунизма или католицизма?

Киш се разсмя, но като видя, че никой не го последва, спря.

— Ако Интерпол не ги хванат, от ИДИЛ ще успеят — отбеляза той.

Явно знаеше за събитията в Париж. Това беше неприятно и отслабваше позициите на Вуксан в пазарлъка.

— А ако и ИДИЛ не го направят, ще се намери някой друг — продължи Киш. — И може би някой друг вече се е заловил за работа.

— Какво имаш предвид?

— Наистина ли смяташ, че французите са убили Алексей Маркович? Чувам, че когато полицията дошла, той вече бил мъртъв.

Френд беше адвокат и като такъв, надарен — или прокълнат — с известно самообладание, но не можа да прикрие факта, че за първи път чува новината.

— Вуксан не ти ли казаха? — попита Киш. — Ама разбира се, защо да ти казват — само да те тревожат. Току-виж си решил да ги оставиш сами да се оправят. Онзи холандец, Де Яхер, имаше приятели — от онези, които не си струва да ядосваш. А твоите клиенти направо ги вбесиха.

— Откъде знаеш всичко това?

Киш чукна с пръст по челото си.

— Здрав разум. Пък и се задават въпроси, търсят се сведения срещу възнаграждение. По улиците се хвърлят пари, само и само да се открият братята Вуксан. Скоро те ще допуснат грешка. Ще свият по неподходящата пряка, ще се качат в неподходящия влак, ще погледнат през неподходящия прозорец. Някъде ще звънне телефон и — пуф!

Киш направи жест с ръце, сякаш нещо се изпарява… или взривява.

— И какво означава всичко това за нас? — попита Френд.

— Означава, че в момента сте купувачи на пазар на продавачите. Спиридон и Радован искат да си купят спокойни старини в родината, където заповедите за екстрадиция се придвижват по-бавно от мъртвец. Тук те могат да доизживеят живота си, може би с нови имена, утешавайки се с мисълта, че Сърбия няма да влезе в Европейския съюз поне до 2025 г., а дотогава греховете им и да не бъдат простени, ще бъдат забравени. Заобиколени са от свои хора, които ще ги пазят от приятелите на холандеца. Струва ми се, че гаранциите за такова безоблачно съществуване си имат цена, да не говорим за допълнителна сума, заделена за добро поведение, в случай че Спиридон започне да бърка мислите и действията си.

— Колко? — попита Френд.

— Четири милиона евро плюс още два милиона в ексроу сметка, половината от които ще бъдат върнати на наследниците на всеки от тях след смъртта му минус двайсет процента такса. Ако Вуксан нарушат условията на споразумението, което най-общо означава да проявят каквито и да било признаци на агресия, парите ще се конфискуват, а те ще бъдат убити.

Този път Френд успя да не издаде мислите си.

— Ще трябва да го обсъдя с клиентите си.

— Имаш колкото време желаеш — каза Киш. — Ние не бързаме.

Стаич сложи ръка върху дясната ръка на Френд.

— А може просто да ни кажеш къде са — рече той с пърхащи клепачи.

— Да — съгласи се Киш, — може и така.

— Повтарям, че не знам — отвърна Френд. — Преместиха се чрез друг посредник, за да мога да работя, без да съм уязвим към натиск.

Пръстите на Стаич го стиснаха по-здраво. Френд усещаше как острите му нокти се забиват в кожата му.

— Въпреки всичко ти си уязвим и тук, и във Виена. Все едно какво знаеш.

Френд изчака да се успокоят. Бездруго нямаше избор. Накрая хватката на Стаич се отпусна. Междувременно Киш пак се усмихваше.

— Приберете се във Виена, хер Френд — каза той. — Поговорете с клиентите си. Ще чакаме с нетърпение отговора им.

Френд не помръдна от стола си.

— Има още нещо. Свързано е с Никола Мусулин.

— Знаеш ли, тъкмо щях да повдигна въпроса — рече Киш. — Мисля, че открихме нещо негово.

Той махна с ръка. Един от бодигардовете се приближи и сложи кадифена чанта върху масата пред Френд.

— Ако искаш, отвори я — продължи Киш, — но на твое място щях да приема на доверие, че е негово.

Френд взе чантата. Досега никога не беше държал откъсната глава, така че не можеше да каже дали е по-лека или по-тежка от очакваното. Просто глава.

— Ще поддържаме връзка — каза той.

— Не се и съмнявам — отвърна Киш.

Стаич само премигна.

Френд прекоси заведението и с облекчение видя, че Милое още го чака при бара. Двамата се отправиха към аудито, без да поглеждат назад. И двамата се страхуваха да не чуят приближаващи се стъпки.

* * *

Скрит зад затъмненото стъкло на мерцедеса, Хендриксен направи нови снимки на Френд и шофьора му. Щом аудито им потегли, Душан го попита дали да го последват, но детективът отказа. Искаше да види кой още ще излезе от заведението. След няма и две минути вратата се отвори и един бодигард огледа улицата, преди да пусне Матия Киш и Симо Стаич.

— Мамка му — изруга Душан, — махни фотоапарата.

— Те не ни виждат — каза Хендриксен.

— Не ми пука. Махни го.

Хендриксен се подчини. Беше снимал каквото му трябваше.

— Кои са тези? — попита той, докато Киш, Стаич и останалите се качваха в два буса BMW.

— Дяволи — рече Душан.

— Дяволи не съществуват. Само хора, които се държат като такива.

— Грешиш — възрази Душан, като запали двигателя. — Но на теб не ти се налага да живееш тук.

* * *

На задната седалка на аудито, където лежеше и главата на Мусулин, Френд си записваше номера на мерцедеса. Милое го беше забелязал малко преди да влязат в града. Френд си помисли, че Киш или Стаич може да са пратили някого да ги държи под око, но когато видя колата на излизане и шофьора вътре, размисли.

Милое пишеше нещо в тефтера си с дясната ръка, докато шофираше с лявата. Показа го на Френд. На листчето пишеше: „Не отивай в хотела“.

— Къде тогава?

Милое вдигна ръка, за да му покаже, че се е погрижил.

Пътуваха половин час, наситен с въртене и неразрешени завои, за да се уверят, че никой не ги следи, а накрая спряха пред хотел в предградията, често използван от източноевропейски туристи с ограничени финансови възможности. След малко Милое излезе с ключ в ръка. Извади пак тефтера си и написа: „Стой в стаята си“.

— Ами утре? — попита Френд. — Имам полет за Виена.

„Не от Белград. От Тимишоара“.

Това беше в Румъния — на около сто и шейсет километра, по груба преценка.

— Как?

„Ще те закарам“.

— Кога?

„В 5 сутринта“.

Френд му благодари. На рецепцията нямаше никого и той се прибра незабелязано в стаята си. Вътре имаше единично легло, неработещ телевизор и баня, смърдяща на човешки отпадъци.

Шест милиона евро. Братята Вуксан не разполагаха с такива средства. Пък и да можеха да ги набавят, това беше нечувана цена. Киш и Стаич ги искаха мъртви. Ако Френд се бе върнал в хотела си, копоите на Стаич щяха да го чакат там, за да го отвлекат и отстранят без много шум. А после Стаич щеше да запретне ръкави в някое смърдящо на оцет и жарена плът мазе.

Френд не мигна до сутринта, когато Милое дойде да го вземе. Усети известна сигурност чак след като минаха румънската граница, но се отпусна истински едва когато се качи на самолета на „Таром-Романиан Еър“ до Букурещ, откъдето щеше да продължи за Виена.

* * *

Що се отнася до кадифената чанта, Милое я занесе на вдовицата на Никола Мусулин.

Не изчака да я отвори.

Но чу писъците ѝ.

43.

Трийсет и една годишният Лука Билбия беше най-младият от помощниците на братята Вуксан в нощта, когато бяха убити Де Яхер и останалите. Знаеше само, че има една последна задача за изпълнение, свързана с насилие, след което щеше да получи бонус и възможност да търси работа другаде, ако поиска, ако не — можеше да се върне с тях в Сърбия, където Радован му беше обещал работа като личен шофьор и бодигард.

Подобно на Радован, Лука бе страстен читател и двамата споделяха обща страст към сръбската поезия от началото на XX век. Билбия беше завършил сръбски език и литература в Белградския университет и щеше да продължи с докторантура, но семейството му свърши парите и той се видя принуден да заработва прехраната си. За съжаление, работните места в столицата не бяха много, а в родното му село на изток, близо до дунавската граница с Румъния — още по-малко. В него имаше триста къщи, но едва двеста жители. Хората с амбиции или достатъчно отчаяние заминаваха да работят в чужбина — най-вече в Австрия, а другите оцеляваха както могат. Като много други сръбски села, и това ставаше само за старци, при това не съвсем. Билбия не искаше да се връща там, но и не беше сигурен, че предпочита да обслужва маси във виенски ресторанти или да разнася доставки в Берлин.

Тогава, благодарение на Живко Илич, който беше приятел на чичо му, получи място като охранител в един от клубовете на братята Вуксан в Амстердам. Няколко седмици се боричка с пияници, след което му възложиха да развозва проститутки при клиентите им. Билбия може да имаше сърце на поет, но то беше затворено в тяло на кечист. Харесваше новата си роля и проявяваше собственически инстинкт към младите жени, поверени на грижите му, което не го спираше да им причинява болка, когато се опитваха да скрият пари.

Шест месеца след идването си в Амстердам Лука помогна на Живко Илич да се отърве от труп. Жертвата беше дилър, започнал да черпи от собствените си запаси, поради което беше затънал в по-дълбоки дългове към Вуксан, отколкото можеше да се надява някога да изплати. Дадоха му последен шанс да се реваншира, като пренесе пратка с хероин от Амстердам до Брюксел. За съжаление, наркотичната параноя го подведе, че го преследват полицаи — или демони, облечени като полицаи, детайлите не ставаха ясни, — и той изхвърли всичките пет килограма в едно езеро край Брехт.

Илич и Билбия го проследиха до необзаведена стая в Матон, която първият лично декорира с кръвта на дилъра, докато вторият чакаше отвън в колата. Щом Живко приключи, той повика Лука да му помогне да нарежат трупа и да го натъпчат в черни чували, които щяха да изхвърлят на различни места из града. За съжаление, щом започнаха да режат ръцете, стана ясно, че дилърът не е толкова мъртъв, колкото си мислеха, но Билбия го довърши, преди да е вдигнал гюрултия. Досега не беше убивал. Преживяването му се стори мръсно, но интересно и по-късно написа стихотворение в модернистичния стил на Васко Попа.

Оттогава Билбия стана неделима част от йерархията на Вуксан, особено след като те превзеха пълния контрол върху всички операции в Амстердам. Получаваше заповеди и от двамата братя, но винаги консултираше нарежданията от Спиридон с Радован, преди да премине към изпълнение. По този начин се избягваше известно количество ненужно насилие, макар и с цената на безусловното доверие между Спиридон и Лука. Доверието допълнително се подрони от отказа на Лука да участва активно в изнасилването и убиването на жените в Амстердам. Нямаше против да причинява болка на жени, но теглеше чертата преди убийството, а и не беше изнасилвач. Сред гилдията минаваше за човек с принципи.

Не му хареса това, което видя в тайната квартира на Де Яхер. То го накара да се замисли над бъдещите си отношения с Радован. Знаеше, че полицията скоро ще направи връзка между убийствата и братята Вуксан, а оттам и с него самия. Изглеждаше му ужасно несправедливо. Той не беше наранил никого. Върза жените и по-късно помогна за приковаването на стареца към стената, но дотогава той вече бе мъртъв. Иначе казано, ролята на Лука се свеждаше предимно до шофиране и разчистване, което в неговите очи едва стигаше за условна присъда.

След смъртта на Никола Мусулин, когато ситуацията на братята Вуксан се усложни, Билбия реши, че този период от трудовия му стаж е приключил. Дискретно беше уведомил Радован Вуксан за решението си да напусне групата, докато се криеха във фермата на Гаврило Дражета. Тогава Радован сложи ръка на рамото му и прошепна:

— Не споменавай нищо на Спиридон и останалите. Засега оставаш един от нас.

— Защо?

— Защото обстоятелствата се промениха. Преследват ни и Спиридон може да възприеме желанието за напускане като крачка към предателството. В мига, в който му обърнеш гръб, ще заповяда да те убият. А Живко ще го направи, без да му мигне окото.

— Живко е мой приятел! — възрази Билбия и сам се изненада, че гласът му бе сподавен от емоция.

— Ти нямаш приятели. Дори аз не съм ти приятел.

— Тогава защо ми го казваш?

— Защото съм чел поезията ти. Ужасен поет си, но по-добре такъв, отколкото никакъв.

Затова Лука държеше езика зад зъбите си, а само след няколко часа събитията се завъртяха в негова полза. Радован надделя над Спиридон и взеха решение да разделят силите. Алексей Маркович бездруго беше на път към Париж, а на Лука казаха да се сниши, но да поддържа връзка. Радован му даде телефона на адвоката им във Виена, Антон Френд, и имейл адрес, който щеше да се проверява по четири пъти дневно. По негови указания Билбия се насочи на изток, към Прага, което не бе никак лошо: той винаги бе харесвал града и си мислеше, че ако се налага да се крие някъде, то поне да бъде на приятно място.

Порокът на Лука Билбия беше хазартът, но той не намираше удоволствие нито в самотното залагане, нито в играта пред екрана. Обичаше атмосферата в казината, вълнението на мъжете и жените, които наблюдаваха въртенето на рулетката и тръпнейки, чакаха обръщането на последната карта. Харесваше масите и мириса на нови тестета. Не го смяташе за недостатък на характера, защото имаше едновременно късмет и предпазливост, така че по-често печелеше, отколкото губеше. Но както всеки комарджия ще ви каже, късметът рано или късно се изчерпва и точно тогава човек става най-безразсъден.

В Прага не липсваха казина.

Нито пък хора, които се оглеждаха и ослушваха за Лука Билбия.

44.

Френд беше под душа, когато чу изписукването за нов имейл. Пътуването от Белград до Румъния и от там до Виена беше напрегнато и неприятно, но той почти успя да отмие Сърбия от кожата си. Въпреки това още потръпваше при мисълта колко малко оставаше да се превърне в пленник на Симо Стаич. Естествено, че щеше да им каже къде са Вуксан, да зареже преструвките и да признае всичко още при вида на горелката, но знаеше, че това нямаше да го спаси. Дългата му смърт щеше да бъде записана с телефон, но само за частна употреба. Убийството на австрийски адвокат на сръбска територия можеше да причини невъобразими неприятности на Белград, но изчезването му — не чак толкова. В някой момент, за да отклонят следите, щяха да открият документите му в някой публичен дом в Босна или Хърватия, може би пооцапани със собствената му кръв за повече достоверност.

Френд провери входящата си кутия, докато се подсушаваше с кърпата. Милое, бодигардът му от Белград, беше открил мерцедеса, който ги бе проследил от летището в града нямаше много шофьори на лимузини. Освен това беше убедил собственика да разкрие името на човека, наел колата: нидерландец на име Хендриксен, който прекарал нощта в „Радисън“ и хванал ранния полет за Виена на другата сутрин.

Френд наметна халата си и започна да издирва каквото може за този Хендриксен. Като всеки добър адвокат, още повече работещ в сивата зона на правото и морала, той имаше контакти в компании за кредитни карти, банки и правителството, включително в Министерството на външните работи на Австрия. След трийсет минути и трансфер на част от останалите средства на Вуксан се сдоби с копие от паспорта на Хендриксен. След час вече имаше адресната му регистрация в Нидерландия, извлеченията от банковите сметки и кредитните му карти, номерата на домашния и мобилния телефон, както и списък с част от клиентите му, защото Френд научи, че Хендриксен е бивш военен, работещ като частен детектив. Доходите му през последните години идваха предимно от три правни кантори, една от които специализираше в изкуството. Междувременно данните от кредитните карти показваха, че в момента е отседнал в хотел в Инерещат във Виена, където пребивава от няколко дни, с изключение на краткото си отскачане до Белград.

Френд чу стъпките на жена си на долния етаж и музиката по радиото. Вероятно тя си приготвяше джин с тоник, защото му беше време. Жена му се провикна да го пита дали иска нещо за пиене и той отвърна, че ей сега отива при нея. Трябваше да поговорят. Антон не обичаше вече жена си, но още хранеше привързаност към нея и не искаше да ѝ се случи нещо лошо — както заради нея самата, така и заради дъщеря им. Беше успял да се измъкне невредим от Белград, но това не означаваше, че е в безопасност. Не се съмняваше, че ръката на Киш и Стаич стига по-далеч от границите на страната, а и в Австрия не липсваха сърби. Ако имаха намерение да предприемат нещо срещу Вуксан, адвокатът си оставаше най-очевидният лост за оказване на натиск.

Ето защо Френд беше стигнал до извода, че докато братята Вуксан не разрешат проблемите си, най-добре би било да предприеме нужните стъпки, за да предпази себе си и семейството си. Дъщеря му беше на сигурно място в Лондон, където живееше с моминското име на майка си още откакто замина да учи право. Дори да се опиташе да се свърже с нея, за да сподели тревогата си, Пиа със сигурност щеше да му се изсмее, ако изобщо вдигнеше телефона. Във всеки случай надали щеше да се съгласи да промени нещо в ежедневието си само защото баща ѝ така казва, дори с риск за самата себе си. Антон подозираше, че по-скоро би умряла, само да му направи напук.

Жена му беше друго нещо; любовницата му също, като се замислеше. С Радка щеше да се занимава по-късно, въпреки че нямаше кой знае какво да стори, освен да я посъветва да бъде внимателна. Тя беше твърдоглава като дъщеря му — нищо чудно, като се имаше предвид близостта във възрастта им — и надали щеше да остави бутика си на някой помощник за повече от ден-два.

Така или иначе, мишената вероятно щеше да бъде семейството му: любовниците, колкото и да са прекрасни, бяха временни, семейството беше завинаги. Атавистичната част от мозъка му обаче се питаше как да действа, ако решат да използват Радка или Мина срещу него. Обективно погледнато, беше готов да се отрече от коя да е от тях или от двете заедно, за да спаси кожата си, която беше пряко свързана с кожата на Вуксан, а тях не можеше да предаде. Братята се намираха в изолация и бяха със силно отслабени позиции, но имаха достатъчно приятели. Ако ги издадеше на враговете им, бързо щеше да се разчуе и дните му щяха да бъдат преброени. Беше готов да се жертва само за Пиа, и то пак с разбираемо колебание…

Антон слезе долу и взе чашата от Мина. После я заведе в кухнята и десет минути разговаря тихо и сериозно с нея. Не ѝ разкри всички подробности, но ѝ каза достатъчно, за да разбере тя колко важно е да се махне за известно време от дома им. Учуди се, че Мина не се оплака и дори не го обвини за принудителното си изгнание. Просто сви рамене и по изражението ѝ стана ясно, че връзката им, такава, каквато беше, е стигнала до късния си край.

— Винаги съм знаела, че си изрод — каза тя. — Още от деня, в който те видях.

Интересно бе, че не използва думата unehrlich, която означаваше „непочтен“, а избра verkrümmt — уродлив, недъгав, като че ли низостта беше пропила толкова дълбоко личността му, че се проявяваше физически.

— От друга страна, може би и аз имам вина. Харесвах този начин на живот. И предпочитах да не питам откъде идват средствата за него.

Мина обходи с поглед кухнята.

— Не мисля, че някога повече ще спя под този покрив. Надявам се, разбираш защо.

— Да — отвърна Френд. Изведнъж си помисли колко нелепо звучи тази дума в края на един брак. Сега, когато тя най-после си тръгваше, единственото му желание беше да остане. Не беше толкова нещастен с нея, че да иска да живее сам, а знаеше, че и Радка рано или късно ще го зареже. — Не ми се иска да бях по-добър мъж, но наистина ми се ще да бях по-добър съпруг.

— Едното не може без другото. И двамата трябваше да го проумеем отдавна. — Жена му отпи от джина си. — Щастлив ли си с нея?

— С кого?

— С жената, с която се чукаш, когато не си с мен.

Той се замисли.

— Понякога, но винаги се чувствам виновен.

— Ти? Изненадваш ме.

— Да, аз. — Антон се почувства празен и уморен. — Ако оцелея, мисля, че ще сложа край на връзката ни. Предпочитам самотата.

— Така може би ще бъде най-добре за всички. — Мина стана. — Май е по-добре да си събера нещата.

— Къде ще отидеш?

— Мислех си за Лондон. Да видя Пиа.

Френд поклати глава.

— Аз не бих.

Погледът му ясно показваше защо.

— Господи!

— Има малък риск.

Тя го изгледа втренчено за миг, след което плисна съдържанието на чашата си в лицето му.

— Чуй се само! Малък риск! Говориш за детето си!

Той се избърса с чиста кърпа.

— Знам. Затова трябва да стоим далеч от нея.

Мина остави празната си чаша на масата и се наведе към него.

— Ако нещо ѝ се случи, лично ще те убия.

* * *

Мина имаше стара приятелка, вдовица, която живееше в Куфщайн в Тирол. Това бе красиво градче, а приятелката ѝ щеше да се радва на компания. Френд ѝ даде 20000 евро в брой от сейфа и я посъветва да не плаща с кредитната си карта и да не тегли пари от банкомати.

— Колко дълго? — попита тя, докато чакаше таксито си.

— Седмица, предполагам, или малко повече.

Истината беше, че не знаеше. Можеше никога да не свърши; не и докато Вуксан бяха живи.

— Ами ти?

— Аз не мога да напусна града. Имам ангажименти. Ще се преместя в апартамента над офиса.

Първите два етажа от сградата бяха дадени под наем на охранителна компания, която си беше платила и за монтирането на трезор в мазето. Освен това беше поела лъвския дял от цената на двойните врати на предния и задния вход и денонощно имаше поне един дежурен служител. Фирмата не специализираше в лична охрана, но Френд беше сигурен, че може да му препоръча бодигард, чиито услуги би наел за кратък срок. Освен това щеше да посъветва фройлайн Пихлер да отиде на гости на сестра си в Хелзинки, като поеме разноските по пътуването ѝ. Тя нямаше да иска обяснения и беше достатъчно умна, за да не пита.

Френд смяташе, че ако Киш и Стаич решат да го преследват във Виена, то ще бъде, след като са изчерпали всички други възможности. Колкото и сърби да работеха в града, това не беше Белград. Шансът да се измъкне невредим от Сърбия му даваше още малко време. Надяваше се, че Киш ще обуздае Стаич, докато чакат следващия ход на братята Вуксан. А ако Киш не успееше, Френд имаше още един неизигран коз.

Таксито дойде. Френд сложи чантите на жена си в багажника.

— Ще се погрижа за другите си неща, след като това отмине — каза Мина. — Имам наум адвокат за развода. Млада е и не се движи в твоите кръгове.

— Не се притеснявай. Няма да създавам проблеми. Имаш думата ми.

— Малко е късно за обещания, не мислиш ли?

Той неволно се усмихна и тя отвърна със същото.

— Май си права. — Антон пъхна ръце в джобовете си. — Толкова ужасни ли бяха годините, които прекарахме заедно?

— Ужасни — не, но голяма загуба на време.

— Освен Пиа.

— Да, освен нея.

— Знаеш, че като губя теб, губя и нея, нали?

Усмивката на Мина угасна.

— Ти отдавна изгуби и двете ни.

45.

Ейнджъл чакаше Пиа на един паркинг на улица „Кралица Виктория“, недалеч от офиса ѝ. Лакнер се появи само с дамската си чанта, както се бяха уговорили. За целите на версията, която трябваше да представят, нямаше как да вземе никакви дрехи и лични вещи, дори козметичен несесер. Тя беше дала на Ейнджъл списък с изискванията си, включително мерките си, и Розана се беше погрижила да купи достатъчно дрехи и тоалетни принадлежности за две седмици. Ейнджъл я бе уверил, че това е срокът според най-лошия сценарий, а Пиа го осведоми, че разполага със седмица и нито ден повече.

Розана седеше на волана на „Форд Галакси“, а Боб Джонстън — до нея. Лакнер бързо се качи на задната седалка и Розана запали двигателя. Бяха наели удобна къща на полуостров Лизард в Корнуол, в която имаше достатъчно провизии и средства за развлечение. Лакнер трябваше да се крие през цялото време, но имението имаше собствен плаж, а най-близките съседи бяха достатъчно далеч. Нямаше да може да вечеря в „Хелстън“ или да отскача за питие в „Грийнхаус“, но нямаше и да бъде изцяло затворена, макар и по своя воля. Що се отнася до работата ѝ, беше петък, което означаваше, че има цели три дни, докато се наложи да оправдае отсъствието си. Пък и едно обаждане, че е болна, щеше да бъде достатъчно. Дори Френд да възнамеряваше да провери фирмата, логично би било похитителите да се погрижат шефовете ѝ да не се тревожат.

С помощта на Ейнджъл Лакнер записа три видеосъобщения за баща си. Добра актриса беше; успяваше да излъчва едновременно страх и гняв към него, задето я излага на риск.

Лакнер натисна копчето на прозореца, за да го отвори.

— Ще ви видя ли отново?

— Само ако нещо се обърка — отговори Ейнджъл.

— Баща ми няма да се обади в полицията, ако това имате предвид. Не би ме изложил на допълнителна опасност.

— Е, това е само един от вариантите за объркване, но се радвам да го чуя.

— Залагам много на вас — каза тя.

— Както и аз — на вас.

Пиа прехапа устни.

— Не искам да пострада. Мразя го, но все пак ми е баща.

Ейнджъл тупна с ръка по колата и тя потегли.

— Нищо няма да му направим — каза той. — Обещавам.

А наум добави: „Вероятно няма и да се наложи. Ако предаде Вуксан, някой друг ще свърши тази работа“.

46.

Френд стоеше в спалнята, която бе делил толкова години с жена си. Помъчи се да си спомни последния път, когато се бяха любили тук — или където и да било — но не успя. Имаше, разбира се, възможност да спят в отделни стаи, но този въпрос не бе повдиган. Може би дори при това положение не им се искаше да остават сами в мрака.

Въпреки бързината, с която Мина бе събрала багажа си, в стаята не цареше хаос. Виждаха се само неговите вещи. Напълно в неин стил: да изреже толкова ефективно всички следи от съществуването си. Когато разводът приключеше и раздялата станеше окончателна, щеше да изглежда така, сякаш никога не бе присъствала в неговата история. Може би щяха да се срещнат на сватбата на дъщеря си — ако Пиа намереше време да се омъжи и, естествено, го поканеше на церемонията. В противен случай никога повече нямаше да се срещнат, докато някой от тях не се споминеше и другият не застанеше със сухи очи в църквата, за да преразкаже някаква версия на живота им за пред паството.

Мобилният му телефон иззвъня. За миг го обзе надежда, че е Мина, но номерът беше скрит. Вдигна, за да се разсее от мислите си.

— Адвокат Френд — каза гласът в ухото му. — Матия Киш е.

Френд се приближи странично до прозореца и дръпна с един пръст пердето. Нямаше да се учуди, ако видеше Киш или Симо Стаич на портата, но улицата беше пуста.

— Да?

— Много внезапно си заминахте.

— Бях притеснен за сигурността си.

— Не ви виня. Дори се възхищавам на куража ви да дойдете в Белград. Малцина адвокати биха рискували живота си заради клиентите си. В този смисъл, намирам, че вие сте чест за професията си. Може ли да бъда честен с вас?

— Ще се радвам.

— Като споменах клиентите ви, с колегата ми се оказахме на различно мнение как следва да процедираме оттук нататък. Различни характери сме. Симо е импулсивен и склонен към крайни решения. Първо действа, после мисли. Понякога се страхувам, че изобщо не мисли. Разбирате ли?

Проблемът на Киш, замисли се Френд, беше, че се е родил с десет години закъснение. Имаше време, когато личности, очевидно замесени с подземния свят, все още бяха избираеми в Сърбия — и много други части от бившия съветски блок — но вече не беше така и му се налагаше да работи чрез други. Но той безспорно владееше езика на политиците и много внимаваше да не каже по телефона нещо, което би имало негативни последици в съда.

— Дотук не ми е трудно да ви следя.

— Аз, от друга страна, съм по-предпазлив човек. Същото важи и за много от моите познати. — Политическите съюзници на Киш несъмнено биха предпочели да удържат разгарянето на епидемия от убийства, намекващи за подкрепа от държавата. — Смятаме, че вашите клиенти не могат да се върнат у дома. Те са замърсител, носители на дълбока нестабилност. Не може да се вярва на думите им и дори изрични доказателства за добрата им воля няма как да компенсират недостига на доверие.

— Защо тогава предложихте вариант?

— За да видим дали вие — или те — ще захапете стръвта. Но крайният резултат щеше да бъде същият. Предполагам, знаете какво имам предвид.

— Само дето вие и вашите приятели щяхте да се сдобиете със значително богатство.

— Не и в сравнение с това, което ще получим с достъпа си до Европейския съюз. По наше мнение ползите от допускането на вашите клиенти в страната не оправдават рисковете. Не ни трябват повече съсипани ресторанти в Белград.

— Но вашият приятел не споделя това виждане.

— Не, той иска да има пари и да се забавлява. Трудно му е да приеме идеята за отложеното удоволствие.

— А осъзнава ли, че времето му изтича? Ако достъпът до Европейския съюз, както казвате, обещава охолство и възможности, грубата престъпност ще даде неминуема жертва. Дори руснаците поддържат привидна законност.

— Тази конфронтация със Симо трябва да остане за друг път — предпазливо рече Киш.

— Чакам с нетърпение резултата с подробности. Надявам се на цветни снимки. И да не страда повече, отколкото заслужава.

— Ако искате, мога да го предам на въпросния индивид.

— Както желаете — отвърна Френд. — Той бездруго не ме харесва особено. — Стараеше се да звучи нехайно, но потрепването на гласа го издаваше. Едва се беше измъкнал от ноктите на партньора на Киш. — И какво следва сега?

— Вашите клиенти имат една седмица да се махнат от Европа. В противен случай перспективите им ще бъдат рязко ограничени.

Интересен начин да се представи смъртна присъда, помисли си адвокатът.

— Трябва да го обсъдя с тях. Те се надяваха на нещо по-близо до дома.

— А аз си мислех, че с радост ще заминат. Както споменахме по време на вечерята, ние не сме единствените, които ги приемат като тежест.

— Мога само да повторя, че ще говоря с тях.

— Вярвам във вашата убедителност, хер Френд, особено като се има предвид, че собствената ви съдба е тясно свързана с тяхната. Ще чакам новини от вас.

Киш затвори и Френд остави телефона. Беше влажен от потта на ръката му. Една седмица. Можеше да е достатъчно, ако успееше да убеди Спиридон, но неговото съгласие щеше да реши само един от проблемите. Оставаха последиците от осуетеното предаване на сирийците, но те можеха да се уредят с пари. Френд беше сигурен, че братята разполагат с неизвестни нему авоари, защото Радован беше достатъчно умен, за да не пилее пари. Известно количество в брой несъмнено щеше да уталожи гнева на ислямистите.

Но ако Киш беше прав за това, че приятели на Де Яхер търсят отмъщение за смъртта му, то убийството на Алексей Маркович в Париж ставаше още по-тревожно. Който и да го беше направил, нямаше да спре дотам, а това означаваше, че двамата Вуксан и всички около тях са още в опасност. Този проблем нямаше да се реши нито с емиграция, нито с парични компенсации към мъже с ризи без вратовръзки. Тук щяха да са нужни по-преки действия.

Френд отново погледна снимката на Хендриксен. Време беше да разбере кой точно върви по петите на Вуксан.

47.

Луис пътуваше с влака от Париж към Прага. Беше дълго, но поносимо благодарение на удобствата на първа класа и мисълта, че винаги може да прибегне до последния пистолет „Рорбаух“, без да се притеснява от неудобни въпроси. Първият, който използва за убийството на Алексей Маркович, вече лежеше на дъното на Сена, а японските му гости трябваше вече да са се отървали от другите два.

Луис не разговаря с никого по телефона, докато пътуваше, а между Париж и Франкфурт спа. През останалата част от пътя редуваше вестници и „Последният мохикан“ на Джеймс Фенимор Купър. Имаше смътен спомен за адаптация под формата на комикс, която беше виждал в детските си години, но това беше възможно най-лошият отговор на въпроса на Ейнджъл дали е чел романа. Сега трябваше да коригира невежеството си.

Откакто Ейнджъл се разболя, Луис се сдоби със списък на стоте най-велики произведения на световната литература. Струваше му се, че върви добре, стига да не гледаше много-много други списъци. Не можеха ли изисканите критични умове да постигнат единодушие по въпроса, та човек спокойно да се заеме с попълването на пропуските в културата си, без да се страхува, че в шубраците дебнат нови пропуски. С това темпо можеше никога да не приключи с четенето.

Вече се беше мръкнало, когато влакът най-после пристигна в Прага. Луис си беше запазил стая в хотелче в Мала Страна, на една от малките улици близо до остров Кампа. Взе си душ, преоблече се и се чу с Ейнджъл и Хендриксен. Вечеря сам в „У Модре Кахнички“ на „Небовидска“, където преди години беше сядал с Паркър и Ейнджъл. Тогава не би се обзаложил за шансовете им да оцелеят, но ето че някак си и тримата бяха живи.

Светът, помисли си той, е пълен с изненади.

* * *

На другата сутрин Луис се срещна с човек на име Мост в приземния бар на хотел в Стария град. Формално заведението отваряше чак в пет следобед, но за Мост се правеха изключения. Прякорът му не беше случаен и той се гордееше с умението си да установява връзки — най-често между хора, търсещи нещо нелегално и въпросното нелегално нещо. Добре го описваше и във физическо отношение: както веднъж отбеляза Ейнджъл, Мост можеше да стъпи на единия бряг на Вълтава и да стигне с ръце до другия. Имаше масивна фигура и макар вече прошарен и снабден с бастун, още изглеждаше внушително.

— Харесва ли ти мястото? — попита той, като се настани на един кожен диван.

Барът се казваше „Черният ангел“. За последно Луис бе идвал в Прага, за да търси една статуя или същество, зависи от вярванията — наречена Черния ангел. Като се имаше предвид броят на последвалите трупове, изборът на заведение изглеждаше забавен повече за Мост, отколкото за Луис.

— Определено има атмосфера — отвърна той.

— Като пещера е. И е тихо. По-късно ще напъплят туристите. Сега сме само ние.

— Английският ти се е подобрил.

— Ходих на уроци. Човек трябва да се нагажда към времето, а времената сега изискват добър английски. Едно питие?

— Рано ми е. Само кафе.

Мост изглеждаше разочарован. За да компенсира въздържанието на Луис, поръча два коктейла за себе си. Барманът ги донесе бързо, заедно с кафето, и ги остави насаме.

— Какво е станало с крака ти? — поинтересува се Луис.

— Артрит. Наследствено е. — Мост пробва и двата коктейла, превръщайки ги в един коктейл в две чаши. — Освен това ме простреляха. Отдавна беше, но също не ми се отрази добре.

— Не се учудвам.

Луис добави мляко към кафето си, но побутна захарта настрани.

— Чух, че и теб са те простреляли, не толкова отдавна.

— Така е.

— Боли ли?

— Тогава или сега?

— Сега, естествено. За тогава е ясно.

— Малко.

— Когато мъже като нас казват „малко“, това значи „много“. Трябва да пиеш повече.

— При теб помага ли?

— Още не, но сигурно не пия достатъчно. С удоволствие ще експериментирам, докато нацеля дозата. Как е Ейнджъл?

— И него го боли.

— Куршум?

— Рак.

Мост направи гримаса.

— Съжалявам.

— Изрязаха повечето, останалото отровиха. Ейнджъл, за щастие, не пада лесно.

— Тогава dobré zdravi — каза Мост, като вдигна и двете чаши. — Доколкото може.

— Наздраве — отвърна Луис със своята чаша. — Намери ли Билбия?

— Не беше трудно. — Мост извади снимка на Лука Билбия от джоба на якето си и я сложи на масата. — Харчи пари, което винаги изважда човека на показ, въпреки че този специално харчи както и където трябва, така че не бие на очи.

Луис погледна снимката отблизо. Определено беше Билбия.

— Къде е направена?

— В казино в Збраслав, на юг от града. Много дискретно място. Наел е къща наблизо, услуга от собствениците на казиното.

— Сам?

— Съвсем сам. Но има един проблем.

— Винаги има.

Мост извади още пет снимки. На тях се виждаше нещо, напомнящо повече на бункер: едноетажна сграда с тесни прозорци, оградена с висока стена. От южната страна на оградата имаше порта за автомобили, водеща към по-малък вход за къщата.

— Тук ли живее? — попита невярващо Луис.

— Признавам, не прилича на дома на човек, който се чувства в мир със света.

Той почука по най-горната снимка със сламката си.

— Виждаш ли това? Камери на вътрешните и външните стени. Има лампи със сензори за движение и аларма, свързана директно с частната охранителна система на казиното. Вратите са от закалена стомана. Дори токът да спре, къщата има резервен генератор, а всяко прекъсване веднага задейства аларма. Казиното може да повика полиция, ако реши. Осведомиха ме, че имат споразумение с тях.

Мост му подаде още една снимка: трима мъже около петдесетте, единият насочил оръжие срещу обектива.

— Новакови. Казиното е тяхно, а къщата на Билбия е един от петте имота в близост, които поддържат за важни клиенти — от онези, които предпочитат да не отсядат в хотели. Дават ги под наем и на хора, които имат проблеми със сигурността, включително временни неприятности с врагове или със закона.

— А договорката с полицията, за която спомена?

— Полицаите не задават въпроси, стига да не им създават проблеми. Някои дори заработват допълнително като охрана, официално или неофициално. Виждаш ли тук? — Мост посочи северния край на къщата. — Това е павилионът на охраната. Постоянно има двама души, които се сменят на четиресет и осем часа. Външната порта се отваря, колата влиза, камерата проверява пътниците и едва когато бодигардовете останат доволни, че всичко е наред, се отваря вратата към основната сграда. Охраната проверява всички доставки и лично ги внася — храна, вино, жени, каквото пожелае гостът.

— Оръжия?

— Автомати „Хеклер и Кох“, пистолети „Фантом“. Но дори да бяха въоръжени с чакъл, няма начин да се разправиш с Билбия в къщата. И да успееш да проникнеш, ще бъдеш обграден. За да се измъкнеш, ако изобщо имаш шанс, ще трябва да убиеш полицаи, а това никой не желае, включително аз.

— Той трябва да излиза от време на време.

— Само до казиното. Яде, залага, понякога води жена в стаите горе, после се връща в къщата.

— Да позная — не пътува сам.

— Предпочита да шофира, наел е това „Ауди ТТ“ от втората снимка, но винаги идва придружаваща кола от казиното заедно с полицейски автомобил. Една кола отпред, една отзад, по средата — Билбия.

— А казиното?

— Не се допускат оръжия, поне за гостите. Има детектори за метал и ръчни скенери. Колите се паркират под земята, така че няма да се добереш лесно до аудито. Също като в къщата, трудно ще го убиеш в казиното, макар и не невъзможно. Мъчното ще бъде да избягаш. Зависи колко силно желаеш смъртта му.

— Много силно.

— Той рано или късно ще допусне грешка. Въпрос на време и търпение.

— Нямам много и от двете.

— Можеш да го възложиш на някого.

Луис го изгледа втренчено.

— Или пък не — добави Мост.

— Покажи ми пътя от къщата до казиното.

За радост на Луис Мост не отвори Google Earth на телефона си, а разгърна карта на района. Чехът също не обичаше да оставя електронни следи.

— Ето го имота — каза той и отново използва сламката си като показалка, — а тук е казиното. Разстоянието е 3,2 километра, все по частни пътища в земите на Новакови.

— Значи там е най-уязвим.

— Не — поправи го Мост, — не е уязвим. Трябва да стигнем дотам незабелязано, което означава да се изплъзнем на камерите и сензорите, после да намерим удобно място за засада и път за отстъпление. Освен това говорим за четирима въоръжени мъже, поне двама от които полицаи, плюс самия Билбия. Още веднъж ти напомням, че не се занимаваме с акции, включващи престрелки с полицията.

— Не визирах престрелка.

— А какво, РПГ? Нямаш грижи, мога да ти доставя гранатомет. Ще отвори аудито като консерва и ще пръсне Билбия на парчета. Но пак ще ни подгонят въоръжени мъже, че и други ще им дойдат на помощ. Няма да се измъкнем живи.

— И за РПГ не мислех.

— Какво тогава? Ще се молиш на Господ да го порази с гръм?

Луис върна снимките на Мост.

— Да. Точно това смятам да направя.

48.

Френд се свърза с братята Вуксан от телефон с неизползвана сим карта от запаса, който поддържаше за спешни случаи. С Радован се бяха разбрали никога да не използват една и съща карта за връзка помежду си повече от няколко дни и бяха разменили по криптиран имейл списъци с наличните номера, за да се разпознават.

Адвокатът беше събрал една чанта багаж, готов да се премести в апартамента над офиса. Там имаше няколко ката дрехи, предимно ризи и бельо, резервен костюм и основни тоалетни принадлежности, но нямаше да стигнат за сегашните му нужди. Не би се върнал у дома, докато проблемът с Вуксан не бъде решен, а шансовете предложеното решение да удовлетвори когото и да било от братята изглеждаха все по-нищожни.

— Е? — попита Радован, когато вдигна.

— Не можете да се приберете у дома. Освен това ми дадоха ултиматум. Имате една седмица да напуснете Европа или да си понесете последствията.

Радован замълча.

— Спиридон няма да се съгласи — каза той накрая.

— Тогава, с цялото ми уважение, Спиридон ще загине.

* * *

Час по-късно Живко Илич чакаше Френд в кафе-ресторант „Корбаци“ на Музеумплац. Скромната външност прикриваше съвсем различен интериор, включително куполовиден таван с ориенталска мозайка. Илич не изглеждаше на място сред множеството от туристи и виенчани, но по принцип не беше лесно човек да си представи къде би изглеждал на място, освен може би под някой камък. Френд така и не успя да го хареса, но за щастие, контактите му с него бяха ограничени.

Илич, колкото и да беше странно, не беше сам. Срещу него седеше момиче в тийнейджърска възраст и пиеше горещ шоколад. Лицето ѝ беше скрито от качулката на черния суитшърт с надпис на поредната банда, за която Френд не беше чувал, но беше сигурен, че би намразил от раз. Никое момиче, помисли си той, нямаше работа да се върти около Живко Илич, освен ако работата му не беше да се върти около типове като него. Той се приближи и седна на стола от дясната страна на сърбина, но тийнейджърката не вдигна очи.

— Не очаквах компания — отбеляза адвокатът. — Коя е младата дама?

Едва сега момичето го погледна изпод качулката си. Френд изпита непреодолимо желание да стане и да си тръгне, да зареже и братята Вуксан, и собственото си съществуване, само и само да се скрие от твари като тази. Това не беше никаква тийнейджърка, само гротескно подобие на такава. Очите ѝ бяха зачервени и стари, зъбите — пожълтели, а осеяната с фини бръчици кожа напомняше на гниещ плод. Безцветните ѝ, островърхи нокти навяваха обезпокоителна асоциация със Симо Стаич. Френд беше обзет от дълбоко усещане за липса: на чувства, на морал, дори на добро и зло, сякаш нейната старост и другост се надсмиваха над тези идеи. Със същата сила човек би могъл да очаква подобни висши функции у паяк или скорпион, изобщо същества, които практически не са се променили от праисторията насам.

— Това е Зоря — представи я Илич.

Ето я значи вещицата на Спиридон. Френд не беше обърнал голямо внимание на намеците на Радован, приемайки я за поредния каприз на брат му и един от множеството признаци на вродения му примитивизъм. Сега, когато най-после я срещна лично, Френд признаваше, че е грешал. Спиридон Вуксан може да беше суеверен селяк по рождение, но в случая лековерието му беше простено. Зоря беше unheimlich[17]. Век по-рано самият Френд би дотърчал от покоите си на „Бергасе“ само и само да я зърне с очите си.

— Беше ли предпазлив? — попита Илич.

— Така мисля. Но аз от самото начало бях против тази среща. Можеше да организираме предаване.

— Спиридон настояваше. Аз само изпълнявам заповеди.

Спиридон, не Радован. Интересно и притеснително.

— Каза ли защо?

— Не съм го питал. Затова му се казва „заповед“.

Дойде сервитьорът и Зоря отново скри лицето си. Френд поръча чай, който не му се пиеше, и сложи един сгънат брой на „Дер Щандард“ на масата. Вътре имаше снимка на Хендриксен и плик с банкноти по 100, 200 и 500 евро — общо 10000. Според предварителната уговорка Илич трябваше да вземе вестника на тръгване.

Френд усещаше, че Зоря се взира в него, но се стараеше да не я поглежда. Тя миришеше на комбинация от сухота и влага, като стара пещера, в която някога е текла вода.

Сервитьорът донесе чая. Илич гледаше хората, които се разхождаха по двора, и прелъстяваше с очи по-хубавите момичета. Френд си помисли, че когато и да се пресели този индивид в отвъдното, все ще е късно.

— Казваш, че Хендриксен е бивш военен? — попита сърбинът, без да откъсва поглед от младата плът.

— Служил е на Балканите. Батальонът му е бил в Сребреница.

— И сега изкупва стари грешки?

— Кой знае?

— Трябва да разберем. Зоря ще го пита.

— А Спиридон? Някаква промяна в позицията му за Белград?

Илич сви рамене.

— Радован се мъчи да му налее акъл, но Спиридон не вярва в бягството.

Френд се потри с пръст между веждите и затвори очи. Като цяло беше имунизиран срещу главоболие, освен в крайни ситуации, но сега усещаше наближаващия пристъп.

— А ти… ти в какво вярваш? — попита той поради липсата на по-уместен въпрос.

— Пари. Мацки. В какво друго?

— Бог? — предложи Френд почти на шега.

Макар да бе минало толкова време, още му беше трудно да помири преданата вяра на тези мъже в сръбското православие с ищаха им към садизъм и убийства. Илич обаче прие въпроса сякаш на сериозно.

— Зоря казва, че има съществувание отвъд това — каза той, — а тя не лъже. Но дори да е права, когато умра, няма да видя Господ, или поне не за дълго. Ти също, така че не се мъчи с механиката на Неговото съществувание.

Френд усети натиск върху дясната си ръка: показалецът на Зоря пишеше с нокът букви върху вените му. П-И-А.

Пиа.

— Това е името на дъщеря ти, нали? — попита тя.

Гласът ѝ беше твърде дълбок, твърде хриптящ.

— Да. От Спиридон ли го научи?

— Спиридон не е споменавал за нея, Радован също. Искаш ли да ти разкажа повече?

— Не.

Тя не му обърна внимание.

— Мога да ти кажа, че повече няма да я видиш.

— Не мисля, че искам да водя този разговор.

Зоря одраска опакото на дланта му с нокът и той бързо дръпна ръката си. Илич се изхили.

— Има всякакви номера — рече той. — Но не бих ѝ позволил да те тормози.

Зоря изсъска насреща му. Беше типичен пубертетски жест, но някак лишен от злоба. Създанието сякаш харесваше Илич или поне не го мразеше много. Според Френд това не говореше добре за нито един от двамата.

— Открили са Фуад — каза Илич.

На Френд му трябваше секунда да си спомни името: Фуад, изчезналият мъж от Париж, онзи, когото Радован подозираше, че е предал двамата сирийци на френските власти. Адвокатът знаеше за дейността на братята Вуксан, свързана с трафика на хора и най-вече придвижването на скъпоструващи индивиди, но както в много други отношения, успяваше да се дистанцира от подробностите. За съжаление, този лукс му беше отнет. Ако го бяха питали, щеше да ги посъветва да не се занимават със заподозрени терористи. И все пак беше потискащо, че изобщо би му се наложило да даде такъв съвет.

— Кой го с намерил?

— Вероятно турците. Измъчвали са го до смърт в едно мазе в Марсилия.

— Как реагира Радован?

— Свърза се с турците чрез посредник. Изглежда, Фуад е твърдял, че е действал сам с някакъв американски агент, и изцяло е оневинил Спиридон и Радован за провала на операцията.

Агент от американското разузнаване: любопитно. Нима американците бяха подали сирийците на френското разузнаване? Не беше в стила им да се отказват с лекота от трофеите, но във Вашингтон цареше нов ред. Заговорите на ислямистите не бяха така интересни, както маневрите на китайците и белите на руснаците.

— Добра новина — отбеляза Френд.

— Не достатъчно, за да ни освободи от отговорност, задето сме се доверили на Фуад. Турците още си искат кръвнината.

— Значи трябва да им платите.

Илич го изгледа така, сякаш го мислеше за малоумен.

— Това нищо няма да промени. Турците вече знаят, че не са ни останали приятели. Иначе нямаше да посмеят да посегнат на Фуад. Ако им платим, пак ще убият за назидание. Ако не им платим, ще ни убият за това, че не сме платили, и за назидание. Затова няма да платим.

— Но те ще продължат да ви търсят.

А наум си помисли: „Ами аз? Какво ще им кажа, ако или когато стигнат до мен?“.

— Работим по въпроса.

Илич потупа Зоря по рамото. Тя стана и пристегна връзките на качулката си.

— Предай на Радован, че утре вечерта ще го потърся пак — каза Френд.

Сърбинът кимна и даде знак на спътницата си да вървят.

— Отиваме да си поговорим с един холандец.

Зоря обаче не помръдна.

— Чакай — прошепна тя.

III

Вчерашните дни крачат до мен, без да изостават, и като сиви лица надничат над рамото ми.

Уилям Голдинг, „Свободно падане“

49.

Гаврило Дражета се върна вкъщи с хляб, плодове, пресни наденици и бутилка „Сект“, която да сподели с жена си по случай годишнината от сватбата след няколко дни. Може би дори част от съседите щяха да се присъединят към наздравицата — Istvan und Willa, Zum Wohl! — въпреки че Ищван всъщност не съществуваше и следователно бракът му, бил той и щастлив, беше чисто и просто лъжа. Ала измислицата се беше превърнала в действителност, защото той вече мислеше за себе си повече като за Ищван Адами, отколкото за Гаврило Дражета, чиито престъпления — ако наистина бяха престъпления, защото той би поспорил по въпроса — изглеждаха като деяния на друг човек или сънища за алтернативна реалност. Ако някой закачеше Ищван Адами на детектор на лъжата и му изброеше прегрешенията на другото му аз, той вероятно щеше да изиграе достоверно за самия него объркване и спокойно да премине теста.

Така или иначе, малцина в Касел имаха желание да говорят за конфликти, независимо дали от близкото или далечното минало. През 1943 г. съюзническите бомбардировачи бяха разрушили по-голямата част от града; после каквото оцеля, беше ремонтирано, каквото не — построено отново из основи. По тази причина жителите му имаха двойствено отношение към изпитанията на войната. А и кой заслужаваше да бъде съден за грешките си само в очите на другите? Ако това беше мярата на закона, никой нямаше да бъде невинен. Човекът беше нещо повече от сбора на своите несъвършенства. Това би казал Гаврило Дражета пред разследващите от ООН, ако бяха успели да го завлекат пред един от своите трибунали, но всъщност Гаврило Дражета вече не съществуваше. Сега имаше само Ищван Адами — мъж, който обичаше жена си, грижеше се за животните, помагаше на съседите си и участваше в местни доброволни организации в полза на старците и бедняците. Водеше безупречен живот, макар и под чужда сянка.

Ала след гостуването на братята Вуксан призракът на Гаврило Дражета доби нови очертания. Не можеше да обърне гръб на старите си другари, когато се нуждаеха от него, но много му се искаше да не бяха прекрачвали прага му. Всеки контакт оставяше диря, а дирята можеше да бъде проследена. След като си тръгнаха, започна да носи малкия си пистолет „Валтер“ в джоба, защото не се знаеше кой може да го потърси.

Натоварен с покупки, той влезе в дома си през кухнята и извика жена си по име. Остави пакетите на масата и изпъна рамене. Отдавна бе на крака, а не беше свършил и половината си работа за деня, но възнамеряваше да подремне малко, преди да се погрижи за кравите.

Първият удар по главата го прати на пода.

Вторият — в небитието.

50.

Хендриксен получи имейл от Ейнджъл, който го уведомяваше за предстоящото си пристигане във Виена и потвърждаваше, че похищението на Пиа Лакнер в Лондон е протекло по план. В замяна Хендриксен сподели с Ейнджъл и Луис снимките от Белград заедно с информацията за основните действащи лица, придобита от шофьора му. Макар да нямаха достъп до проведения в ресторанта разговор, можеше да приемат, че Френд се е опитвал да договори условията по връщането на братята Вуксан в Сърбия. Трансакциите по кредитните му карти показваха, че е предпочел да се прибере в Австрия през Румъния, въпреки че имаше двупосочен билет за директния полет Белград — Виена. Или му беше изникнал внезапен, неотложен ангажимент в Тимишоара, което не звучеше много вероятно, или преговорите с Киш и Стаич не бяха минали добре, следователно Вуксан не разполагаха с убежище в Сърбия и оставаха уязвими.

Хендриксен наблюдаваше Френд от „Аркитектуренцентрум“. Адвокатът излезе от кафене „Корбаци“ и се отправи към метростанцията. Беше пристигнал с две различни таксита, а част от пътя дори мина пеша, вероятно с надеждата да се изплъзне от евентуални преследвачи, но Хендриксен беше достатъчно обигран, за да не изгуби плячката си заради такива семпли маневри.

Френд носеше куфарче и малък сак. Хендриксен се притесняваше, че може да планира нов полет, но липсваше движение по кредитните му карти. Въпреки големите прозорци на заведението събеседниците на адвоката бяха седнали така, че не можеше да ги види, а не искаше да рискува да го забележат вътре. Знаеше само, че Френд е бил на една маса с двама души, единият от които наглед младо момиче. Доколкото му беше известно, хората на Вуксан нямаха навика да се мотаят с тийнейджъри — или ако го правеха, то не беше от морални подбуди. Детективът направи няколко снимки с телефона си, но разстоянието беше препалено голямо и лицата не се виждаха ясно.

Ако Ейнджъл или Луис бяха там, можеха да си разделят наблюдението. При сегашните обстоятелства трябваше да проследи или адвоката, или мъжа и момичето. До момента беше излязъл само Френд и ако почакаше още малко, можеше да изгуби и него. Рискува да хвърли бърз поглед в „Корбаци“, но не видя и следа от другите. Реши да тръгне след адвоката.

По-късно, докато умираше, щеше да заключи, че преценката му е била грешна.

* * *

Зоря и Илич излязоха заедно от тоалетната. Привлякоха един-два любопитни погледа, но никой не каза нищо — това все пак беше Виена.

— Вече е безопасно — рече Зоря. — Чувството изчезна.

— Имаш ли представа какво го предизвика?

— Опасност, но може би трябва да оставим Хендриксен за малко.

На Живко Илич това му стигаше. Той не беше скептик като Радован. Родът му идваше от Неготин в Източна Сърбия и беше израснал сред власи. Семейството му се обръщаше към тях в трудни моменти: кога да търсят работа, да приемат ли предложение за брак, ще свърши ли лошият им късмет. Спомняше си погребението на майка си и възрастните жени, насядали в бдение край отворения ковчег, защото се знаеше, че безскрупулни хора понякога пъхват под трупа малка вещ, принадлежаща на враг — ключ или копче — за да го омагьосат. Предметът биваше заровен заедно с мъртвеца и малко след това прокълнатият също умираше.

Мнозина биха се изсмели на подобни суеверия, но Илич не беше толкова глупав. Зоря не позволяваше да се ровят в миналото ѝ, но със сигурност имаше нещо общо с влашките вещици, което беше достатъчно. Живко се грижеше за момичето и се надяваше то да му отвръща със същото. До момента нещата като че ли бяха взаимни.

— Е? — попита той.

— Адвокатът крие нещо.

— Предателство?

— Не. Не беше толкова силно и не е нещо ново. Отпреди години е. Но е уплашен и решителността му се огъва.

— Това ли ще кажеш на Спиридон?

— Ще кажа на Спиридон това, което трябва да чуе.

— А ако пита мен?

— Ще му кажеш, че не съм споделила нищо с теб.

Те продължиха по пътя си.

— Това, което каза на Френд за дъщеря му… — поде Илич.

— Да?

— Вярно ли беше?

— Чувал ли си ме някога да лъжа?

— Не.

Прекосиха Музеумплац, без да привлекат внимание. Зоря щеше да усети.

— Ами аз? — попита Илич.

— Какво ти?

— Аз също имам дъщеря. Ще я видя ли отново?

Катарина беше на осем. Живко и майка ѝ не останаха дълго заедно, но той редовно пращаше пари и виждаше детето, когато може. Струваше му се, че открива част от себе си в мургавото ѝ лице, но никой друг не го забелязваше. Може би така беше по-добре за нея. Живко Илич не би пробил на модния подиум.

Зоря спря.

— Наистина ли искаш да ти кажа?

— Мисля, че да.

Тя протегна ръка и хвана дясната му китка в лявата си длан. Затвори очи и я стисна. Хватката ѝ беше много твърда и много студена. След малко се поотпусна и Зоря отвори очи.

— Не. Няма.

Илич кимна.

— Така и предполагах. Ти не си единствената, която има предчувствия за лош късмет.

— Съжалявам, Живко. Ще ми се да беше другояче.

Зоря пусна ръката му. Той погледна отпечатъците от пръстите ѝ върху кожата си. Чакаше да избледнеят, но те стояха там като следи от изгаряне.

— Не съм те питал досега… но виждаш ли, сещаш се, момента?

— На смъртта ли?

— Да.

— Не, не го виждам.

— Как тогава си сигурна?

— Виждам сенки, облаци. Приближават се, докато не погълнат човека.

— А не се ли случва понякога да се разпръснат?

— Случва се. Виждала съм болни да оздравяват и сенките да се отдръпват, но винаги са там. Никога не си отиват. Сенките идват с нас, когато се появим на света, и ни провождат, когато си тръгваме.

— А моите?

— Твоите са много близо и много черни.

— Ами Спиридон и Радован?

— Не мога да ти кажа, но ти няма да остарееш, Живко.

— Не като теб.

— Не като мен.

— Може ли да те питам още нещо?

— Разбира се.

— Виждаш ли собствените си сенки?

— Напоследък започнах да усещам, че приближават. И не са само сенки. С тях върви една фигура.

— Каква?

Зоря потрепери.

— На момиче.

51.

Гаврило Дражета беше повърнал върху себе си, главата го болеше. Беше проснат върху любимия си фотьойл, а ръцете му бяха вързани зад гърба. Имаше смътен спомен как го влачат по пода към дневната, но само за движението, без образи. Жена му седеше на дивана отсреща, също с вързани ръце. Зад нея стоеше грамаден мъж с дълбоки белези по челото. В дясната си ръка държеше дълъг нож. Лявата лежеше собственически върху главата ѝ.

Откъм кухнята дойде още един мъж. Носеше чаша с вода, която поднесе към устните на Дражета.

— Ето — каза, — пий. Ще ти стане по-добре.

Дражета се подчини, защото наистина се чувстваше много зле. Струваше му се, че пак ще повърне, но успя да задържи водата в стомаха си. И преди го бяха удряли по главата; никога не му бе допадало. Знаеше, че ще му трябват няколко дни, за да се съвземе от сътресението — ако го оставеха жив, разбира се.

Вторият мъж остави чашата на масичката отстрани и се върна в полезрението му. Беше по-дребен от другия, с белезникава кожа и грижливо оформена брада. Носеше тъмен костюм и колосана бяла риза, без вратовръзка. Той си дръпна един стол срещу Дражета, така че да не скрива жена му, и седна.

— Гаврило Дражета, убиец на мюсюлмани, хървати, косовски албанци и други. Много хора ви търсят.

Дражета не отговори. Нямаше смисъл нито да потвърждава, нито да отрича.

— Жена ви знае ли за кръвта по ръцете ви? Да ѝ разкажа ли подробности? Но пък откъде толкова време? Много кръв е това, а часовникът тиктака. Ще трябва да го приеме на доверие.

— Кой сте вие? — попита Дражета.

— Казвам се господин Рафи. И ще ви задам няколко въпроса. Очаквам да отговаряте честно, защото в противен случай ще разбера. При първата лъжа колегата ще отреже едното ухо на жена ви. При втората — другото. После носа ѝ, накрая ще мине към очите ѝ. Но откровено казано, надявам се да не стигаме до такива жестокости, освен ако много не я мразите. Мразите ли жена си, Гаврило?

— Не.

— Поне малко? С повечето мъже е така.

— Не.

— Добре — отвърна господин Рафи. — Е, кажете ми тогава: къде са Вуксан?

* * *

Белязаният изми ножа в мивката под погледа на господин Рафи. Гаврило Дражета беше мъртъв, но жена му още беше жива. Тя бе видяла как прерязват гърлото на мъжа ѝ, преди да изгуби съзнание, и сега лежеше вързана и със запушена уста в мазето на къщата. Рано или късно някой щеше да я намери. Може би щеше да е по-разумно да я убие, помисли си господин Рафи, но той беше набожен човек. Нима не пишеше в Свещения Коран, че „който убие човек не за човек или заради покварата му по земята, той сякаш е убил всички хора“[18]? Убийството на Гаврило Дражета беше оправдано и по двете точки, но жена му беше невинна — или поне вината ѝ не бе толкова голяма, че да заслужава смърт. Господин Рафи знаеше, че други биха оспорили доводите му, но те не бяха тук. Той имаше скрупули в садизма си, които дори му носеха още по-голямо удоволствие, а и истинските врагове на Пророка практически бяха безчет.

Погледна часовника си. Беше време да тръгва. Вече имаше два билета за вечерния полет от Франкфурт за Виена. Надяваше се неприятната ситуация да се разреши през следващите дни. Той беше натоварен с отговорността да доведе двамата сирийци живи и здрави в Европа и сега беше в немилост заради провала. Вуксан трябваше да си платят, за да не се наложи да плаща той.

Ослуша се за момент, преди да излезе от къщата. Жената мълчеше, а белязаният беше заключил вратата на мазето. Все някога някои щеше да я освободи, за да оплаче мъжа си. Сега можеше да размишлява върху недостатъците и греховете, които му бяха коствали живота.

Белязаният подсуши ножа си и последва господин Рафи към колата.

* * *

Уила лежеше неподвижно и безмълвно в мазето. Очите ѝ бяха затворени, но гърлото — отворено. Кръвта ѝ напояваше пръстения под.

В последния миг белязаният бе проявил почти милост към нея.

52.

Вечерта Лука Билбия играеше, както обикновено, в казиното в Збраслав. Беше пристигнал с аудито си в конвой от три автомобила — черен ланд крузер отпред, полицейска кола отзад. Казиното се намираше в малка вила от XIX век, оградена с ниска стена с два входа: един главен, с бариера и охрана, и един отзад, с порта, която се отваряше само за служители и доставчици.

Билбия не беше сам. На пътническото място в колата се возеше млад мъж, който го последва на масата за блекджек и рулетката. Според източника на Мост — сервитьорка и от време на време компаньонка в казиното — новият беше пристигнал малко по-рано в наетата къща, след което двамата бяха вечеряли заедно в ресторанта на казиното. Лука го представи на познатите си като по-малкия си брат, Мирко. Двамата прекараха четири часа на масата за блекджек и рулетката, като загубиха общо 4000 евро — избраната от казиното валута. Въпреки че имаше жени на разположение, двамата братя предпочетоха да се оттеглят сами в едно от сепаретата. Сервитьорката отбеляза, че по принцип меланхоличният Лука изглеждал още по-потиснат от обикновено. След няколко брендита двамата се прибрали в квартирата си.

Пътят им и в двете посоки беше проследен от Луис и Мост с помощта на сериозно адаптиран дрон DJI Phantom 3, снабден с лека термокамера. Не беше съвсем тих нямаше такива на свободния пазар — но благодарение на прибраните в корпуса батерия, мотор и кабели, беше по-тих от сходните модели, а перките бяха внимателно балансирани, за да се намали шумът. Имаше софтуерно ограничение на височината от 500 метра, но Мост го премахна, така че на практика нямаше опасност да бъде чут от земята. Освен това от казиното не наблюдаваха въздушното пространство, въпреки че се носеха слухове за предстоящото въвеждане на детектираща система с дронове. Дискретността беше важна за Новакови и техните клиенти.

— Прибраха се — каза Мост, когато зеленикавият силует на аудито на екрана на айпада му се скри зад стената около къщата. — Как мислиш, дали и братът на Лука работи в същата сфера?

Бяха паркирали зад една разрушена фабрика на четири километра от казиното, но в петкилометровия обхват на дрона. Луис се беше примирил с метричната система заради Мост. Предвид ситуацията, за предпочитане беше да се избягват недоразумения относно разстоянията.

— Лука Билбия няма брат — отбеляза той.

— Хм. Тогава гадже? Знам, че спи с момичета, но кой съм аз да го съдя?

— По-скоро някой свой, на когото има доверие — отвърна Луис. — Затворен е в тази къща и убива времето, докато Вуксан му дадат зелена светлина. Скучно му е, но е и уплашен. Търси компания — и още едно оръжие за спокойствие.

Той насочи дрона обратно към колата. Двамата с Мост се бяха упражнявали цял следобед, докато Луис не се увери, че е овладял добре апарата.

— Дали е получил съгласие от Вуксан за гостуването на Мирко? — попита Мост.

— Съмнявам се. Те вероятно дори не знаят, че ходи в едно и също казино всяка вечер и наема стаи в него. Ако разберат, ще го накарат да спре. Небрежността може да им коства живота.

— Той е убеден, че е в безопасност. Новакови държат на репутацията си и би било много жалко някой клиент да умре от насилствена смърт в най-луксозния им имот.

— Случвало ли се е преди?

— Доколкото ми е известно, не.

— Е, винаги има първи път.

Мост изсумтя.

— Притесняваш ли се? — попита Луис.

— Ще започна да се притеснявам, ако ни хванат, и категорично настоявам да не го допускаме. Новакови използват горите си за частно гробище. Ако имаме късмет, първо ще ни убият, после ще ни заровят. От друга страна, късметлиите изобщо не ги залавят.

Дронът се приближи и Луис го приземи. Мост потръпна от тежкото кацане.

— Моля те, кажи ми, че утре ще бъдеш по-внимателен.

— Ако не съм, нито един от нас няма да разбере. В случай че това е някаква утеха.

— Не — отвърна Мост, — не е никаква утеха.

53.

Зоря и Живко Илич седяха срещу братята Вуксан. Завесите на тъмните прозорци бяха пуснати, а на масата между тях лежеше снимка на холандеца Хендриксен.

— Възможно ли е той да е убил Алексей в Париж? — попита Спиридон.

— Не — отговори Илич, — проверих хотелските резервации. По това време е бил във Виена, но може да работи за същите хора.

— Тогава защо още диша?

— Моментът не беше подходящ — обади се Зоря.

— Не знаехме достатъчно за него, за да действаме непредпазливо — добави Илич, като двамата се спогледаха. При дадените обстоятелства не звучеше разумно да споделят с Вуксан, че са решили да изчакат заради предчувствието на Зоря.

— Има ли нещо, което трябва да знаем? — попита той, забелязвайки, че Радован изглежда някак разсеян.

— Гаврило Дражета и жена му са мъртви.

— Как?

— С прерязани гърла.

— От кого?

— Има ли значение? Дори за тях сигурно е нямало. Прерязаното гърло си е прерязано гърло. Но ако трябва да гадая, бих казал, че са турците.

— Какво би могъл да им каже Дражета за нас? Той дори не знаеше къде отиваме, нали?

Радован замълча. А когато отвори уста, излъга:

— Не. Гаврило не знаеше нищо.

* * *

Зоря и Илич си тръгнаха и оставиха сами двамата братя.

— Защо не им каза за Гаврило? — попита Спиридон.

— Защото шансовете вече са срещу нас, а Живко има инстинкт за самосъхранение, който ще натежи над верността му към теб. Ако реши, че за нас няма повече надежда, може да зареже всичко и да избяга, а ни е нужен. Освен това знае достатъчно, за да ни изложи на опасност, ако враговете ни се докопат до него. Трябва да го държим изкъсо.

— Не трябваше да споделяш нищо с Гаврило — каза Спиридон. — Беше грешка.

— Откъде да знам какво ще стане в Париж? Единствената ни грижа тогава беше Белград, а оттам нямаше да допуснат действия срещу Гаврило, дори да можеха чрез него да се докопат до нас. Той имаше прекалено много стари приятели у дома, всичките с дълга памет.

Погледът на Спиридон за миг се отнесе. Може би си спомняше времето, когато самият той имаше повече приятели в родината и по света.

— Как искаш да процедираме нататък?

— Зоря и Живко ще говорят с холандеца — отвърна Радован. — След това ще знаем повече.

— А Френд?

Зоря му беше казала, че според нея адвокатът е разколебан.

— Той търси изход. За всички ни.

* * *

Френд послуша още малко, преди да затвори телефона в апартамента си над офиса. Наля си питие. Ръцете му трепереха. Осем от сметките на братята Вуксан бяха изпразнени, а средствата от тях — преведени към сметки в Белград. Пет други бяха замразени по заповед на Отдела за финансови престъпления на Интерпол. Четири по-малки сметки още не бяха открити и Френд бе предприел стъпки за прехвърляне на парите и закриването им, но тази мярка беше твърде малка, твърде закъсняла.

Радован и Вуксан бяха докарани до просешка тояга.

54.

Ейнджъл не се чувстваше така добре под чуждо небе, както Луис. Имаше дори части на Ню Джърси, които му изглеждаха като опасна екзотика, преди двамата да завържат лична и професионална връзка. А ето че сега обикаляше Европа, в една страна уреждаше акция, доближаваща се до похищение, в други подпомагаше планирането на множество атентати, при това без други умения за комуникация освен американски английски, малко испански и няколко думи на гръцки, научени от собственика на ресторант на Западна 74-та улица, повечето доста обидни.

Макар да се чувстваше все така неспокоен далеч от дома и още да не беше открил място, което да му харесва повече от Горен Уестсайд, трябваше да признае, че Виена изглеждаше точно така, както би могло да се очаква от Стара Европа, и не беше разочарован. Освен това и тук, както в Нидерландия, всички като че ли говореха по-добър английски от самия него, което не беше особено справедливо. За това Ейнджъл винеше американската образователна система въпреки ограниченото си участие в нея.

Когато пристигна в хотела, Хендриксен не беше там и не вдигаше телефона си. Ейнджъл не се притесни излишно; макар да му имаше вяра, още не познаваше добре навиците му, а и знаеше, че проследяването на Френд вече бе наложило едно неочаквано пътуване до Белград. Трябваше да приеме, че където и да се намира, нидерландецът знае какво прави.

Ейнджъл се освежи и отиде да вечеря сам в „Илона Щюберл“ на Браунщрасе, както му препоръча портиерът на хотела. Беше малък унгарски ресторант с бял таван с дървени греди и порцеланови чинии по стените, който повече напомняше на селски хан, отколкото на столично заведение. Сервитьорката се суетеше около него, донесе му гулаш и паста като за цяло семейство, а накрая го смъмри, че не си е изял всичко. Искаше му се да ѝ обясни, че това е най-голямата порция храна, която поглъща от поставянето на диагнозата насам, но реши, че информацията ще ѝ бъде излишна. Чудеше се как е Луис, но не му се обади. Когато ставаше въпрос за него, нямаше добри новини. Ако имаше проблем, Ейнджъл щеше своевременно да научи.

Сервитьорката му донесе кафе, а той разлисти „Третия“ на Греъм Грийн. Видя я на витрината на една книжарница и реши, че ако ще прочете една книга, в която действието се развива във Виена, спокойно може да е тази. Беше сравнително кратка новела, а с напредването на възрастта дебелите книги вече не го привличаха особено. Все по-остро съзнаваше собствената си смъртност — неизбежна последица от борбата с рака, и му беше ясно, че по-скоро рано, отколкото късно ще започне книга, която няма да успее да довърши. Затова не виждаше смисъл на този етап от живота си да се мъчи с „В търсене на изгубеното време“ на Пруст. Ако внезапно му призлееше с „Третия“ в ръка, можеше да я дочете в линейката.

Телефонът му изписука. Погледна екрана; очакваше вести от Хендриксен, но съобщението беше от Луис. Гласеше просто: „ЛБ открит и набелязан“. Значи партньорът му не само беше разбрал къде се укрива Лука Билбия, но и вече беше стигнал до него. Ако всичко вървеше по план, сърбинът скоро щеше да бъде мъртъв. Ефектът върху братята Вуксан се очертаваше да оприличи онзи след хвърлянето на пламтяща факла в мравуняк. Те щяха без сянка от съмнение да разберат, че някой изтребва хората им. Изборът им щеше да бъде да продължат да се крият там, където са, или да търсят ново убежище. Ейнджъл залагаше на първото; всичко друго би означавало да се разкрият.

Луис беше убеден, че братята Вуксан се намират ако не в града, то в неговите околности, за да бъдат близо до Френд. Ако вярваха на адвоката си толкова, колкото смятаха Харис и неговите шпиони, то той имаше достъп до пари, документи и дори паспорти. Сега, когато за тях вече имаше Червена бюлетина от Интерпол, както го бе осведомил Рос, получаването на електронни преводи на големи суми можеше да бъде затруднено, още повече че сметките им се следяха. Каквото и да им беше нужно, то трябваше да се издирва и набавя по старомодния начин, което означаваше, че рано или късно Френд трябваше да се срещне с тях на живо или да действа чрез близък посредник. Хендриксен може би вече бе напреднал на този фронт.

Ейнджъл глътна остатъка от кафето си и плати в брой. Избра заобиколен маршрут покрай малкия „Лоос Американ Бар“ на „Карнтнер“, но музиката беше твърде силна, а клиентите се бяха разпилели и по улицата. Затова се върна в хотела и за пореден път пробва стаята и мобилния телефон на Хендриксен. Но отново без полза.

Едва тогава започна да се тревожи.

55.

Луис и Мост седяха в старо „BMW ХЗ“ сред руините на останалата без покрив фабрика и търпеливо чакаха жертвата си.

Беше студена, ясна нощ. Мост поддържаше колата топла, за да избегне конденза, който би намалил видимостта им. Фабриката се намираше почти на обозримо разстояние от източната граница на територията на Новакови — най-близката точка, до която Мост се бе съгласил да стигне, по-близка, отколкото би му се искало. Беше паркирал така, че да виждат пътя и в двете посоки през продънените прозорци на сградата. Мястото беше оградено с ниска стена с по един портал от двете страни, достатъчно широк, за да премине камион. Мост бе заложил шипове, които да спукат гумите на всеки автомобил, понечил да влезе вътре. Напред през пустото поле се простираше черен път, който свършваше в гориста местност. В случай че нещата се оплескаха и скривалището им бъдеше разкрито, шиповете щяха да им дадат достатъчно време да стигнат дотам, да изоставят колата и да продължат с мощния мотоциклет, който Мост беше скрил под една мушама между дърветата. Луис се надяваше да не се стига дотам. По принцип не обичаше да се вози, вместо да шофира, но още повече му се щеше да избегне задното място на мотора. Малко неща го притесняваха, ала едно от тях бяха мотоциклетите, особено управлявани от човек, който ходеше с бастун и признаваше, че невинаги усеща десния си крак.

Той погледна часовника си. Според източника на Мост Лука Билбия обикновено прекарваше между два и четири часа в казиното всяка вечер. Като се имаше предвид гостът от родината, сега вероятно щяха да бъдат по-скоро четири или дори повече, ако възнамеряваха да се насладят на женска компания. Надали щяха да отведат жените в къщата. Човек, който харчеше пари за полицейски ескорт и живееше в подобие на бункер, не би застрашил сигурността си, допускайки непознати в дома си, били те и момичета, проверени от Новакови.

Или поне така се надяваше Луис. Ако Билбия вземеше момичета у дома, ударът трябваше да бъде отложен. Луис и Мост не бяха готови да убият невинни свидетели. Мирко, който се представяше за брат на Лука, не ги притесняваше толкова: да си беше избирал по-внимателно познатите. При всички положения контактът на Мост щеше да ги уведоми веднага щом Билбия се приготви да тръгне от казиното. После сърбинът трябваше да изчака да докарат колата му, както и да дойдат двата охраняващи автомобила. Въпреки това прозорецът за действие щеше да бъде доста кратък.

За да минава времето, Мост и Луис слушаха чешки джаз — млада пианистка на име Беата Хлавенкова — после новините на Би Би Си. След два часа двамата мъже слязоха от колата, отвориха багажника и извадиха основния дрон — DJI S1000, по-голям и по-тежък от „Фантома“. Последният тежеше малко над килограм, така че не можеше да лети с камера, експлозив и детонатор. DJI можеше, но беше по-шумен, затова бяха избрали „Фантома“ за първоначалното разузнаване, а другия — за покушението. С осемте си крака DJI напомняше на червено-черен паяк. Мост го отнесе в края на паркинга, колкото може по-далеч от сградата, и нервно загледа как Луис закрепва един килограм пластични експлозиви зад камерата и добавя детонатора.

— Правил ли си нещо подобно и преди? — попита той.

— Да взривявам разни неща ли? Ти как мислиш?

— Имах предвид с дрон.

— Не. В това отношение съм новак.

Отговорът не зарадва Мост, който бездруго изглеждаше доста нещастен.

— Дай аз да го направя.

— Няма да позволя смъртта на Лука Билбия да лежи на твоята съвест — възрази Луис.

— Кой ти говори за съвест? Не искам да изпуснеш това нещо над колата ми.

Луис не се притесняваше толкова да не се самовзривят, колкото да не блъсне дрона в някой далекопровод или дърво. Е, може би малко се притесняваше и да не се самовзривят, но реши да го запази за себе си. Апаратът имаше летателен капацитет петнайсет минути, но не можеха да рискуват да го приближат до казиното, докато Билбия не се отправеше към дома си. Тогава шумът от двигателите щеше да заглуши бръмченето му.

Двамата се върнаха в колата и възобновиха бдението си, този път в тишина. Когато телефонът на Мост изписука, и двамата се сепнаха.

— Тръгнали са — каза той, щом прочете съобщението. — Поискали са да им докарат аудито, а полицаите бавачки са на път. Пет минути, не повече.

Луис включи перките и дронът се издигна. Двамата мъже притаиха дъх. Един килограм пластичен експлозив не беше никак малко, а детонаторът беше настроен да се задейства в мига, в който се удари в твърда повърхност. Щеше да остави кратер след себе си.

— Мамка му — изруга Мост, когато телефонът изписука отново.

— Какво има?

— Проблем. Някакво спречкване на вратата.

— Билбия?

— Не е ясно.

Мост не откъсваше очи от телефона. Луис държеше дрона на метър и половина над земята. Нямаше желание да го приземява. Едно беше да го вдигне във въздуха, съвсем друго да го накара да кацне достатъчно меко с всичките експлозиви по него.

— Сбиване. Билбия и Мирко са много пияни. Ударили са един от охраната. — Той замълча, за да прочете следващото съобщение. — Тя не вижда всичко, но мисли… чакай, ескортът е пристигнал, аудито потегля.

Луис вдигна дрона по-високо, значително над короните на близките дървета, и го насочи към казиното. Екранът на контролера предаваше ясен образ от инфрачервената камера на апарата.

— Движат се към портата — каза Мост. — Трийсет секунди.

Луис ускори дрона, вперил поглед в екрана. Появи се шосето и той насочи апарата по него. Напред се виждаше отбивката към по-тесния път към къщата. Целият беше ограден с вечнозелена растителност и щеше да бъде почти невъзможно Луис да уцели колата на Билбия. Трябваше да нанесе удара на главния път. Освен това искаше да подходи отпред, с надеждата да вкара дрона през предното стъкло или върху капака, а защо не и под автомобила. При всички положения инерцията на колата щеше да работи в тяхна полза.

— Тръгнали са — рече Мост, след което изруга още веднъж.

— Казвай.

— В колата има само един човек.

— Кой?

— Не знае. Опитва се да разбере.

— Кажи ѝ да опита по-ефективно.

Дронът стигна до кръстовището между главния и малкия път. Луис го обърна на юг и го задържа на място. Летателното време на апарата изтичаше. Десет минути. Девет и петдесет и девет секунди, девет и петдесет и осем, девет и петдесет и седем…

— Единият е със счупен нос — прочете Мост. — Другият трябвало да се прибере вкъщи, за да не утежнява ситуацията.

— Не ми пука за травмите им. Искам само да знам кой е в колата.

Мост отговори на съобщението. Още пишеше, когато камерата на дрона улови фаровете на водещия автомобил от ескорта.

— На мушка са — каза Луис.

— Тя още не знае!

Дронът продължи в посока на малкия конвой, като леко се снишаваше. Разчитайки на точния алтиметър, Луис трябваше да го прекара на метър над първата кола, за да удари втората. Колкото повече разстояние имаше между двете, толкова по-лесно щеше да бъде. Сега се движеха на около двайсет метра една от друга. Не биваше да се приближават.

— Мост — каза той спокойно, — трябва да знам сега.

Имаха само един шанс. Ако взривяха аудито, а Билбия не беше в него, щяха да го изгубят. Той щеше да се покрие вдън земя и всичките им усилия щяха да идат нахалост.

Дронът бързо се приближаваше към конвоя. Петстотин метра, четиристотин и петдесет, четиристотин, триста и петдесет, триста, двеста и петдесет… Скоро първата кола щеше да запълни обектива на камерата. Нищо чудно, помисли си Луис, да видят заплахата на светлината от фаровете.

Двеста метра.

— Отбой! — каза Мост. — Не е Билбия.

Луис бързо издигна дрона. Видя се как колите минаха точно под него. Апаратът продължи да се издига нагоре.

— Чакай! — възкликна Мост. — Билбия е пред казиното. Звъни по телефона. Тя мисли, че вика Мирко да се върне и да го вземе. Не иска охранителите да го возят. Те също не изгарят от желание.

— Сам ли е?

Мост написа въпроса. Телефонът изписука.

— Да, сам е.

Луис отново сниши дрона, следвайки пътя на юг.

— Потвърди местоположението му.

Мост схвана намерението му.

— Сериозно ли?

— Сериозно.

Мост набързо написа нещо; отговорът дойде незабавно.

— Пуши на двора и говори по телефона. Казва, че наблизо няма никого.

Казиното вече се виждаше. Луис наведе дрона на запад. След секунди апаратът прелетя над портала и камерата улови погледа на пазача, който се чудеше откъде идва този шум. Видяха се моравата и човешка фигура на нея. Дронът вече летеше под върховете на дърветата. Мъжът се обърна към него. В последния момент на екрана се появи лицето на Лука Билбия.

После всичко присветна и камерата угасна. След миг се чу експлозията.

56.

Френд съобщи новината за сметките на Радован Вуксан по телефона. Радваше се, че се налага да стои далеч от братята, защото това не беше информация, която би искал да им предаде лично.

— Ами банкерите? — попита Радован. — Те защо не са ни защитили?

Френд си помисли, че не е в стила му да бъде толкова наивен, но все пак беше в стрес. Един от проблемите с покварените банкери — тоест по-покварените от стандарта — беше очевидното им, същностно безчестие. Те винаги бяха готови да се огънат под подходящия натиск. Но при положение че от една страна ги притискаше Интерпол, а от друга виждаха на пръв поглед напълно законна серия от трансфери към сметки в Сърбия, може би дори банкерите не бяха толкова виновни. Френд се опита да го обясни на Радован, но той не беше в настроение да го слуша. Адвокатът го остави да излее яда си, след което го успокои, че все пак е успял да пренасочи известни средства към по-сигурни сметки — не толкова, колкото би искал, но достатъчно да задоволят нуждите им през следващите месеци.

— Кои нужди? — попита язвително Радован. — От хляб и вода?

— Положението не е толкова тежко.

— Наистина ли така мислиш, Антон? В такъв случай се боя, че не си внимавал. Всъщност и брат ми може би ще реши същото, като му кажа, че хазната е празна. Ще търси виновник, а ти си му подръка, за разлика от банкерите.

Френд чакаше. Биваше го за това. Всички адвокати ги бива, може би защото таксуват на час.

— Свърши ли, Радован? — попита той накрая, след като за известно време се възцари блажена тишина.

Радован въздъхна.

— Да, Антон, свърших. Извинявай.

— Няма за какво. Разбирам под какво напрежение си.

За миг Радован се изкуши да сподели истината за убийството на Гаврило Дражета. Някога Френд му беше служил като камертон и извор на добри съвети, както и за отдушник. Двамата си бяха близки. Но Радован умееше да преценява хората и знаеше, че адвокатът вече е достатъчно изплашен. Информацията, че на хоризонта има още един ловец, вървящ по следите им, можеше да го пречупи.

— Измисли начин да ни измъкнеш от Европа — каза той. — Бързо.

— Ами Спиридон?

— Аз ще се оправя с него.

— Това ще струва пари. Повече, отколкото имате.

Френд не му предложи заем. Дори да разполагаше с толкова — а не беше така — изчезването им от сметките му по-късно би привлякло внимание, особено ако нещата не приключеха добре за Вуксан. Пък и беше въпрос на добра практика: адвокатите не заемат пари на клиентите си.

— Не се притеснявай — отвърна Радован. — Има си начини.

57.

Мост и Луис се отърваха от разузнавателния дрон „Фантом“, като го поляха с бензин и го запалиха в контейнер за боклук. После Мост закара Луис до къща за гости в покрайнините на Лидице, недалеч на северозапад от летище „Вацлав Хавел“. През юни 1942 г., за да си отмъстят за атентата срещу нацисткия райх-протектор Райнхард Хайдрих в Прага, германците изпепеляват Лидице и посипват земята със сол. Екзекутират всички мъже над петнайсет години, а жените и децата изпращат в газовите камери на Хелмно, с изключение на шепа деца, които намират за физически годни да бъдат понемчени. Сегашното село се намираше малко над мястото на първото. Дърветата скриваха руините от погледа на хората, отседнали в къщата за гости.

На рецепцията никой не поиска от Луис документи или пари. Възрастна жена го заведе в малка, безупречно чиста стая и си тръгна, без да каже и дума. Най-ранният директен полет от Прага за Виена беше в 8:15 сутринта и Мост бе преценил, че Луис не бива да прекара цялата нощ на летището. Струваше му се малко вероятно някой да направи връзка между експлозията в казиното и заминаващия американец, но за всеки случай по-добре беше Луис да не се намира в сграда, пълна с камери и въоръжени полицаи.

Луис не спа, дори не събу обувките си, въпреки че от уважение към домакините постла кърпа в долния край на леглото, за да не изцапа завивките. Нямаше кабелна и сателитна телевизия, само местни канали. Той включи айпада си и пробва да се свърже с интернет, за да прочете новините, но повечето бяха на чешки и не споменаваха експлозия в казино. След час на вратата се почука и Мост го повика по име. Луис му отвори. Едрият мъж едва се побра в единствения фотьойл в стаята. Беше уредил един от племенниците му да прибере мотоциклета, както и да се заличат всички следи от присъствието им около фабриката, включително от гумите на беемвето.

— Още нямат версии, значи никой не ни е забелязал — каза Мост. — Билбия е мъртъв, но ще им трябва известно време да го съберат на едно място. Двама служители на казиното са ранени, единият по-тежко, но ще се оправи. Полицията знае, че нападението е извършено с дрон, защото един от охранителите на портала го е мернал, когато е прелетял над него. Ще търсят части от апарата с надеждата да открият сериен номер, но той отдавна е заличен. Идентифицирали са експлозива, но той беше единственият от партидата, който задържах, така че няма да успеят да го проследят до мен. Пазех го за специален случай.

Пластичните експлозиви обикновено съдържаха химически маркер, който им придаваше специална миризма и позволяваше да се установи източникът. По странна случайност взривното вещество, използвано за покушението срещу Лука Билбия, щеше да се окаже част от същата партида, с която беше убит и Никола Мусулин в Белград. Какво да се прави — капризи на съдбата.

— А контактът ти в казиното?

— Тя е умно момиче. Унищожила е сим картата и апарата, които ѝ бях дал. Докато е писала на мен, е пратила и няколко емотикона на гаджето си от собствения си телефон, в случай че полицаите или Новакови са забелязали, че го е ползвала. Но там всички хлапета постоянно са заболи очи в телефоните, така че никой няма да обърне внимание. Ще се оправи.

— А ти?

Мост се ухили.

— Аз съм си добре. Ти няма да си, като видиш сметката.

* * *

След кратък размисъл Луис реши все пак да не лети до Виена, а отново да вземе влака. Високоскоростният „Рейлджет“ щеше да го откара заедно с легалния и нелегалния му багаж от Прага до Виена за малко повече от четири часа, като му позволи през цялото време да носи неизползвания „Рорбаух“ плюс един „Глок“, доставен от Мост. Вярно, в Австрия можеше да си осигури нови оръжия, но за целта трябваше да използва вторични контакти, които не познаваше лично. Всяка подобна трансакция бе свързана с известно разкриване, а не беше разумно да се излага на ненужни рискове. Луис си резервира билет за първа класа за влака в 8:44 сутринта и в 8:30 Мост го изпрати до перона, след като първо огледа района на гарата за необичайна охранителна дейност: чехите имаха усет за тези неща. Разделиха се с ръкостискане и Луис седна на мястото си. Чантите му бяха натежали от глока и петдесетте патрона допълнителни амуниции.

„Остават трима“, помисли си той.

58.

Зоря седеше в един фотьойл в тайната квартира на Вуксан и ядеше испански ягоди от порцеланова купа. Плодовете оцветяваха върховете на пръстите ѝ в червено, но Радован виждаше по-дълбоки алени следи под ноктите ѝ. Ленивата зора се опитваше да пробие през пролуките на щорите само за да изчезне сред сенките в стаята. Къщата миришеше на кафе и мазна храна. На Радован вече му призляваше. Искаше му се това криене да приключи час по-скоро. От друга страна, не му се умираше.

Седнал до Зоря, Живко Илич пиеше мляко, след като отказа предложенията за по-силни напитки. Изглеждаше разтревожен, сякаш току-що беше получил лоши новини, но може би просто не се беше съвзел от случилото се с нидерландеца. Илич и Зоря не бяха уверени в похищението и се наложи да го разпитат в хотелската му стая. След като Френд ги информира за присъствието на Хендриксен в града, Илич обиколи улиците, за да се снабди с универсална карта ключ за хотела, подобна на тези, които получават камериерките и пиколата. Имаше достатъчно предлагане на копия от откраднати и изтекли карти, стига човек да знаеше кого да пита — а Живко Илич знаеше.

Двамата със Зоря неминуемо щяха да бъдат засечени от камерите на влизане или излизане от хотела — поне заобиколиха асансьорите — но Зоря се беше преоблякла за случая, а Илич беше прикрил късата си прическа първи номер с шапка, евтина перука и очила с дебели рамки, както и камъче в лявата обувка, за да промени походката си. Много възможно беше австрийската полиция да направи връзка между момичето в хотела и онова, което бе забелязано в двореца „Шьонбрун“, но във Виена имаше много тийнейджърки. А и Зоря не беше сред тях. С подходящи дрехи дори би напомняла на бабичка от старата провинция, миришеща на евтини цигари и празни църкви.

Радован и брат му чакаха, а Илич седеше умислено, докато Зоря дъвчеше. Причиняването на болка явно възбуждаше апетита ѝ. Тя дояде последната ягода и облиза пръсти. Езикът ѝ се плъзна към остатъците от човешка тъкан под ноктите. Сигурно имаха солен вкус след плодовете.

— Човекът, който ни преследва, определено е Луис — каза Зоря, щом приключи, — същият, който е убил Андрей Буха в Амстердам. С това си изкарва или поне преди си е изкарвал прехраната: с убийства. Освен това е педераст (тя използва сръбската жаргонна дума peškir) и има furundžija — Ейнджъл, който пътува с него.

Спиридон тъжно поклати глава.

— Докъде стигнахме. Да ни гони gejša.

Очакваше Илич да се засмее, но не би.

— Gejša, който до момента е убил трима от нашите — отбеляза Радован.

— Двама — поправи го Спиридон.

— Трима. Лука току-що се е присъединил към Андрей и Алексей в отвъдното.

Сега вече и Живко Илич наостри уши.

— Кога? — попита Спиридон.

— Пред едно казино в Збраслав. Бил е разкъсан на парчета от дрон, натоварен с експлозиви.

— И ми го казваш чак сега?

— И аз току-що научих от Новакови.

— Защо са се забавили с информацията?

— Подозирам, че са се опитвали да решат как да овладеят кризата. Те не заемат страна между нас и Белград и предпочитат да управляват казината си на неутрална територия. Взривяването на клиенти се отразява зле на бизнеса.

— Сигурни ли сме, че този Луис е виновен? — попита Илич.

Той изглеждаше още по-зле и отпреди, но кой можеше да го вини? Като се изключат самите братя Вуксан, Илич беше последният присъствал на убийствата в Амстердам. Ако не се справеха бързо със заплахата, скоро щеше да прави компания на загиналите си другари в съответния ъгъл на ада.

— Не — отвърна Радован, — не сме сигурни дали е негово творение, но логиката го подсказва. Белград не би рискувал да засегне Новакови с атентат на тяхна територия, а дроновете не са в стила на турците. Те предпочитат да режат гърла.

Спиридон може и да слушаше брат си, но вниманието му беше фокусирано върху Зоря.

— Алексей и Лука са проявили небрежност. Ние сме предпазливи.

Той като че ли чакаше Зоря да потвърди тезата му, но тя не го направи. Вместо това подаде лявата си ръка на Илич и той я пое с дясната. Радован забеляза свъсената физиономия на брат си. Спиридон гледаше на Зоря като на лична собственост, макар че тя надали виждаше отношенията им в същата светлина. Радован се почуди дали тя не спи с Живко. Мисълта го отвращаваше, макар да не знаеше дали заради това че сега изглеждаше много млада, или заради това че в действителност беше много стара.

— Не толкова, че да предпазим Гаврило и жена му — отбеляза той.

— Това е друго — възрази Спиридон.

— Може би, но който ги е убил, е на път към Виена, ако вече не е в града. Луис също е по петите ни. Не можем просто да седим и да чакаме някой от тях да ни намери.

— Кой те тревожи повече?

— Луис. С турците не е изключено да се споразумеем, дори на този късен етап, но не и с него.

— А не можем ли да го намерим първи? — обади се Илич.

— Вече нямаме такива ресурси — отвърна Радован.

— Тогава какво ни остава? — попита Спиридон.

Този път му отговори Зоря. Тя беше получила информация от Хендриксен, за която дори Живко Илич не подозираше; неща, които той ѝ бе пошепнал, докато тя изследваше вътрешностите на тялото му с острите си нокти. Знаеше за Паркър — частен детектив от Мейн, доверен приятел на Луис и най-вече — баща на мъртво момиче на име Дженифър. Може би имаше начин да нанесе удар на Дженифър чрез Паркър, да нарани единия чрез другия, стига само да успееше да се опази далеч от призрака на момичето.

— Можете да отклоните вниманието му — каза тя.

— Как? — попита Радован.

— Като убиете негов приятел.

59.

Минаваше девет сутринта, а от Хендриксен още нямаше вести. Ейнджъл реши да провери стаята му. На вратата висеше табела „Не безпокойте“, но това нищо не означаваше. Самият той винаги закачаше такава за целия период на престоя си. Ако му трябваха нови кърпи, се обаждаше, а леглото си можеше да оправи и сам. Само пълни загубеняци допускаха непознати в живота си повече от необходимото.

Ейнджъл почука на вратата, но никой не отговори. Погледна ключалката, беше нов модел. Старите ключалки на този производител се бяха оказали податливи на манипулация чрез пъхване на микроконтролер в гнездото на батерията в основата, което позволяваше 32-битовият ключ да бъде прочетен и повторен, а вратата — отворена. Компанията бе принудена да реши проблема, при това на цената на сериозни разходи. До момента решението работеше, но Ейнджъл от опит знаеше, че находчивостта на производителите на ключалки е надмината само от разбивачите им.

Той намери една камериерка, представи се като Хендриксен и се оплака, че ключът му не работи, като не пропусна да демонстрира проблема с картата от собствената си стая. Тя като че ли нямаше желание да му помогне, но една банкнота от двайсет евро я умилостиви.

В стаята беше тъмно, леглото — разхвърляно. Ейнджъл затвори вратата след себе си и повика Хендриксен по име, но му отвърна само тишината. На металния рафт имаше куфар, но повечето вещи бяха разпилени по пода. Вратата на банята беше затворена, а когато се приближи, чу капане от чешма. Подуши въздуха. Смърдеше гадно, като на неизмита тоалетна, но с дъх на месо. Добре я познаваше от личен опит: миризмата на страдание.

На масичката до прозореца имаше поднос за сервиране с каничка кафе и остатъци от сандвич. Ейнджъл взе текстилната салфетка и хвана с нея дръжката на вратата на банята. Стори му се, че долавя тих звук отвътре, едва чуто хлъзгане на кожа по плочките.

Горчиво съжали, че няма оръжие.

Спря, пое си дъх и завъртя дръжката, долепен до стената, за да се защити поне донякъде. Вратата се отвори и миризмата го блъсна по-силно, но никой не изскочи отвътре. Той рискува да погледне.

Хендриксен лежеше гол във ваната в плитка локва от собствената си полусъсирена кръв. Очите му бяха затворени, а устата му — залепена с тиксо, увито около главата. Ръцете и краката му бяха вързани със свински опашки толкова стегнато, че пластмасата се беше впила в кожата и крайниците му бяха станали морави. Почти цялата вана беше червена и дори по стените и тавана имаше пръски кръв като тъмни звезди. Ейнджъл видя рани в гърдите, корема, краката и ръцете му, нанесени сякаш с макетно ножче или друго тънко острие, но всички имаха уширение в средата. Не можеше да обясни защо, но му се стори, че там се е ровил пръст, а може би дори два или три.

Ейнджъл допря ръка до шията на Хендриксен. Тялото му беше студено и в началото не усети пулс. Но после долови туптене, макар и съвсем слабо. Клепачите на нидерландеца потрепнаха.

— Господи — промълви Ейнджъл. — Дръж се, чуваш ли ме? Дръж се.

Хендриксен се опита да каже нещо. Ейнджъл видя ножица в несесера и сряза тиксото на устата му. Трябваше да повика помощ, но това поне щеше да му даде шанс да диша, а и той видимо искаше да каже нещо.

Лепилото беше силно, а кръвта по устните — засъхнала. Ейнджъл постепенно отлепи тиксото и повдигна главата на ранения с лявата си ръка. Мъчителите му го бяха държали със запушена уста, докато са работили по него, отпушвайки я само колкото да получат отговори на въпросите си. Иначе за какво им беше? Съдейки по раните, Ейнджъл си помисли, че който и да ги бе причинил, беше продължил и след като Хендриксен бе казал всичко каквото знае. Бяха го изтезавали, защото им харесва.

— Мъртво… момиче — издума детективът. — Мъртво момиче… го направи.

Ейнджъл за миг си помисли, че не чува правилно.

— Ще я намерим, само стой жив, за да я опишеш.

Хендриксен поклати глава.

— Не. Мъртво.

— Още не — отвърна Ейнджъл.

Той намери телефона до тоалетната масичка и натисна бутона за връзка с рецепцията. Отсреща вдигнаха на момента.

— Трябва ми линейка — каза той. — Веднага.

* * *

Хендриксен умираше в хотелската си стая.

Продължи да умира в линейката.

И умря в болницата.

60.

Точно когато слизаше от влака на Централна гара вън Виена, Луис получи съобщение на мобилния си телефон: „Намери друг хотел. Хидкен 187“.

Това беше полицейският код за убийство. Луис не се обади на Ейнджъл, само отговори „ОК“. Зад двете букви се криеше огромна внезапна мъка и гняв. Хендриксен наистина му беше допаднал, а не бяха много хората, които Луис харесваше. Потърси алтернативно място за настаняване и се спря на луксозен бутиков хотел на Фюрихгасе. Стаята беше скъпа, но в цената влизаха шест бутилки вино, а в момента му се струваше, че би изпил повечето до обяд. Взе такси дотам, настани се и зачака Ейнджъл да се обади.

От прозореца се виждаше „Албертина“. В друг живот, по друго време може би щеше да иде да види творбите на Дюрер в колекцията ѝ, но не и сега, не и под тази тегнеща смърт. Мисълта за Дюрер му навя спомени за Де Яхер, който обичаше да броди из Рейксмузеум. Старецът по принцип харесваше Дюрер, но страдаше от странна слепота по отношение на гравюрите — а ако Луис не грешеше, в Държавния музей имаше само негови гравюри и една-единствена рисунка. Ако обстоятелствата позволяваха, може би някой ден Луис все пак щеше да посети „Албертина“ — заради Де Яхер.

Минаха два часа, после три. Той не помръдваше от леглото, а не беше в настроение за Джеймс Фенимор Купър. В стаята имаше и други книги, но предимно на немски. Единственият том на английски беше сборник с есета за морала и етиката. Зачете се, но след малко реши, че повечето разсъждения са му познати, а другите не го интересуват. Отвори бутилка червено вино и изпи една чаша. От отсрещната стена го наблюдаваше снимка на момиче в реални размери. Изглеждаше бедно: имигрант или пък изгубена душа. Странен избор на декорация, помисли си той, освен ако целта не е била да предизвика чувство на вина у госта, който си позволява една от по-хубавите стаи във Виена.

Телефонът му иззвъня. Луис вдигна.

— Какво стана?

— Дошли са по някое време след осем вечерта — отвърна Ейнджъл, — защото в седем и четиресет и пет Хендриксен се е подписал за румсървиса. Бил е изтезаван и оставен да умре във ваната, но някак си бе издържал. Живя достатъчно, за да ми каже, че е било момиче. Повтаряше, че било мъртво, но болките бяха толкова силни, че кой знае какво е имал предвид. Почина малко след като го откараха в болницата. В момента полицията преглежда записите от хотела. Има камери в асансьорите, фоайетата и над всички външни врати, макар и не във всеки коридор. Ако виновникът не е направил магия, все някоя ще го е хванала.

— Ти какво им каза?

— Че с Хендриксен сме приятели и случайно сме се засекли във Виена. Уговорили сме се да се видим на вечеря, но той не е дошъл. Като не се е появил и за закуска, съм се притеснил и съм помолил една камериерка да ме пусне, за да проверя какво става, без да споменавам за подкупа. Намерил съм го умиращ във ваната.

— Повярваха ли ти?

— Не съвсем, но допускат, че не съм го убил аз. Все пак поне един от следователите мисли, че знам кой го е направил. Но да мисли каквото си иска. Нищо няма да постигне.

— Ще успееш ли и ти да хвърлиш едно око на записите?

— Сигурен съм, че дори ще ме помолят, за да видят дали не разпознавам някого. Но… Луис, това, което бяха направили с него, беше странно.

— Какво значи „странно“?

— Когато го намерих, вече нямаше никакви сили, но докато чакахме линейката, успя да ми каже, че момичето го е измъчвало с пръсти. Нарязала го с нож и после пъхала пръстите си в раните и бъркала с нокти. Що за дете може да причини такова нещо на човек?

Въпросът беше реторичен, но Луис си помисли, че ако има такова същество, то тъкмо Вуксан биха го открили.

— Тогава трябва да има отпечатъци — каза той на глас.

— Видях петна, не и очевидни отпечатъци. Но сигурно си прав. Къде си ти впрочем?

Луис му даде адреса.

— От полицията ми казаха да не напускам града и да им съобщя, ако се преместя в друг хотел. Така че няма смисъл да го правя, нито да привличам внимание към теб.

— Ако това е работа на братята Вуксан, те вече знаят за нас — отвърна Луис. — Разбра ли какво им е казал Хендриксен?

— Не, но съдейки по това, което са му причинили, бих допуснал, че им е казал всичко, което знае.

— Значи трябва да се насочим към Френд.

— Имам номера му и първия клип с дъщеря му. Ще му го изпратя днес следобед заедно с предупреждение да не хуква към полицията. Не че би го направил с такива клиенти като неговите, но човек никога не знае.

— Така е, никога не се знае. Но като се замисля, по-добре задръж клипа до утре. Да дадем на полицията двайсет и четири часа да изгуби интерес към теб, защото аз няма да се справя сам с адвоката. А щом получи клипа, ще го оставим да се вари в собствената си пот няколко часа.

Луис се загледа в момичето на стената и то му отвърна. Може би трябваше да помоли за друга стая.

— Чудя се как Вуксан са стигнали до Хендриксен.

— Лош късмет.

— Сигурно ние сме го донесли.

— Да, винаги имаме в изобилие — съгласи се Ейнджъл. — Аз го харесвах — добави той след кратко мълчание.

— Аз също.

— Ще ги накараме да си платят, нали?

— Да — отвърна Луис. — Всички ще си платят.

61.

Френската затворническа система беше по всеобщо мнение пълна каша: набор от претъпкани, недофинансирани институции със значителен мюсюлмански контингент, готов за радикализация. Баба Диоп беше прекарал известно време зад решетките в родния Сенегал и дори в прочутия затвор „Ребьос“ в Дакар, но дори по неговите стандарти „Фльори-Мерожи“ най-голямата наказателна институция в Европа, беше от най-мрачните. Единствената сламка, за която можеше да се хване, бе, че поне успя да избегне „Ла Санте“. Негов братовчед бе изкарал там три години и беше убеден, че това място е едновременно прокълнато и обладано от призраци — вероятно защото беше приютявало гилотината чак до 70-те години на XX век.

След залавянето си на Лионската гара Диоп прекара няколко дни в разпити пред френската полиция. Не беше приятно изживяване — не на последно място защото не можа да даде на разпитващите информацията, която търсеха, а именно повече сведения за каналите, по които ислямски терористи от Близкия изток и Северна Африка проникваха в Европа. Успя да им каже само, че е бил нает от Алексей Маркович да съпроводи двамата сирийци, чиито имена така и не беше научил, от Порт Вандр до Париж. И преди бил извършвал подобни услуги за Маркович, но тогава охранявал човешката стока от сръбската граница до френската столица.

В очите на Диоп повечето от тези хора били почтени граждани от средната класа — лекари, бизнесмени, счетоводители, които се опитвали да избягат от войната и преследванията в Ирак, Сирия. Сомалия и дори Пакистан, купувайки си нов живот в Европа. Понякога водели и семействата си, въпреки че само най-богатите можели да си го позволят, защото сърбите начислявали по 50000 долара на глава, за да придвижат нелегалните емигранти през страната в посока Франция, без отстъпки за поръчки на едро. Друг клон на операцията работел с по-неплатежоспособна стока, която бивала транспортирана като добитък в каросериите на камионите и оставена да живее или мре според капризите на жегата и студа, както и на несигурния достъп до храна, вода и кислород. Баба Диоп предпочитал да не се замесва с такива пратки. Намирал ги за потискащи и несъвместими с християнското му изповедание.

Що се отнася до двамата мъже, убити на Лионската гара, Диоп информира полицията, че не е бил запознат с терористичното им минало. Неговата политика открай време била да задава колкото може по-малко въпроси. Вярвал, че Маркович му дава цялата необходима информация за съответната операция, и не намирал за нужно да знае повече. Да, бил чувал за братята Вуксан от Маркович, но само бегло и никога не ги бил виждал лично. Предполагал, че Фуад Белкасем, колегата, с когото били заедно на гарата в онзи съдбовен ден, може и да е имал пряка връзка с Вуксан, но не бил сигурен. Двамата не разговаряли много, обясни най-сериозно Диоп на полицаите. Нямали нищо общо — Фуад бил мюсюлманин, пияч, пушач и прелюбодеец, а Баба Диоп — нито едно от тия неща.

Освен това, допълниха полицаите, Фуад се оказал и предател. Издал Баба Диоп, Алексей Маркович и двамата сирийци, така че Баба, подчертаваха те, не бивало да се чувства по никой начин длъжен да укрива информация и да го защитава. Фуад вече им бил казал много неща. Показанията на Баба Диоп били нужни само за да се потвърдят някои детайли, но не бивало да лъже, защото благодарение на Фуад щели бързо да разберат и да го накажат подобаващо.

Баба Диоп обаче не вярваше на всичко това. Беше служил няколко години в Националната жандармерия на Сенегал, преди да го арестуват за значителна корупция — причината за тригодишния му неволен престой в „Ребьос“ — и беше участвал в немалко разпити на задържани. Подозираше, че каквато и информация да са изкопчили французите от Фуад Белкасем, тя не беше достатъчна, за да задоволи любопитството им.

И така, разпитът продължи, докато следователите, след като известно време лишаваха Диоп от сън, ограничаваха храната и водата му и му хвърлиха известно количество бой, решиха, че им е казал всичко каквото може и е време да гние в някоя килия, докато съдът се заеме с него като съучастник в терористична дейност. Едва по пътя към „Фльори-Мерожи“ Диоп научи за убийството на Фуад. Вече знаеше, че Маркович е бил разстрелян. Полицията като че ли беше любопитна кой го е извършил, което го изненада, защото той мислеше, че е тяхна работа. Сега излизаше, че и Фуад е мъртъв. Това бе притеснително, защото му бе ясно, че е много възможно да е следващият подред.

Ето така Баба се озова зад решетките на „Фльори-Мерожи“. След срещата си със съдия-следовател беше изпратен в едно от предполагаемо сигурните отделения на maison d’arrêt des hommes на затвора, където вероятно щеше да прекара близкото бъдеще. След евентуалното дело, крайния резултат от което можеше мрачно да предскаже, вероятно щеше пак да се върне във „Фльори-Мерожи“ или дори да получи шанс лично да прецени дали „Ла Санте“ още е прокълнато място, или ремонтът е развалил магията. Така Диоп виждаше следващите десетина години от живота си. Това го натъжаваше. Той не беше зъл човек. Старал се бе да не наранява хората освен в случай на крайна необходимост, но съдбата неведнъж го бе отвеждала в лоша компания, при това в поне четири различни държави.

Не можеше да се каже, че Диоп приема спокойно затварянето си във „Фльори-Мерожи“. Наясно беше с големия мюсюлмански контингент и неговата репутация като извор на радикализъм. Амеди Кулибали — малиецът, убил полицайка и четирима евреи в Париж през 2015 г., и Шериф Куачи — един от двамата братя, застреляли дванайсет души в парижката редакция на списание „Шарли Ебдо“, бяха преживели истинска трансформация в затвора. Както го предупреди друг арестант, докато ги качваха в буса, предстоеше му да навлезе в среда, която в най-добрия случай беше недружелюбна към неверници и охранявана от невъоръжени надзиратели, които предпочитаха да не рискуват живота си, като излизат на двора, докато затворниците се разтъпкват на воля.

„Фльори-Мерожи“ беше мястото, където Баба Диоп прекара последните трийсет и шест часа от живота си. В единайсет сутринта на втория ден беше прободен в гърлото със заострен гребен, докато го водеха под стража към офиса на областния управител. Убиецът беше младеж от френско-алжирски произход на име Ахмед Бегал, който заяви, че е отнел живота му като отмъщение за участието му в смъртта на „мъчениците“ на Лионската гара. Той нямаше други прояви на насилие, не беше в списъка с размирници в затвора и не признаваше да е получил нареждане от другаде да убие Диоп. Освен това отказа да сподели с полицията и с управата на затвора откъде е получил информация за сенегалеца, чиято самоличност се пазеше в тайна точно за да бъде предпазен от подобна саморазправа.

А във Виена братята Вуксан усетиха как примката се стяга с още сантиметър.

62.

Официалният термин е „управление на самоличността“, неофициалният — „търговия с паспорти“. Доходоносен отрасъл с приходи около три милиарда долара годишно, който не показва признаци на отмиране в днешното време на изолационизъм, Брекзит, избягване на данъци и тероризъм. В общи линии, ако разполагате с достатъчно пари, много страни с радост биха ви дали паспорт. Най-ценните сред тях предлагат безвизов достъп до по-голямата част от света, включително в Шенгенската зона в Европа. В това отношение бедните карибски държави са особено популярни, за което спомага и статутът им на офшорни убежища, както и желанието им да привличат външни инвестиции. Цената е доста разумна: 100000 — 200000 щатски долара за антигуански паспорт. 100000 за доминикански, 150000 за Сейнт Китс и Невис или Гренада. Европейските паспорти са по-скъпи: австрийският например би могъл да ви излезе до 3 милиона долара, кипърският — 2 милиона, малтийският — 1 милион. Понякога се налага да се платят такси и комисионни, които добавят още 20000 до 500000 долара към крайната сметка.

Притегателната сила на тези паспорти е понятна за уважавани бизнесмени от страни с наложени рестрикции, които искат да получат достъп до водещи икономически пазари, но е още по-очевидна за непочтените индивиди, които се стремят да избегнат вниманието на властите. На хартия държавите, които предлагат такива документи, старателно разследват — или поне така твърдят — всички кандидати и отказват паспорти на хора, които са заподозрени в подмяна на самоличността или биха могли да са обект на криминално разследване.

А на практика?

Е, там ситуацията е по-мъглява.

* * *

В Зимеринг, близо до южния край на Виена, се намира малко, рядко посещавано гробище. Нарича се „Фридхоф дер Наменлозен“, или Гробището на безименните — последно място за покой на над сто души, повечето неидентифицирани. Векове наред теченията на Дунав изхвърлят удавени или погребани в реката — на близкия бряг. През 1939 г. новоизграденото пристанище край Алберн променило течението и дунавските мъртъвци били принудени да търсят пристан по-надалеч.

Старото гробище, което приемало трупове до 1900 г., сега е скрито в гора и само една табела стърчи между дърветата. Новото гробище е приютило 104 тела, като повечето парцели са отбелязани с еднакви кръстове, някои със свещи или венци, донесени от доброжелатели или рибари от Алберн, които всяка година се събират на Вси светии, за да почетат нещастниците. Притежателите на имена — Гутман, Молнер, Кохингер, Бекен (aus Hamburg 11.12.1860 — 15.03.1923) — са положени предимно от лявата страна на гробището, сякаш да се дистанцират от анонимните — Unbekannt, Namenlos. Над гробовете се извисява малка църква — Параклисът на Възкресението. Отдясно се издигат силози и промишлени сгради, а отляво се шири пустош, обрасла с плевели и умиращи или вече мъртви дървета. Зад нея, макар и вече на разстояние, тече Дунав.

Антон Френд никога не беше стъпвал във „Фридхоф дер Наменлозен“. Стараеше се да избягва такива места и за последно бе посетил гробище преди седем години, когато се наложи баща му да бъде заровен в семейния парцел в Централните виенски гробища. Оттогава не го бе навестявал. Ако имаше задгробен живот, в което се съмняваше, то по-добрият от двамата му родители беше намерил покой, ако ли не — значи просто го нямаше. И в двата случая не виждаше смисъл да съблюдава ритуали над гниещи кости.

Предишната нощ не спа в апартамента над офиса си, а отиде в малко хотелче в Хакенгасе. Обикновено не обръщаше внимание на приказки за интуиции и лоши предчувствия, но на път към офиса си, след като се раздели с Живко Илич и момичето, забеляза кола, паркирана недалеч от входа, с двама души на предните седалки. Шофьорът беше изцяло скрит в сянката, а лицето на спътника му се виждаше само отчасти: тъмна коса, брада, белезникава кожа, подчертана от бялата официална риза, закопчана догоре. Спиридон Вуксан вероятно би го определил като „турчин“. Допуши цигарата си и изхвърли през прозореца фаса, който се приземи до още три на паважа. Френд изпита непреодолим импулс да побегне, но се овладя, върна се зад ъгъла и се отправи към най-близката станция на метрото, като постоянно надзърташе през рамо, очаквайки да види брадатия мъж по петите си. Никой обаче не го последва и той се качи без проблеми на влака.

Когато пристигна в хотела, веднага се обади на жена си, за да натърти колко важно е да не се прибира у дома и да не използва кредитните и дебитните си карти, докато кризата не отмине. А после, понеже много искаше да чуе гласа ѝ, пробва мобилния на дъщеря си. Включи се направо гласова поща. Обикновено Пиа просто затваряше, щом видеше номера му. Веднъж на година-две се прежалваше да вдигне, за да каже няколко едносрични думи лично.

Но не и тази вечер.

Накрая звънна на Радка, любовницата си. Тя искаше да знае къде е. Той ѝ каза, че е отседнал в хотел, но не и в кой. Радка предложи да отиде при него. Френд се изкушаваше да приеме, макар и само за компания — сексуалният му апетит намаляваше обратнопропорционално на проблема с Вуксан — но реши, че е по-добре засега да не се виждат. Попита я дали е забелязала нещо необичайно, дали някой не ѝ е задавал странни въпроси за него, но тя не си спомняше такова нещо. Посъветва я да затвори магазина за няколко дни или да го остави на помощничката си, София, но Радка само се засмя и отвърна, че София ще затрие бизнеса ѝ за двайсет и четири часа. А и не разбираше защо е толкова разтревожен.

Френд се опита да ѝ обясни, но без да споменава имена. Вместо това говореше за деликатни преговори, за мъже, които може би наблюдаваха офиса му, а може би не, за други, които може би правеха същото с дома му. За това, че е изпратил жена си на сигурно място. Каза ѝ, че не иска нищо лошо да ѝ се случи, но някой би могъл да я използва, за да се добере до него. В крайна сметка не успя да я убеди, че трябва да стои далеч от магазина, но тя поне се съгласи да бъде предпазлива, каквото и да значеше това.

А после, без той да знае, Радка проведе друг разговор, този път с Живко Илич, за да го информира, че неизвестни сили може би стягат обръча около Антон Френд.

Беше студено, сивкаво утро. Адвокатът помоли таксито да го остави пред комплекса от заводи и силози край Зимеринг. Възнамеряваше да измине пеша остатъка от пътя до гробището, следвайки указателните табели, защото колкото по-малко свидетели имаше на крайната му цел, толкова по-добре. Попита шофьора дали би го изчакал, но онзи отказа, защото Френд не знаеше колко ще се забави. Винаги можел да си извика друго такси, а ако ли не, до входа на индустриалната зона имало автобусна спирка. Френд не беше толкова убеден — надали минаваха и два автобуса на час — а и кой знае колко би чакал таксито, но нямаше избор. При по-добри обстоятелства щеше да дойде със собствената си кола, но сега тя беше паркирана в частен гараж до кантората му. Ако беше прав, че някой наблюдава района, то това включваше и автомобила.

Не срещна никого, докато вървеше. Беше неделя и сградите наоколо пустееха. Няколко ята от дребни птици се вдигаха над силозите и после пак кацаха; това се повтори три пъти. Френд не знаеше какво ги стряска; може би усещаха присъствието на хищник, а може би страхът беше толкова дълбоко вкоренен у тях, че не им позволяваше да стоят дълго на едно място. И в двата случая метафората не му убягваше.

Той слезе по няколко стъпала и се озова под железопътната линия. Гробището вече се виждаше. Между дърветата стоеше жена и пушеше. Беше съвсем сама, ако изключим мъртвите. Когато Френд се приближи до параклиса, тя вдигна очи, но с нищо не показа, че забелязва присъствието му, дори когато се спусна при нея и namenlos.

Жената беше по-висока от Френд и аскетично слаба, както подобава на човек, който живее на кафе и цигари. Сребристата ѝ коса беше подстригана твърде късо за вкуса на Френд, макар той да беше наясно, че вкусът му няма никакво значение за нея. Големите ѝ очила имаха прозрачни рамки, което им придаваше вид на предпазно средство, сякаш го гледаше като лабораторен екземпляр, а вниманието ѝ го пронизваше с остротата на скалпел. Носеше бежово палто с дължина малко под коляното, което се разкрояваше леко от кръста, а краката ѝ се криеха във високи кожени ботуши в червеникавокафяв цвят, като кръв, примесена с кал. Твърдеше, че е далечна потомка на художничката Ангелика Кауфман, но това можеше да е лъжа, защото Хана Кауфман обичаше да си измисля.

— Хана — поздрави я Френд, — изглеждаш добре, както винаги.

Тя реагира на ласкателството с трепване на пръста, за да изтръска пепелта от цигарата си върху близкия гроб.

— Ако си дошъл да си разменяме комплименти, напразно си бил път, защото ти, Антон, не изглеждаш никак добре. Сигурен ли си, че си почиваш достатъчно?

— Напоследък не, но може да ми помогнеш да реша този проблем.

— Бих ти предложила хапчета. Имам достатъчно.

— Надявах се на нещо по-дългосрочно.

Тя махна към гробовете наоколо.

— Тогава си на подходящото място.

Френд се усмихна, макар че не му беше никак забавно. Не той беше избрал мястото на срещата. Би предпочел нещо по-близо до града и не толкова потискащо, но Хана Кауфман имаше вкус към драматичното. Може би беше свързано с любовта ѝ към операта. Беше дарител на Виенската държавна опера, като приносът ѝ се измерваше в най-малко 10000 евро на сезон. Френд се сещаше за много други и по-добри начини Кауфман да харчи парите си, включително да оправи зъбите си. Беше привлекателна жена, но устата ѝ приличаше на гробница. Емайлът беше пожълтял от десетилетната консумация на кофеин и никотин, а горните ѝ кътници липсваха. Усмивката ѝ му напомняше на черепите в криптата на „Свети Стефан“.

— Щях да те питам защо сме тук, а не в по-жизнерадостна обстановка.

— Не харесваш ли гробищата?

— Не особено, а това изглежда още по-безрадостно в сравнение с други.

— Така ли? — смръщи се Кауфман. Изглеждаше искрено учудена. — Аз пък изобщо не мисля така. Повечето от тези хора си нямат имена, но не са забравени. Всяка година други си спомнят за тях. Рибарите им оставят цветя и пускат сал от венци по Дунава. Това е повече, отколкото получават други покойници, дори да имат близки и да почиват под пищни паметници, а не семпли кръстове. Някой ден и с нас ще стане така. Когато не остане никой, който да ни помни, никой, за когото името ни да значи нещо, и ние ще станем безименни, независимо какво пише на камъка над главата ни.

Хана допуши цигарата и стъпка фаса с крак, което някак си намали ефекта от думите ѝ.

— Или пък — продължи тя — човек може да го приеме като урок за преходната същност на личността.

„О — помисли си Френд, — така по̀ бива. Вече чупим костта, за да стигнем до мозъка.“

Кауфман беше адвокат, специалист по банково право и капиталови пазари, но движеше и доходоносен страничен бизнес в сферата на търговията с паспорти, защото някои от клиентите ѝ се нуждаеха и от такава услуга. От клюките в адвокатската гилдия Френд знаеше, че контактите ѝ в Карибите нямат равни, въпреки че беше прекъснала отношенията си с Кипър и Малта след включването им в черния списък на Организацията за икономическо сътрудничество и развитие със страни, улесняващи избягването на данъци посредством издаване на паспорти. Не можеше да се пренебрегне и убийството на малтийската журналистка Дафне Каруана Галиция, чиято кола беше взривена в близост до Моста през 2017 г. по време на разследване на правителствената корупция, включително търговията с паспорти. Смъртта ѝ беше привлякла нежелано внимание от страна на международната общност.

— Човек трябва да умее да се променя — отбеляза Френд. — В момента имам клиенти, които споделят това виждане. Страстно, биха казали някои.

Кауфман запали нова цигара. Върховете на пръстите на дясната ѝ ръка бяха пожълтели като зъбите. Френд си помисли, че тялото ѝ напомня на предметно стъкло с различни видове рак.

— Знам в какви кръгове се движиш — каза тя. — Затова се срещаме тук, а не в „Кафе Ландман“. Носят се слухове, Антон.

— Винаги се носят слухове. Иначе Виена нямаше да е същата.

— Тези слухове идват по-отдалеч. Като например от Подгорица.

Подгорица, столицата на Черна гора: 400000 долара за паспорт, плюс-минус. Независима държава от 2006 г., но все още силно обвързана от стария си съюз със Сърбия. По време на войните от 90-те черногорците бомбардираха Дубровник за сърбите и им предаваха босненски пленници за изтезания и екзекуции. Възможно бе някога братята Вуксан да са имали приятели там, но вече не.

— И какво се чува от Подгорица?

— Че клиентите са прекрачили границата и е обявена цена за главите им. Да не говорим за Червената бюлетина на Интерпол.

— Затова търсят нови имена и документи. Има споразумение с Белград, но трябва бързо да напуснат Европа. Всяко забавяне може да бъде погрешно изтълкувано като враждебен ход.

— Някои хора в Белград биха оспорили наличието на такова споразумение.

— Случайно Симо Стаич да е измежду тях?

— Може би.

— Стаич е главорез. Белград се представлява от Матия Киш.

— Град, в който неотдавна си отървал кожата на косъм, ако може да се вярва на легендите. Наистина ли смяташ, че Киш щеше да те защити, ако не беше избягал в Румъния?

— Киш е гангстер, който пробва политически костюми само за да види дали ще му станат — или точно обратното, човек никога не може да е сигурен с безпринципните хора. Каквото и да му е на сърцето, нови кръвопролития може да му навредят непоправимо.

— Киш е прагматик — отвърна Кауфман. — Ако нацапа едните си дрехи с кръв, може да ги смени с други. Но допускам, че е достатъчно умен, за да стои далеч от касапници и да оставя тази работа на Стаич.

На Френд не му се нравеше накъде отива разговорът.

— Да не са те предупредили да не се замесваш?

— Ако беше така, мислиш ли, че изобщо щях да говоря с теб? Просто обичам кожата си необгорена. Засега Киш вероятно е готов да забрави за клиентите ти, стига да напуснат Стария континент. Но в бъдеще… кой знае?

— Бъдещето е за провидението, не за нас.

— Защото и ти нямаш търпение Вуксан да се разкарат.

Френд обърна внимание, че тя най-после ги назова по име.

— Дори повече. Докато са тук, аз съм в опасност.

— Не само от страна на Белград.

— И други слухове ли има?

— Този път — факти, съдейки по нарастващия брой трупове. Изглежда, някой им е вдигнал мерника повече и от Симо Стаич. Дори Белград са любопитни кой е. Стаич подозира, че са мюсюлмани, но на него във всичко му се привижда мюсюлмански заговор. Киш не е толкова убеден. Случайно ти да имаш някаква идея?

— Не.

— Не ти вярвам, но сигурно е по-добре да не знам.

— Предвид неведението си, мога само да се съглася. Ще ми помогнеш ли, Хана?

— Ще бъде скъпо. Пътуването с багаж винаги струва повече, а необходимостта от нови самоличности усложнява нещата. По-евтино и лесно ще бъде да подкупиш някого в Гърция или Италия в замяна на документи.

— Нямам такива връзки. Освен това паспортите трябва да са железни и да гарантират сигурно убежище. Клиентите ми може би ще са принудени да живеят на съответната територия, докато Червената бюлетина не избледнее до розово.

Кауфман се отегчи от втората цигара и хвърли фаса до първия.

— Ще имам първоначален отговор до двайсет и четири часа — каза тя.

— А цената?

— Зависи. Йордания вероятно отпада, като се има предвид случилото се в Париж. Йорданците поддържат прекалено близки отношения с Париж и предпочитат да не привличат вниманието на екстремисти. Няма нужда да се правиш на шокиран, Антон. Да, знам и за Лионската гара. Така или иначе, йорданците искат по един милион за документ, при това без таксите и разноските. Затова си мисля, че твоите клиенти ще отплават към Карибите. Като се имат предвид усложняващите фактори, очаквам нещо към двеста хиляди на паспорт и това е по-ниската прогноза. Плюс моите двайсет процента.

— Долари?

— По-скоро евро. В брой. Говорим за два паспорта, нали?

— По-скоро три.

Френд не беше сигурен, че Живко Илич разполага с нужните средства, но не беше изключено Вуксан да му помогнат. Надали искаха да се озоват в непозната територия без човек, на когото можеха да разчитат, че ще пази гърба им. Съмняваше се обаче, че Зоря ще пътува с тях. Според Радован тя искаше да се върне в Сърбия. Не знаеше защо.

— Трябва ми точната бройка — каза Кауфман.

— Ще проверя, но засега ги брой три.

— А снимки?

— Имам готови. Само дай имейл.

Кауфман отвори телефона си и му даде сигурен адрес, състоящ се от случайни цифри и букви, който щеше да изтрие веднага след това. Той изпрати криптираните файлове от своя телефон и изчака Хана да потвърди, че ги е получила.

— Готово — каза тя. — Сега имам друга работа. Има ли още нещо?

— Не, мисля, че това е всичко.

Кауфман стегна колана на палтото си и хвърли последен поглед на гробището.

— Мислил ли си да добавиш и своето име към поръчката за нови паспорти?

Френд поклати глава.

— Бизнесът ми е тук. Приятелите също.

— Забелязвам, че не споменаваш семейство. Как е жена ти?

— Другаде.

— Трайно?

— Вероятно.

— А любовницата ти?

— Впечатлен съм от осведомеността ти.

— Това, че не парадираш, не значи, че е тайна. Привързан ли си към нея?

— Харесвам я, но нищо повече.

— А дъщеря ти още е в Англия?

— Да, но с нея не сме близки.

Кауфман сложи ръка върху дясното му рамо.

— И да успееш да измъкнеш Вуксан от Европа, те ще оставят след себе си потоп — и ти ще потънеш в него. Твърде много хора знаят за връзката ти с тях и може да не ти повярват, че сте прекъснали всякакви отношения. Имаш пари и имоти, които можеш да продадеш. Доколкото ми е известно, съпругата ти е цивилизована жена, която ще се държи достойно в случай на развод. Тук те задържат по-малко ангажименти, отколкото си мислиш, а не си струва да рискуваш живота си заради бизнеса.

— А какво да правя на Карибите? Да пия и да прелъстявам самотни туристки?

— Някои мъже си мечтаят за това.

— Аз не съм от тях.

Тя го потупа по ръкава.

— Съветвам те да си помислиш. Къде си паркирал?

— Не съм с кола. Взех такси.

— Това пък защо?

— От предпазливост.

— Бих ти предложила да те закарам, но…

— Но и ти трябва да внимаваш — довърши изречението той.

— Именно.

Френд я изпрати с поглед. Сребристата ѝ кола беше спряна до един от силозите. Не разпознаваше марката, но и никога не се бе интересувал особено от автомобили. Докато Кауфман потегляше, той огледа за последно гробището. Надяваше се никога да не се връща тук. И опазил бог да легне завинаги на такова мрачно място. Изстърга калта от обувките си о стъпалата и си тръгна, оставяйки мъртвите да спят в покой.

63.

Луис пиеше кафе в „Алт Виен“ на Бакерщрасе и чакаше Ейнджъл. Заведението не беше така помпозно, както някои от по-прочутите кафенета от XIX век като „Кафе Централ“ и „Кафе Шварценберг“, но точно затова Луис го харесваше. Стените бяха украсени с плакати на групи, за които не беше чувал, и концерти, на които нямаше намерение да ходи, но кафето беше много добро, а атмосферата — още по-хубава. Отвори „Виена Таймс“ на айпада си и прочете съобщението за намирането на Хендриксен. Говорител на полицията твърдеше, че се работи по няколко версии, което вероятно беше така, както и че вече имат напредък, което със сигурност не беше така.

Сутринта Ейнджъл бе провел още един неловък разговор със следователите, но за момента всичко беше наред. Помолили го бяха да види кадрите с двама души от записите на охранителните камери, обаче от пръв поглед му стана ясно, че мъжът носи евтина, но ефективна дегизировка. Момичето пък през цялото време беше с качулка, като непокорна тийнейджърка. Записите не вършеха абсолютно никаква работа за разпознаването на заподозрените.

И все пак на Луис не му допадаше идеята бундесполицаите да душат около партньора му, защото каквото засягаше Ейнджъл, засягаше и него. Ако австрийците упорстваха, щеше да се наложи да поиска услуга от Рос. Федералният агент нямаше да остане доволен, но той по принцип никога не изглеждаше доволен, така че това надали щеше да се отрази на качеството на живота му.

Луис се мяташе между готовността да действа и чувството на безсилие. Ако Вуксан не направеха грешка, с която да разкрият местонахождението си, оставаше му да разчита единствено на упражняването на натиск върху Френд чрез дъщеря му. Имаха само мнението на Харис, че Френд държи достатъчно на Пиа, за да предаде клиентите си, но целувката на Юда не беше единствената възможност на адвоката. Винаги можеше да потърси полицията или частни детективи, или дори самите братя Вуксан, ако стигнеше до заключението, че собственото му благополучие е неразривно свързано с тяхното. А всичко това нямаше да помогне на Луис.

Той се винеше и за смъртта на Хендриксен. Не биваше да го оставят да действа сам във Виена и Белград, но Луис нямаше никакви връзки в тези градове. И все пак трябваше да следят по-изкъсо Френд. Харис и неговите шпиони от Лангли можеха да подадат една ръка, но след събитията на Лионската гара американецът се бе изпарил. Луис не беше твърде изненадан: Харис бе получил почти — ако не и съвсем — всичко, каквото искаше. Операцията може да не беше минала по план — французите, благодарение на къртицата си, бяха прихванали и ликвидирали двамата сирийци, преди Харис да ги пипне — но посланието беше достатъчно ясно. Впоследствие в редица уважавани вестници в Европа се появиха добре позиционирани съобщения от анонимни източници, които подробно разказваха за участието на сръбски престъпници в контрабандата на хора, включително на терористи, замесени в атентати срещу цивилни западни граждани. Белград се видя принуден да предприеме нещо, за да затвори каналите за достъп от Близкия изток през Сърбия, пък макар и временно.

Ала въвличайки Луис в делата си, и Харис, и Рос сами бяха паднали в ръцете му. Дори да не го признаваха, сега и той имаше власт над тях, също както те — над него. И игнорирането на позвъняванията му нямаше да отмени този факт.

— Ужасна работа — каза мъжът на съседната маса.

Носеше тъмен костюм с бяла риза, а на червения диван срещу него лежеше грижливо сгънат черен шлифер. Имаше белезникава кожа и добре оформена брада. Лицето му беше от онези, които лесно се усмихват, а това стигаше да предизвика незабавна антипатия от страна на Луис. Понякога дори се плашеше, че има повече общи черти със специален агент Едгар Рос, отколкото му се искаше да признае.

— Моля?

— Неволно забелязах статията на екрана. Много жалко за човека, да не говорим за хотела.

Непознатият се беше облегнал на стената, така че Луис трябваше леко да се завърти, за да го вижда. На масата до вратата седеше друг мъж, по-едър и недотам стилно облечен, но също брадат и също от Близкия изток, който усърдно се стараеше да не им обръща внимание.

Дойде сервитьор. Непознатият си поръча еспресо.

— Ами приятелят ви? — попита Луис. — Той няма ли да пие нещо?

Подозрително леката усмивка стана още по-широка.

— И за него еспресо — каза мъжът на сервитьора.

Той сложи ръце в скута си и загледа Луис с нещо като миролюбивост. Якето на Луис беше все така закопчано и той усещаше скрития под него пистолет — не че очакваше да го използва в „Кафе Алт Виен“ или поне не заради този човек и неговия спътник. Просто щяха да поговорят. Събитията след това щяха да се развиват другаде.

Луис продължаваше да гледа, без да говори. Умееше да мълчи. Понятието „неловкост“ му беше непознато. С периферното си зрение забеляза, че мъжът до вратата приема кафето, без да отклонява вниманието си от входа на заведението и улицата отпред. Тези хора, помисли си Луис, очевидно имаха врагове.

— Казвам се господин Рафи — представи се най-сетне мъжът, когато донесоха и неговото кафе. Произнасяше сричките бавно и внимателно, сякаш четеше непознати думи от карта.

— Щом казвате.

Ако усмивката станеше още малко по-широка, устните на господин Рафи щяха да се разцепят.

— Не ми ли вярвате?

— Не, просто не ме интересува.

Усмивката не потрепна, но и последната сянка от топлина в очите на господин Рафи угасна. Явно беше от хората, които ценят учтивостите, ако ще и само заради възможността да прикрият истината, скрита под тях, като например под широката усмивка. Който и да беше този господин, той вероятно можеше да бъде учтив дори докато ти реже езика или ти избожда очите. Щеше да се усмихва благо, докато залива с бензин специално построената за целта стоманена клетка, преди да ти драсне клечката. Може би дори щеше да ти се извини, преди да пререже гърлото ти, докато записва агонията ти на камера, за да обиколят кадрите Интернет. Господин Рафи беше социопат, открил удобен черен флаг, под който да действа. Луис, разбира се, не разглеждаше всеки арабин като потенциален убиец; просто разпознаваше убийците, когато ги видеше.

— А би трябвало да ви интересува — каза господин Рафи.

— И защо?

— Защото ви намерих много лесно. Човек с вашата професия трябва да бъде по-благоразумен.

Луис бе принуден да се съгласи, че новият му познайник има известно право. Не беше изключено с напредването на годините да е станал небрежен. От друга страна, напоследък ходеше и сееше смърт из Европа, така че въпросът не беше дали, а колко внимание ще привлече.

— Може би просто ви бива — отвърна той. — Като някои кучета.

Господин Рафи сипа щедро захар в кафето си и го глътна наведнъж, без да е изстинало.

— Май много държите да обиждате хората, господин Луис.

— Е, радвам се, че усилията ми не са били напразни. Луис е достатъчно. С „господин“ отпред се чувствам като шивач на богати господа.

— Нека да е само Луис. Е, само Луис, мисля, че с вас имаме общи интереси.

— Много се надявам да не е така.

— Вуксан.

— О — въздъхна облекчено Луис, — помислих, че е нещо важно… или изобщо нещо. За съжаление, не познавам такъв човек. Сигурно ме бъркате с някого.

— От подслушване ли се боите? Можете да ме претърсите, ако желаете, но се боя, че ще е неловко на такова обществено място.

— Предпочитам да не ви докосвам, но благодаря за предложението.

— Обиждате ме. Разбрах, че по принцип обичате да докосвате мъже.

— Да, но съм много придирчив, а и не обичам да пипам мазни неща.

Луис обаче не беше във възторг от това, което чуваше. Господин Рафи знаеше тревожно много за него, а имаше само два начина да се сдобие с такава информация: с много пари или с причиняване на болка.

— Знаем, че търсите братята Вуксан — върна се господин Рафи на темата. — Знаем, че са убили ваши приятели в Амстердам, а вие на свой ред сте убили двама от техните хора. Ние също имаме причина да се интересуваме от тях.

— Каква по-точно?

— Поверихме им една пратка. Тя се изгуби. Някой трябва да си плати.

— Да не би пратката ви да се е изгубила в околностите на Лионската гара в Париж?

— Там някъде.

— Много жалко. Знаете ли, ние наистина нямаме нищо общо. И този разговор, за щастие, приключва.

Луис махна за сметката.

— Адвокатът, Френд, се е покрил — продължи Рафи. — И моля ви, не ми казвайте, че не знаете кой е. Започва да ми омръзва.

Луис помълча три секунди, защото комичното се крие в точния момент.

— Не знам кой е. — Той искрено се наслади на напрежението, с което устните на господин Рафи задържаха усмивката — като въжен мост, който всеки момент ще се скъса.

— Много държим да разговаряме с братята Вуксан.

— А аз още не знам кои са те — отвърна Луис. — Но дори да им се случи някакво нещастие — защото кой знае какво ни готви съдбата, — има ли значение дали сте участвали или не? Всичко е в божите ръце, а крайният резултат е един и същи.

Сервитьорът донесе сметката и Луис посегна към портфейла си, но господин Рафи го изпревари, като остави десет евро и няколко монети.

— За всички ни — каза той, след което вниманието му се върна към Луис. — Ето затова има значение.

В ръката си държеше банкноти, навити на руло.

— Компенсация — каза Луис.

— Ако вие ги убиете, ние няма да получим нищо.

— Но ако ви платят, ще им простите?

— Вие как мислите?

Кафявите му очи изглеждаха почти черни от зениците, които се бяха разширили, сякаш предвкусвайки страданието, на което скоро можеха да станат свидетели.

— Май ще се наложи да си намеря друго заведение, където да пия сутрешното си кафе, поне докато ви се случи нещо — каза Луис.

Господин Рафи извади визитка. Беше празна, с изключение на телефонния номер, написан на ръка със синьо мастило. Плъзна я към Луис, но той не ѝ обърна внимание.

— Съветвам ви да я вземете. Какво лошо има да оставим отворен един канал за комуникация?

Луис се поколеба, после с оттренирано безразличие я взе и я пъхна в джоба си.

— Приятен ден.

— Ma salama — отвърна господин Рафи.

Усмивката се върна с възобновена настойчивост. Луис си помисли, че би извършил общественополезно дело, ако я изтрие завинаги от лицето на господин Рафи, а после и самия господин Рафи — от лицето на земята.

На път към вратата мина покрай партньора му. Мъжът имаше неравен белег, който започваше над дясното око, минаваше през цялото му чело и се скриваше зад лявото ухо. Сякаш някой се беше опитал да разглоби черепа му с отварачка за консерви.

Луис се спря.

— Гледай ти — рече той, — Хари Потър.

Мъжът вдигна очи.

— Накарах те да погледнеш — отбеляза Луис и продължи към вратата, като потупа джоба си с картичката на господин Рафи.

Имаше коз за пазарлък.

Може би Харис и Рос все пак щяха да склонят да му направят услуга.

64.

Застанал в сянката на силоза, Френд повика такси да го вземе. Приложението казваше, че ще чака двайсет минути. Изведнъж се почувства в опасност. Проклета да беше Кауфман с нейните гробищни драматизми; проклета да беше, че го накара да се съмнява в решението си да остане във Виена след заминаването на Вуксан. На спирката чакаше автобус, а шофьорът тъкмо оставяше настрани телефона си, готов да потегли. Френд реши да откаже таксито. Не му се стоеше тук сам, сред птиците и покойниците. Седна зад шофьора; беше единственият пътник чак до последната спирка на трамвая на Кайзер-Ебесдорфер Щрасе. Покрай прозорците се нижеха мрачни гледки на складове, полета и селскостопанска техника. Това не беше неговата Австрия. Това беше резерват за хора, които обядваха на крак.

Разсейваше се с телефона си и точно така научи за убийството на Хендриксен. Толкова погълнат беше предишната вечер от мисълта, че го следят, както и от предстоящата среща с Кауфман, че бе пропуснал новините, а това не бе в стила му. Можеше да се залъгва, че не е подозирал как ще реагират Вуксан на информацията за Хендриксен, но такова лицемерие не беше в кръвта му. Би предпочел обаче да бяха свършили работата си по по-дискретен и не тъй противен начин. А те като че ли бяха твърдо решени да застрашат още повече разклатените си позиции.

Телефонът, който използваше за връзка с Вуксан, изписука точно когато слезе от автобуса и махна на едно такси. Съобщението беше кратко и ясно: „Трябва да поговорим“. Малко късно, помисли си той. Трябваше да поговорят, преди Илич и момичето — защото това със сигурност беше тяхна работа — да се заемат с изтезания в банята на столичен хотел, след което да оставят някоя нещастна камериерка или дежурния управител да открият умиращия нещастник.

Качвайки се в таксито, Френд изведнъж осъзна значението на този елемент от историята: умиращия нещастник. Дали Хендриксен беше останал достатъчно дълго в съзнание, за да даде някаква информация? И по-точно, какво беше успял да съобщи на онези, които го бяха наели да проследи адвоката в Белград?

Точно тогава забеляза, че във входящата му кутия има нов имейл с прикачен видеофайл. Отвори го. Вътре имаше само три реда текст:

Дъщеря ви е при нас.

Чакайте обаждане.

Ако кажете и дума, умира.

* * *

Ейнджъл чакаше на входа на ресторант „Освалд и Калб“.

— Търсим нови приятели? — пошегува се той, когато Луис се приближи откъм „Кафе Алт Виен“.

Беше забелязал разговора с господин Рафи, но не виждаше причина да издава присъствието си. Имаше доверие на партньора си, че може да се справи и сам с повечето проблеми, стига да не изискват прекомерна дипломатичност.

— Не и ако не възнамеряваш да смениш религията — отвърна Луис, докато вървяха по Бакерщрасе, — а и не мисля, че се интересуват от нашия бизнес. Предполагам, че си ги снимал?

— Отдалеч, но ще изчистим образите. Какво искат?

— Братята Вуксан. Живи.

— Защо?

— За да ги изтръскат за пари, преди да ги убият.

— Те ли ти казаха?

— Не толкова многословно.

— И предпочитат ние да не ги изпреварваме?

— Да, точно това желание изразиха.

— И какво ще правим ние?

— Ние — отвърна Луис — ще ги прецакаме.

— Добър план, бих казал — съгласи се Ейнджъл.

65.

Останал сам в хотелската си стая, Антон Френд превърташе клипа отново и отново. Дъщеря му изглеждаше изплашена и отчаяна. И как иначе, щом се обръщаше към него — бащата, от когото се беше отрекла, човека, чието име беше отхвърлила?

„Тате, казват, че ще ме наранят, ако не им помогнеш“.

Тате. Откога не го беше наричала така? От дете…

„Казват, че ще ме убият“.

Жена му го беше предупредила да не продължава работа за Вуксан, след като се съюзиха със Земуните, за да изградят долната си империя в Нидерландия. Вярно, че после затваряше очи за действията на съпруга си, но за целта трябваше да има известна представа за тях и дори тя се чувстваше длъжна от време на време да изкаже притесненията си. И все пак успяваше да стисне погнусения си нос, докато харчеше мръсните му пари за екскурзии във Венеция и Милано, за скъпи чанти и изискани дрехи, за козметични операции, които трябваше да поддържат младежкия ѝ вид, макар и след като брачното им ложе вече беше изстинало. Френд нямаше представа защо го прави, освен от суета. Може би щеше да я уважава повече, ако си беше намерила любовник. Така поне щеше да оправдае разходите.

„Трябва да отговориш на имейла, за да потвърдиш, че си го получил. После те ще се свържат с теб“.

Ако сега Мина беше тук, щеше да му каже да отиде в полицията. И ако той откажеше, имаше вероятност да ги потърси сама, с което щеше да обрече дъщеря им на смърт. Добре че я нямаше. След десетки години работа с Вуксан адвокатът имаше известна представа как действат хората от тяхната порода. Те не отправяха напразни заплахи. Въпросите, естествено, бяха: а) Кой е отвлякъл дъщеря му? и б) Какво искаха от него в замяна на живота ѝ? Първата стъпка беше да си отговори на тях, за да определи следващия си ход. Вече имаше някакво предчувствие, но трябваше да се увери.

„Тате, те ми показаха филми. Правили са го и преди. Показаха ми какво ще стане, ако се обадиш в полицията. Тате, не им позволявай да ми причинят това“.

Клипът свърши. Той отговори на имейла. Само с една дума: „Получено“. Две минути по-късно мобилният му телефон иззвъня. Номерът беше скрит. Той веднага вдигна.

— Да?

— Антон Френд?

Гласът беше софтуерно изменен. Звучеше почти женски, но се познаваше, че говори мъж.

— Аз съм.

— Видяхте ли филма?

— Да. Какво искате?

Чу това, от което се опасяваше:

— Искаме братята Вуксан.

* * *

Обаждането свари Боб Джонстън в къщата в Корнуол. В кухнята Пиа Лакнер играеше карти с Розана Белингам. Двете се погаждаха доста добре, въпреки че особената комбинация от скука и напрежение вече започваше да изнервя Пиа. Беше станала по-сприхава, което надали бе изненада. Човек не можеше да играе, да чете и да гледа телевизия до безкрай. Джонстън знаеше, че рано или късно търпението ѝ ще се изчерпа. Ако поискаше да си тръгне, двамата с Розана не можеха да я спрат. Е, можеха, но това нямаше да бъде от полза за никого, а театърът щеше да се превърне в истинско отвличане.

Щом телефонът иззвъня, играта спря. Пиа и Розана впиха погледите си в Джонстън. Той изслуша отсрещната страна, после каза: „Ще ѝ предам“, и затвори.

— Баща ти се свърза — обърна се той към мнимата пленница. — Сега нещата ще тръгнат по-бързо.

Пиа Лакнер избухна в сълзи.

66.

„Голямата изгубена мечка“ отвори врати през 1979 г., когато Дейв Еванс пристигна в Портланд от Северен Конуей, Ню Хампшир, заедно с жена си и братовчед си, и реши, че след толкова години работа за други хора, които правеха много неща както трябва, но и много повече не както трябва, иска да има свой собствен бар.

През следващите десетилетия в Мейн Дейв беше видял почти всичко или поне така си мислеше, докато в живота му не се появиха братята Фулчи. Тази съдбовна среща принуди Дейв да преосмисли отношението си към съществуванието и сега всяка сутрин се настройваше за вероятността съдбата отново да му готви известна доза социално взаимодействие с Тони и Поли. Това обикновено беше свързано с хаос и разруха, а вечерта след подобен ден Дейв си лягаше, питайки се дали изобщо съществува Бог и ако да, какво ли си е мислел, като е създал двамата Фулчи.

Веднъж братята се опитаха да преброят в колко затвора са били, но като стигнаха до двуцифрена бройка, се отказаха. Дейв се учуди, че и до толкова могат да броят, но вероятно само защото Бог ги беше дарил с по десет пръста. По тази причина Тони и Поли деляха света на Неща, които се броят до 10 и съответно могат да бъдат осмислени, и Неща, които са повече от 10 — и не могат. Подобни трудности срещаха, когато се опитваха да определят при колко психиатри са се лекували или колко глави са разбили през годините. Що се отнася до фармацевтичните средства, които, общо взето, без успех им бяха предписвани по време на дългата им, отчайваща връзка със здравната система, те спокойно наброяваха трицифрено число, и то по консервативна оценка, въпреки че Дейв предпочиташе да пази мнението си за себе си.

Братята Фулчи бяха вече на средна възраст и не разбиваха толкова много глави както някога. Освен това от години не бяха виждали килия отвътре, не на последно място благодарение на сближаването си с частния детектив на име Чарли Паркър и неговите колеги, Ейнджъл и Луис. Тони и Поли таяха специални чувства и към тримата: Паркър гледаха с дълбоко уважение, Ейнджъл — с голяма обич, а Луис — с благоговение, доближаващо се до това на центуриона Лонгин, когато слепотата му била изцелена от кръвта на разпнатия Христос.

Дейв Еванс далеч не беше наивник и не хранеше илюзии относно характера на Паркър, Ейнджъл и Луис. Харесваше и тримата, а с Паркър дори бяха близки, но беше наясно, че са насилници, тоест не най-добрите образци за подражание на братята Фулчи, които лесно се водеха. От друга страна, не можеше да се отрече, че Паркър и останалите следваха определен морален кодекс и — дори малка част от историите, разказани и неразказани, да бяха верни — бяха сложили край на много злини. Дори да не бяха точно „добрите“, те правеха каквото е нужно, за да се разправят с лошите. Дейв беше склонен да признае, че това понякога изискваше методи, които не бяха напълно законни или дори, както в спорадичните случаи на ангажиране на братята Фулчи, благоразумни.

Все пак Тони и Поли не бяха изцяло лишени от някои достойни за възхищение лични и професионални качества. Обичаха майка си. Бяха безусловно верни на малкия си кръг от приятели. Разбиваха главите само на хора, които сякаш молеха главите им да бъдат разбити. Бяха добри с животните. С това списъкът от положителни черти се поизчерпваше, но както обичаше да напомня жената на Дейв, Уесли, много хора на света не можеха да се похвалят и с толкова. Той трябваше да признае, че е права, но доколкото му беше известно, и повечето от тези съмнителни индивиди не пиеха в любимата му „Голяма изгубена мечка“, докато братята Фулчи практически живееха там.

Мненията за това кой от братята е по-неуравновесен, се разминаваха, но този спор беше толкова езотеричен и разликите тъй незначителни, че дори Тома Аквински би предпочел да не взема отношение по въпроса. Хората, които ги познаваха добре, биха казали, че по-големият, Тони, е малко по-малко луд от Поли и гледа да държи брат си под контрол. Тъй като изглеждаха почти еднакво (горе-долу толкова широки, колкото високи), обличаха се по един и същи начин, говореха със сходна интонация и поддържаха взаимозаменяеми възгледи за света, двоумението беше изцяло теоретично, особено ако виждаш летящия юмрук на един от двамата насреща си, защото и силата на ударите им беше неразличима, все едно замахваха с циментов блок, оформен като свити пръсти.

В момента Поли Фулчи се беше свил на една пейка под мечата глава — талисман на бара, и решаваше кръстословица. Като го видя, Дейв, който проверяваше сметките на бара, едва не падна от изненада, но после забеляза, че кръстословицата е в книжка с комикси с нарисувано пони на корицата. Е, все пак беше някакъв напредък.

В бара бе тихо дори като за ранните часове на дъждовен неделен следобед. Дейвид обичаше тези моменти. Помагаха му да се концентрира върху счетоводната работа и затова веднъж месечно идваше в бара. Щом паднеше мрак обаче, се махаше оттам. „Мечката“ нямаше нужда от него вечер, а готвачите го изнервяха.

В едно от ъгловите сепарета Чарли Паркър разговаряше тихо с млада жена — вероятно клиентка, изпаднала в затруднение, щом се налагаше да се виждат в неделя. Паркър често използваше „Мечката“ за срещи с бъдещи и настоящи клиенти. Нямаше офис, а домът му се намираше извън града. Дейв знаеше, че понякога, когато обстоятелствата го налагаха, детективът използваше и кантората на адвоката си, Мокси Кастин, но обикновено предпочиташе по-неформална обстановка. Мокси също идваше да хапне в „Мечката“ по няколко пъти на месец, обикновено с Паркър. Изглеждаше най-нездравият човек, когото Дейв беше виждал, защото хранителният му режим би уплашил дори Роналд Макдоналд, но някак си продължаваше да стои на крака. Дейв дори започна да използва услугите му, защото Мокси имаше първокласни връзки, а всеки собственик на бар в този град имаше редовно вземане-даване с ченгета и съдилища, независимо дали му харесва.

Младата жена с Паркър плачеше. Дейв улови погледа му и изпрати една от сервитьорките да ѝ занесе чаша вода и да я пита дали би искала кафе или нещо безалкохолно. Изражението на Паркър беше пропито от чувство: не съжаление, или поне не само това, а по-скоро дълбока емпатия. Затова Паркър вършеше тази работа, затова беше добър в нея, затова Дейв никога не би искал детективът да изчезне от живота му, затова не би го съдил строго за всичките му действия. Докато „Мечката“ съществуваше и беше под властта на Дейв, Паркър винаги щеше да бъде добре дошъл в нея, също както Ейнджъл и Луис. Добре де, дори и братята Фулчи, въпреки че се надяваше на известно снизхождение в чистилището заради всичко, което бе изтърпял на земята заради тях.

И като стана дума, Дейв се почуди какво е намислил Тони. Двамата с брат му обикновено бяха неразделни, но Тони беше излязъл преди два часа и оттогава не се бе появявал. Това вероятно беше лоша новина за цивилизацията. Дейв погледна отново Паркър и младата жена. Кати Кексчето им беше занесла вода, каничка кафе и две чаши. Дейв беше спокоен, че жената ще се оправи. Паркър беше до нея. И щеше да направи всичко по силите си, за да ѝ помогне.

Той се върна към сметките си, но отсъствието на Тони Фулчи продължаваше да го гризе. Надяваше се да не е загазил, защото, ако Тони беше загазил, несъмнено щеше да бъде, след като е причинил сериозни неприятности на някого. Дейв не беше много сигурен как се бе стигнало дотам да се чувства отговорен за действията на Фулчи, но това беше положението. В моменти на слабост дори се тревожеше за тях. Дали пък не се привързваше?

Мили боже, помисли си той, само не и това.

67.

Тони Фулчи не беше глупав.

Естествено, в Портланд и извън него имаше хора, които обичаха да се шегуват, че е тъп като галош, а брат му — като два галоша или пък половин, в зависимост от разбиранията им за графиката тъпота спрямо галоши. Те не изказваха мнението си пред Тони или поне не два пъти, но той знаеше кои са. Тормозеха го не толкова намеците за собствената му интелигентност, колкото подигравките по адрес на брат му. Тони се изживяваше като закрилник на Поли и беше обещал на майка си, че винаги ще се грижи за него. Светът беше по-объркващо място за малкия му брат. Твърде шумно, твърде забързано. Лошотията на непознати към по-уязвимите от тях, били те хора или животни, събуждаше у Поли яростно, праведно възмущение, което лесно се изливаше под формата на насилие. Но нито Поли, нито Тони някога бяха ударили по-слаб, освен ако наистина, ама наистина не си го заслужаваше. Поли се придържаше към принципа, че винаги трябва да се удря с възходящо, а не с низходящо движение. Не умееше да изразява обхвата и сложността на добрите си чувства, поради което по-ненаблюдателните и критични люде заключаваха, че не притежава такива, но Тони знаеше, че грешат.

Изникнеше ли възможност, Тони тихо разменяше някоя и друга дума с личности, подценили брат му. Разговорите им обикновено се състояха в малки улички и тоалетни и протичаха изключително еднопосочно. Като цяло водеха до трайна промяна в поведението, защото, когато Тони Фулчи ти каже нещо, гледаш да не го забравяш.

И така, да повторим: Тони Фулчи не беше глупав. Но беше бавен. Не преработваше бързо информацията, но рано или късно я осмисляше. Беше се научил да слуша внимателно, защото инак пропускаше важни детайли. По-късно, останал насаме със себе си, размишляваше над чутото и се опитваше да си направи изводи за него. Стоеше буден до късно през нощта, когато майка му и брат му вече спяха, и подпрял лакти на масата и брадичка върху дланите си, гледаше стената като в транс. А тя беше от тухли и Тони се бе научил да визуализира дума или идея върху всяка от тях. После мислено ги разместваше, въпреки че често не се налагаше дори това: достатъчно бе да раздроби проблема на по-малки части. В особено тежки случаи дори пишеше по тухлите с тебешир, като не забравяше да ги изтрие, преди да си легне. Госпожа Фулчи не одобряваше драскането по стените дори с тебешир.

Тони се притесняваше да не изглежда невеж и гледаше да не споделя мисловните си процеси или съмнения, освен с шепа приятели. Когато не разбираше нещо, намираше кой да му го обясни — някой, който не би се присмял на незнанието му. Затова двамата с Поли обичаха „Голямата изгубена мечка“: когато не беше зает или не изглеждаше измъчен от постоянното присъствие на братята в заведението, Дейв Еванс винаги беше готов да ги изслуша и да даде съвет. Същото важеше за жена му, която им напомняше малко на майка им, но без елемента на терор.

В особено сериозни случаи Тони предпазливо се обръщаше към господин Паркър. Не му беше удобно да го нарича по малко име — просто не му се струваше редно — а само по фамилия звучеше невъзпитано. Тони уважаваше господин Паркър повече от всеки друг, дори от Луис, а него тайничко и не съвсем тайничко боготвореше. Никога не бе срещал друг човек, така готов да жертва собствения си живот, за да избави някого от страдание. В очите на Тони частният детектив притежаваше морален авторитет, какъвто и Господ нямаше. Нямаше гаранция, че ако помолиш Господ за помощ, той ще се отзове или дори ще те чуе. Но що се отнася до господин Паркър, ако си добър човек и имаш проблеми, поискаш ли помощ, ще ти се даде.

Затова Тони и Поли заставаха до него при всеки сгоден случай. Братята бяха оплескали много неща в живота си, но господин Паркър им даваше възможност да поправят част от тях, като наклоняват везните на съществуващия дисбаланс в полза на доброто. Тони подозираше, че Ейнджъл и Луис се водят от същите мотиви — защото и те бяха оплескали много, особено Луис. Не го съдеше, въпреки че от време на време този човек го плашеше, а и дълбоко в себе си подозираше, че се възползва от новото поприще, за да убива, без да се чувства твърде виновен.

Всичко това беше просто заобиколен начин да се обясни, че Тони Фулчи не бе така ограничен нито в интелектуално, нито в емоционално отношение, както някои смятаха. И подобно на много мъже и жени, които мислят по-бавно, имаше навика в края на краищата да достига до вярно решение. Ето че сега от деветдесет минути седеше в кабината на монстър тръка, ядеше от кутия „Краун Фрайд Чикън“ и наблюдаваше двамата мъже, паркирали до заложна къща „Коустал“. По-рано двамата с Поли по случайност караха на пет коли зад Паркър по Форест авеню към „Мечката“, където понастоящем се намираше неговият автомобил. Четири коли зад Паркър, точно пред братята Фулчи, караше син „Шевролет Аваланш“ с нюйоркски номер и двама пътници от мъжки пол. Когато Тони излезе от бара, за да се обади на майка си — не обичаше да принуждава околните да слушат разговорите му, особено с майка му — забеляза, че шевролетът е спрял пред магазина за джакузита и домашни развлечения „Скилфул“, все така с двамата мъже на предните седалки. Впоследствие се премести още два пъти, но все така, че да се вижда паркингът на „Мечката“.

На Тони не му трябваше много да се досети, че непознатите наблюдават входа на бара и чакат някой да излезе. Всички налични улики, включително колите, които бяха влезли и излезли в това време, подсказваха, че може би обектът е господин Паркър. От друга страна, Тони беше наясно, че не е изключено да му се привиждат сенки. Можеше да се обади на господин Паркър и да му каже какво вижда, но после? Нищо чудно детективът да им се озъбеше — характерът му не бе лишен от припряност — но в момента беше сам; Ейнджъл и Луис ги нямаше, а ако тези двамата му мислеха злото, щеше да се озове точно пред мерниците им. Ако ли пък се обадеше на ченгетата, те щяха просто да ги разпитат и разкарат, освен ако не откриеха причина за по-нататъшни действия. Но и в този случай, ако мъжете искаха да навредят на господин Паркър, някой ден щяха да се появят отново или да предадат задачата на други.

Много му се искаше Ейнджъл и Луис да бяха наблизо.

В този момент шевролетът потегли и се насочи на югоизток по Форест авеню към включването за магистрала I-295. От сутринта валеше, без да спира, и по улиците нямаше почти никого. Тони изчака. След една-две минути шевролетът отново се появи в задното му огледало, задмина го и спря на кръстовището с улица „Ашмънт“. Пътникът слезе, без шофьорът да гаси двигателя. Беше по-нисък и не така добре сложен като Тони — да не забравяме, че все пак имаше и гаражи, които изглеждаха невзрачно до него — и на теория не изглеждаше като човек, когото би напердашил. Ала добрият по сърце Тони притежаваше безпогрешен усет за лошотията в другите. Бог невинаги бележеше злите, но понякога им поставяше отличителни знаци и в случая не беше пропуснал да открои този тип сред останалата част от стадото, ако ще и само като го лиши от всякакви отличителни черти. Говорете каквото си щете за Всевишния, но Той има чувство за хумор. Това беше един недовършен човек, морална нищета в човешки облик от гладкото теме до подметките на невзрачните обувки.

Тони знаеше това, защото бе срещал подобни незавършени версии и преди — често в затвора, но понякога и сред представители на властта. Най-добрите бяха жестоки по свой избор — или за да се разсеят от перспективите за неизбежния пъкъл, или за да задоволят най-низките си импулси, понеже не виждаха смисъл да се лишават от удоволствие, щом вечното проклятие бездруго им беше гарантирано. У други обаче природата и възпитанието се бяха съюзили в гибелна грешка, създавайки същества, които нямаха друг избор, освен да се държат по този начин, както изстреляният куршум лети само в една посока, докато не бъде спрян от нещо или обезвреден от законите на енергията и разрухата. Тези хора не схващаха понятия като злост и садизъм и със същото неразбиране посрещаха всички опити да им се обяснят техните противоположности. За тях бе все едно дали ще наранят някого или не, а когато сънуваха, не помнеха виденията си. Когато си почиваха, зяпаха еднообразни гледки и чуваха само бял шум. Те бяха детритът на човечеството и пешаците на дявола.

Точно в този момент един от тях влизаше в паркинга на „Мечката“, а в дясната си ръка носеше кафяв хартиен плик, който придържаше отдолу с лявата. През цялото време с партньора му бяха чакали подходящия момент: дъжд, пусти улици, почти празен паркинг. Тони слезе от камиона и тръгна към бара, без да обръща внимание на шофьора в шевролета, защото можеше да се бие само с по един човек. Стигна на паркинга тъкмо навреме, за да види как човекоподобната кукла коленичи до колата на Паркър, пъхнала ръка под калника на предното ляво колело. Мъжът вдигна очи и видя Тони Фулчи, застанал над него. Реагира бързо, като мигновено извади лявата си ръка изпод калника, а с дясната посегна към вътрешността на палтото си. Тони плъзна надолу железния лост, скрит в ръкава му, хвана го с дясната си ръка и замахна с едно-единствено рязко движение към главата на куклата. Уцели го точно зад дясното ухо и се чу пукането на костта. Куклата забели очи, стовари се на земята и от ушния ѝ канал потече кръв.

Тони чу стъпки зад гърба си и се обърна, за да види следващата заплаха. Шофьорът беше слязъл от колата и държеше в ръка късоцевен револвер. Тони замахна отново с лоста, но пропусна главата му с няколко сантиметра.

— Мръсен задник — процеди онзи с непознат акцент, но Тони вече летеше към него като носорог в полиестер.

Ако му беше писано да умре, Фулчи щеше да накара убиеца си да се потруди за това удоволствие, само дето земята беше хлъзгава от дъжда и макар Тони да имаше маса, нямаше скорост, поне докато не набереше инерция. Трябваше му повече разстояние, отколкото имаше, но го разбра твърде късно.

В този момент върху главата на шофьора се стовари меча глава, която го блъсна странично в черепа, а миг по-късно в гърдите му отпред налетя туловището на Тони. След секунди и Поли Фулчи се присъедини отдясно. Револверът изгърмя, но дулото му беше насочено нагоре, а собственикът му лежеше на земята с кажи-речи триста килограма първокачествено италиано-американско говеждо върху себе си. Ребрата му изпукаха като съчки, лявата му ръка и левият крак се строшиха. Няколко от вътрешните му органи се пръснаха или колабираха, и то преди братята да започнат да го млатят и милостиво да го пратят в безсъзнание.

Появиха се някакви хора, но Тони ги виждаше като през червена мъгла. Поли пък изобщо не ги забеляза, зает да избива и последните остатъци живот от човека, имал наглостта да насочи пистолет срещу брат му.

— Шибан кучи син! — крещеше той, докато поредната кост се трошеше под ударите му. — Шибан кучи син!

Когато Дейв Еванс, Чарли Паркър и няколко случайно присъстващи полицаи най-сетне успяха да отскубнат братята от шофьора, с изненада установиха, че той всъщност не е мъртъв въпреки вложените усилия. Партньорът му също лежеше в несвяст, но жив, до колата на Паркър. От долната страна на калника намериха прикачено с магнит взривно устройство, състоящо се от два и половина килограма пластичен експлозив, килограм пирони и сачми и живачен датчик, който щеше да се активира при първото движение на колата.

Ранените имаха шофьорски книжки от щата Ню Йорк с имената на Борко Зорич и Мирослав Томич. И двамата бяха натурализирани американски граждани, родом от Сърбия, които в момента живееха в Куинс. Бяха излежавали присъди, но все за дребни престъпления, макар че впоследствие пистолетът на шофьора, Томич, щеше да се окаже свързан с петнайсет убийства, включително на три жени и две деца. Както той самият щеше да обясни на следователите през решетките, това било късметлийското му оръжие и не искал да го изхвърля. Що се отнася до Борко Зорич, той нямаше да каже и дума по време на следствието и процеса, дори за да потвърди името си, демонстрирайки пълно безразличие към собствената си участ.

Но всичко това предстоеше. Засега важното беше да евакуират бара, докато полицията обезвреди бомбата, а след това да закачат обратно мечата глава на стената. Местни и национални медии взеха интервюта от братята Фулчи. На другия ден „Портланд Прес Хералд“ щеше да публикува на първа страница снимка на Тони и Поли до гордата им майка и да влезе в колекцията от ценни спомени на „Голямата изгубена мечка“. Братята Фулчи бяха спасили бара и така бяха станали част от неговия градеж и история — завинаги неразривно свързани и с двете.

А Дейв Еванс щеше да си спомня този ден като един от най-объркващите в живота му.

IV

Влече ме Каиновата ерес — оставям своего брата да върви към дявола, както си ще.

Робърт Луис Стивънсън, „Доктор Джекил и господин Хайд“[19]

68.

Спиридон Вуксан нямаше да оцелее толкова дълго, ако разчиташе само на късмета си. Той приемаше, че съдбата играе известна роля в живота на всеки човек, но същото важеше за подготовката, решителността и в крайна сметка безсърдечието. Освен това не беше сляп за собствените си недостатъци, а един от тях — макар да не беше склонен да го брои за грях — беше гордостта му от връзката си със Сърбия. Болеше го, че хора като Матия Киш и Симо Стаич му пречат да се върне в родината си — страната, за която двамата с брат му се бяха били; за която се бяха борили да възстановят от последиците от някогашната диктатура на Тито. Спиридон беше патриот. Имаше белези, с които да го докаже. Киш и Стаич бяха лешояди, които пълнеха търбусите си с бойните жертви на смелите.

А сега от сенките му посягаха други: убиец peškir, негър, crnac, търсещ отмъщение за смъртта на Де Яхер, вместо да понесе отговорността си за убийството на Андрей Буха; при това американец, което означаваше, че неговите са бомбардирали сръбските войски от небето през 1999 г., защото се бояха да се бият с тях лице в лице.

Освен Луис дебнеха го и muslimani, турците, които с нищо не бяха по-добри от balijas, които Спиридон беше евтаназирал в Сребреница и Жепа, наследници на османците, които бяха обезглавявали и набивали на колове родолюбците, дръзнали да се разбунтуват срещу тяхната власт. Как щеше да ходи с вдигната глава, ако избяга от такива хора? По-добре да пусне брада и коса като на монах, отколкото да вижда в огледалото kukavica, страхливец.

Брат му обаче го съветваше да бъде предпазлив; да предприемат „стратегическо отстъпление“, както се изразяваше той, за да укрепят силите си и да изчакат какво ще се случи по оста Киш-Стаич, защото и Радован, също както и Спиридон, беше убеден, че съюзът им няма да издържи. Киш беше твърде амбициозен в политиката, а Стаич — твърде непредсказуем. Скоро единият щеше да се обърне срещу другия, като Стаич, смяташе Радован, щеше да свърши с куршум в тила. Всяко убийство оставяше вакуум, казваше Радован на брат си, а с подходящото планиране Вуксан можеха да го запълнят. Просто трябваше да изчакат.

Но Спиридон знаеше, че Радован лъже. Сдобиеше ли се с нов паспорт и самоличност, къща на Карибите и малка рибарска лодка, брат му нямаше да иска да се върне повече в Европа. Той не беше боец като Спиридон и нямаше усет за чест. Спиридон от своя страна беше партизанин по душа. Искаше да живее като дедите си. Да събере хората си и да идат в планината. Да завладеят призрачни села и изоставени къщи. И други щяха да се присъединят, защото личности като Матия Киш и Симо Стаич не вдъхновяваха последователи. Те символизираха бъдещето само за хора, които не познаваха миналото, но Спиридон Вуксан не беше сред тях. Миналото на Сърбия беше нейното бъдеще. Тя някога бе представлявала империя и можеше отново да стане такава. С това убеждение се водиха войните в Хърватия и Босна.

Спиридон се чудеше къде е Зоря. Не я беше виждал от предишния ден. Трябваше да ѝ изложи плана си, защото се нуждаеше от нея. Знаеше, че тя също иска да се прибере у дома, а не да се крие с години на чуждоземен остров и да чака враговете им да загинат от ръката на друг. Зоря беше създание на студа и мрака. Имаше зимна кръв.

Вратата зад гърба му се отвори и Спиридон се обърна. Очакваше да види Зоря, но вместо нея влезе Радован. Нямаше против, бездруго трябваше да говори с него, макар и не за избора, пред който бяха изправени. Имаха друг, по-неотложен въпрос за обсъждане.

Той се надигна да прегърне брат си и двамата се целунаха три пъти.

— Сядай — рече Спиридон. — Трябва да те питам нещо.

Радован седна на най-близкия стол, който беше малко по-нисък от този на брат му. Спиридон се стараеше да не се поставя в по-ниско положение дори сред най-близките си, но Радован никога не обръщаше внимание на такива детайли. Дори се радваше, когато другите го мислят за по-слаб, отколкото беше в действителност, защото това му даваше повече възможности за маневри. И все пак понякога чуждите представи се конкретизираха във факти. Ако хората повярват, че си слаб, нищо чудно да предприемат ходове срещу теб. Никой не се страхува от слабите или поне не извън рамките на потенциалните вреди от слабостите им. Макар брат му да не знаеше, напоследък събитията караха Радован да се замисли върху последиците от това.

— Какво има? — попита Радован.

Спиридон взе ръцете му в своите.

— Колко близък си с Антон Френд?

— Знаеш колко — отвърна Радован. — Дълго време сме били колеги и нещо повече. Той никога не ми е давал повод да се усъмня в него. Защо питаш?

— Защото, когато се махнем, те ще се насочат към него — и турците, и американецът. Цяло чудо е, че още не са го докопали.

— А Хендриксен?

— Хендриксен беше само авангардът. Истинската заплаха са тези, които идват след него. До нас няма да се доберат, поне засега, но Френд е в опасност.

— Ние имаме нужда от него. Той организира паспортите ни и коридора ни за емиграция.

— Не, имаме нужда само от адвокатката, Кауфман. Знаем, че тя е неговият контакт. Той сам ни каза.

— Тя няма да работи директно с нас — възрази Радован. — Прекалено сме токсични.

— Или Френд иска да си мислим така.

— Той не лъже за Кауфман. Това е неговият свят и той знае как функционира. Чисти ръце: такива са австрийците.

— Те може да са такива, но ние не сме — отвърна Спиридон. — Дори дните на Френд да са преброени, наистина ли вярваш, че Интерпол и нидерландската полиция няма да направят връзката между него и нас? Щом Хендриксен е успял, значи и те могат. А Френд ще се разприказва, защото няма да рискува да влезе в затвора заради нас.

— Братко, с Френд винаги сме много бдителни.

— Не толкова, че да спасите сметките ни.

— Пари се възстановяват. Отношения като тези, които сме изградили с Френд — не. Неговите връзки са и наши. Без него оставаме съвсем сами.

— А аз ти казвам, че ще го хванат. Дори ловците да пропуснат отначало, какво ще спре Матия Киш да се съюзи с тях, за да ни навреди? Ще им подаде Френд и той ще жертва нас, за да спаси себе си. Докато е жив, ние сме в опасност.

Радован не знаеше от кое го боли повече: да слуша как брат му говори така за човек, към когото самият той хранеше най-топли чувства, или съзнанието, че може и да е прав. Френд беше слабото звено, но Радован още не беше готов да го жертва. И всичко това — само защото Спиридон държеше да отбележи заминаването си от Нидерландия с изнасилване и убийство.

— Нека да преспя и да помисля — рече Радован. — Сега и аз имам новини за теб. И пак не са добри.

Той беше гласувал против акцията срещу частния детектив в Мейн. Беше излишен риск, но Спиридон отново бе игнорирал съвета му, докато Зоря шепнеше в ухото му. Защо тя настояваше за удар срещу Паркър, не се знаеше. Радован вече се питаше дали не е единственият в компанията, който е запазил някакъв здрав разум.

— Е? — попита Спиридон.

— Опитът за покушение срещу Паркър се е провалил, а мъжете, натоварени със задачата, са задържани. Приятелите ни в Риджууд са много притеснени.

— Тези мъже ще проговорят ли?

— Доколкото ми е известно, и двамата са тежко ранени. Засега нищо не могат да кажат.

Спиридон впери поглед в ръцете си и изпъна пръстите си. Радован знаеше какви картини рисува въображението му в този момент.

— Може би ще умрат — каза Спиридон.

Радован стана да си върви.

— Смъртта не решава всички проблеми — рече той на излизане.

— Напротив — отвърна брат му.

69.

Детектив Шарън Мейси пиеше диетично безалкохолно в „Голямата изгубена мечка“. На същата маса седяха двама детективи от Отдела за криминални разследвания на портландската полиция, Тони и Поли Фулчи, Чарли Паркър и Дейв Еванс. Техниците от Отдела за опасни устройства успешно се бяха справили с експлозивите, двамата ранени бяха откарани с ескорт в болницата „Мейн Медикал“, а „Мечката“ отвори врати за посетители. Разгоря се кратък спор дали мечата глава, използвана в схватката, трябва да се изземе като веществено доказателство, но се реши, че спокойно може да остане в бара. Вече висеше отново на мястото си на стената, въпреки че козината ѝ беше пострадала от сблъсъка я със земята, я със сръбския череп. Мейси трябваше да признае, че Поли Фулчи има здрави ръце: талисманът на заведението хич не беше лек.

Бяха минали няколко месеца от последното посещение на Мейси в бара. Гледаше да пие по-малко заради новия си фитнес режим, поради което избягваше баровете, повечето ресторанти и изобщо местата, на които можеше да се забавлява. Това се отразяваше ужасно на социалния ѝ живот, да не говорим за любовния. Беше започнала и да си ляга по-рано, защото какво да прави човек, който не пие и не излиза? Ето как, мислеше си тя, жените се озоваваха в манастири.

Докато работеше в портландската полиция, Мейси служеше и като връзка между участъка и щатската полиция, федералните агенции и губернаторската служба, особено когато ставаше въпрос за тежки престъпления. Опитът да се заложи бомба пред „Голямата изгубена мечка“ си беше тежко престъпление по всички стандарти, но фактът, че мишената беше Чарли Паркър, го правеше още по-сериозно. Много хора не биха имали нищо против някой да вдигне във въздуха детектива, но дори те вероятно биха предпочели това да не става на паркинга пред едно от любимите питейни заведения в града. А това, че Паркър още бе жив, си беше истинско чудо, макар може би и не от онези, които укрепват вярата в божието провидение.

Разследването се усложняваше от факта, че Мейси и Паркър бяха излизали за кратко. Не успяха да се погодят — най-малкото, не уцелиха нито подходящите условия, нито подходящия момент — но не таяха лоши чувства. Сега Мейси беше не само официален посредник между различни клонове на полицията и щатското правителство, но и неофициален медиатор между част от институциите и един от най-проблематичните частни детективи в щата, ако не и в цялата страна.

Мейси и следователите зададоха още няколко въпроса на братята Фулчи и Дейн Еванс и изясниха хронологията на събитията — от момента, в който Дейв беше забелязал на камерата първия сърбин, влизащ на паркинга, до мятането на мечата глава от Поли, след което ги пуснаха да си вървят. Но помолиха Паркър да остане.

— Значи твърдиш, че нямаш представа защо двама сръбски наемници искат да заложат бомба под калника на колата ти? — попита тя.

— Не съм дразнил никакви сърби — отвърна Паркър. — Поне не съзнателно.

Той беше мъж малко над средния ръст и телосложение, с прошарена коса и синкавозелени очи в зависимост от светлината. Човек лесно можеше да не му обърне внимание от пръв поглед, помисли си Мейси. Но ако се вгледаше, щеше да види следите от мъка по лицето му и да усети напрегнатата, дори насилствена енергия, стаена у него. Той беше убивал; за някои случаи полицията знаеше, за други, убедена бе Мейси — не. Тя също беше отнемала живот и споменът за това още я измъчваше. Не знаеше дали Паркър го преживява по същия начин. Подозираше, че както се казваше в молитвата за покаяние, повече страда за нещата, които не е направил.

Някои хора, сред които половин дузина окръжни прокурори и поне трима щатски, смятаха, че мястото на Паркър е зад решетките. Фактът, че беше на свобода, ги влудяваше, но Паркър имаше късмет, а и неколцина силни закрилници както в рамките на закона, така и извън него. Освен това у него имаше нещо странно, почти свръхестествено. Дори афтършейвът му лъхаше на тамян.

— Може би сте ядосали някого и той е наел сърбите да ви разкарат? — предположи един от другите детективи с тон, който подсказваше, че напълно би разбрал и дори оправдал подобна инициатива. Казваше се Фърниш и пътищата им с Паркър не се пресичаха за първи път. Паркър нямаше високо мнение за него, но чувствата бяха взаимни.

— Мога да изредя цял списък, но имате ли толкова време? — отвърна Паркър.

— Това е сериозно — намеси се Мейси. — Пироните и сачмите говорят, че целта е била максимално поражение.

Паркър я погледна и разпери ръце, сякаш питаше какво повече да каже.

— Ако криеш нещо и разбера… — поде Мейси.

— Казвам ви истината. Мисля, че изобщо не познавам никакви сърби, а нещата, по които работя в момента, не биха могли да привлекат такова внимание.

— А някой стар случай? — обади се третият детектив, Елкин. — Възможно ли е някой да ви има зъб от предишно разследване?

— Подозирам, че всички са мъртви — отбеляза Фърниш.

— Затваряй си устата, Фърниш — скастри го Мейси. — Божичко.

— Ще помисля по въпроса — обеща Паркър, без да обръща внимание на Фърниш.

— Направи го — каза Мейси. — Кой знае дали няма да опитат отново. Братята Фулчи няма да са винаги наблизо, за да те спасяват с лостове и мечешки глави.

Тримата детективи си тръгнаха и Паркър остана сам на масата. Изчака да се увери, че са излезли от заведението, след което отиде в офиса на Дейв Еванс, за да се обади на Луис.

— Двама сръбски наемници току-що се опитаха да гръмнат колата ми — каза той, когато Луис вдигна.

— Опитаха се?

— Тони Фулчи разби черепа на единия с лост, а Поли нападна другия с меча глава, после заедно го напердашиха.

— Меча глава?

— Това имаше подръка. Пък и говорим за Поли. Сигурно отдавна му се върти в главата да я използва като оръжие.

— Сърбите говорят ли?

— Подозирам, че известно време няма да бъдат в състояние, но така или иначе, не виждам какво общо има с мен.

— Вуксан?

— Може да се опитват да стигнат до теб чрез мен, което означава, че вече знаят кой си. Ще приключваш ли скоро?

— Надявам се.

— А дали не можеш да ускориш нещата? Тази бомба беше пълна с пирони и сачми. Можеше добре да порути бара на Дейв.

— Уф!

— Аха. Добре казано. Предложението ми остава: ако искаш компания, само дай знак.

— Благодаря, но когато става въпрос за издирване на хора, ние сме се учили от най-добрите. И от теб.

— Много смешно. Шарън Мейси беше тук. И не се смееше.

— Още ли си пада по теб?

— Никога не си е падала по мен.

— Значи е излизала с теб само защото черпиш? Я стига.

— Е, може и да си е падала за кратко, но вече не. Освен това не искаше да повярва, че някакви случайни източноевропейци са си наумили да гръмнат непознат, въпреки добрите стари времена.

— Тъп ход от страна на Вуксан — отбеляза Луис.

— Само защото не успя.

— Така е — съгласи се Луис. — За съжаление, понякога успяват. Исках да ти се обадя, но се случиха разни неща. Хендриксен е мъртъв.

При други обстоятелства или друг човек насреща си Паркър би се подразнил, че не е научил по-рано, или от начина, по който бе поднесена новината, но това беше Луис. Колкото по-малко говореше, толкова по-силни бяха чувствата му.

— Как?

— Бил е нападнат в хотелската си стая. Много са го измъчвали и вероятно е проговорил, преди да умре, но кой не би?

— Да, кой не би?

Паркър добави още едно име в списъка си с покойници. Не познаваше лично Хендриксен, но Ейнджъл и Луис го уважаваха и беше откликнал на молбата им за помощ. Това беше достатъчно, за да приеме загубата лично.

— Съжалявам.

— Предполагам, че така са стигнали до теб. Свързали са точките.

— Удар срещу мен, за да се върнеш тук и да им дадеш шанс да си поемат въздух.

— Без да оставят улики, че са замесени, защото твоят списък с врагове е доста почернен.

Паркър вече дишаше по-спокойно. Братята Вуксан бяха изиграли коза си и бяха изгубили. Можеха да избият половин Портланд и пак нямаше да откажат Луис. Най-много да го настървят.

— И сега какво? — попита той.

— Пуснали сме стръв на адвоката. Скоро ще я пробваме.

— Не се размеквайте заради мен.

— Няма. Предай поздрави на Мокси.

— Той ще остане трогнат. Или пък не. И… Луис?

— Да?

— Стъпвайте внимателно.

— Винаги го правим. Понякога върху другите.

* * *

Паркър остави телефона си, затвори очи и вдиша дълбоко. Сега можеше да е разкъсан на парчета от експлозива. Тази мисъл стигаше на човек да не иска да излезе от дома си. Когато отвори очи, на вратата стоеше Шарън Мейси.

— Може ли да питам на кого се обади?

— На мама. Притеснява се.

— В отвъдното? Да ти имам телефона. Пробвай пак.

Паркър се изкушаваше да ѝ каже да си гледа работата, но здравият разум надделя. Бомбата не беше дреболия, която можеха да забравят, а и тя трябваше да даде някакви отговори на града и на шефовете си.

— Станалото днес не е било заради мен. Трябвало е да отклони вниманието на един човек и да го принуди да се върне тук, но не успя. Дори го накара да се фокусира още повече.

— Да не би да става въпрос за някой от твоите приятели в Ню Йорк?

— Не съм сигурен, че искам да навлизам в такива подробности.

— Гледай ти, колко е потаен.

— Това означава, че няма да има повече неприятности или поне не от взривен характер.

Тя се усмихна. Не беше точно тъжна усмивка, но имаше и тъга.

— Но ще има други, и то скоро, нали?

— Неприятностите ме обичат — отвърна Паркър. — Имаше дори такъв роман.

— Обичат те като куче, защото все ги храниш. Като стана дума — ял ли си?

Паркър погледна часовника си. Не беше забелязал колко късно е станало, но и не беше особено гладен. Пластичният взрив някак бе намалил апетита му.

После погледна Мейси и размисли.

— Викаш да си вземем нещо?

— Може би вода.

— Ти ли черпиш?

— Разбира се — отвърна тя, — защо не?

По-късно, докато Мейси спеше до него, Паркър гледаше звездите, които се бореха с мрака. Сутринта тя щеше да си тръгне. Можеше да го направят отново, но нямаше значение. Достатъчно му бе да усети връзка, да докосва и да бъде докосван, макар и само за една нощ.

Достатъчно му бе поне за малко да пребори мрака.

70.

Радован Вуксан не виждаше звезди, само мрак. Завесите бяха спуснати и в стаята цареше тъмнина. Антикварният стол напомняше на трон. В него се чувстваше като съдия, принуден да произнесе присъда, с която не е докрай съгласен, но му е отказано правото да помилва.

Не спа добре през нощта. Отдавна не бе спал добре. Беше изтощен от кръвопролития, макар и на разстояние. Струваше му се, че само това гледа, откакто Тито почина през 1980 г. в болницата в Любляна, в стая, просмукана от смрадта на гангрената. Съпругата на Тито, хърватката Йованка Броз, бе оставена на свобода само колкото да изпрати ковчега му в Дома на цветята, след което бе затворена в прогнила белградска вила. Там остана десетки години без паспорт и лични документи, за да не би някой спомен за съществуването на покойния ѝ съпруг да попречи на процеса по съсипването на неговата скъпа югославска република.

Защото още тогава Радован и брат му знаеха какво предстои. Баща им, Сергей, предупреждаваше за това от години. Страната беше изкуствено създадена — шест републики, свързани в едно от желязната воля на Тито, като шест трънливи стъбла, вързани с бодлива тел. Щом Тито умреше, всичко щеше да се разпадне, а от търканията щеше да пламне пожар.

Сергей Вуксан беше високопоставен служител в УДБА, Югославските тайни служби, който отговаряше за наблюдението на дейността на дисидентите в чужбина, особено хърватите. Личните симпатии на Сергей, които той внимателно криеше, бяха на страната на сръбските националисти. И той, като много сърби, не питаеше любов към Тито — етнически хърватин с католическо възпитание — въпреки че беше спомогнал за установяването на диктатурата му. Сергей беше отгледал синовете си с очакването, че когато неизбежният конфликт започне, те ще изпълнят дълга си за каузата на сръбската независимост. И двамата се бяха подчинили, всеки по свой начин: Спиридон, като проливаше кръвта на мюсюлмани и хървати, Радован — като му осигуряваше ресурси за това. Дали, ако беше жив, Сергей щеше да одобри последвалия им преход към земна, егоистична престъпност, не се знаеше, но деменцията и смъртта им спестиха неудобни разговори по въпроса.

Сега Сърбия отново беше независима държава, макар и нещо като парий в Европа, но удбашите не бяха изчезнали. Вместо това се бяха интегрирали в структурите на новата република според политическите и националните си убеждения, но най-вече за да подплатят гнездата си с мека перушина. Могъщи елементи в Сърбия бяха осъзнали колко полезни биха могли да им бъдат тактиките на УДБА срещу враговете им, които вече включваха и братята Вуксан. Ето това не разбираше Спиридон: те вече водеха битка не само с амбициозни мъже като Матия Киш и Симо Стаич, а с целия държавен апарат на страната. И не можеха да спечелят.

Радован седеше на стола и гледаше непоносимо бавното зазоряване.

Малко след 10 часа позвъни по телефона.

Поемаше риск, който брат му не би одобрил, но може би още имаше хора, които им дължаха услуга, ако ще и от уважение към покойния им баща. Сръбското консулство във Виена се намираше на Олцелтгасе. Радован набра номера и поиска да говори със служителя за връзка на мисията към Организацията за сигурност и сътрудничество в Европа. Когато го информираха, че госпожица Чирич отсъства, помоли да ѝ съобщят, че въпросът е спешен, и остави номер на името Врана. Пет минути по-късно телефонът му иззвъня.

— Кажи ми, че не си наистина във Виена — рече Теодора Чирич.

— Никога не съм те лъгал и не възнамерявам да започвам сега.

— Какво искаш?

— Да се видим, да поговорим.

— Има награда за главата ти.

— Знам. Искам да избегнем проливането на още кръв, включително на моята собствена.

— Да беше помислил, преди с брат ти да отворите кланица на „Херенграхт“.

— Тео, заради старите времена…

Тя замълча, после каза:

— Бурггасе 24. Магазин за дрехи е, но на първия етаж има кафене. Не е от местата, на които ще привлечем внимание. Мога да бъда там след час.

— Благодаря ти — каза Радован, а после добави:

— Имам ти доверие.

— Фактът, че се чувстваш длъжен да го споменеш, издава съмнение. Но като знам в какво положение си, съм склонна да ги простя. Но… Радован?

— Да?

— Ако ни видят заедно и започнат да задават въпроси, ще трябва да действам. Нали разбираш това?

— Да.

— Един час. Не закъснявай.

* * *

За всеки случай Радован подрани за срещата. Бурггасе 24 представляваше старомодна търговска сграда на два етажа в Седми район, с непринудено кафене в задната част, което заемаше две стаи. Клиентите бяха млади и шикозни и Радован се почувства като натрапник, какъвто си беше. Седна в основната част, откъдето се виждаха улицата и откритият терен отляво на площад „Санкт Улрих“. Знаеше, че някъде оттам го наблюдава Теодора Чирич. Той може да бе подранил, но тя със сигурност беше дошла още по-рано.

Радован си поръча парче торта с кафето и се опита да успокои дишането си, докато разбъркваше захарта. Едно обаждане: само това беше нужно на Чирич, за да извика екип, вероятно бус и ескортен автомобил, които да го приберат от улицата. После следваше разпит, предаване на австрийската полиция и екстрадиция в Нидерландия — жертвоприношение на олтара на бъдещото членство в Европейския съюз. А можеше и сънародниците му да решат сами да се разправят с него. Зависеше какво влияние си е осигурил Матия Киш и колко пламенно Стаич държи да използва Вуксан за назидание. От Виена до Белград имаше шест часа път с кола — предостатъчно, за да си подготви мазето и инструментите. Единственото успокоение на Радован беше, че все пак успя да влезе в сградата безпрепятствено. За Чирич щеше да бъде по-лесно да го хване, преди да е стигнал на мястото на срещата.

Ето че тя се появи: с няколко нови бръчки на лицето, изцяло посивяла коса, макар цветът да подсказваше, че е решила собственоръчно да довърши започнатото от природата. Типично за онази Теодора, която си спомняше — нетърпяща половинчати неща. Ако получеше терминална диагноза от лекар, щеше да си налее чаша „Прокупац“ и да захапе дулото на пистолета си.

Радован стана, за да я посрещне, и двамата се прегърнаха неловко, като размениха по една лека целувка по бузата. Ухаеше на скъп парфюм, а палтото ѝ изглеждаше така, сякаш идваше от ексклузивните рафтове на Бурггасе 24 или щеше да се насочи към тях, щом му се наситеше. Теодора си поръча чай от мента и седна с гръб към стената.

— Остарял си — отбеляза тя, въпреки че го водеше с близо десет години.

— Някак си е неизбежно.

— Не трябваше ли да върви ръка за ръка с помъдряване?

— Само при избрани щастливци. Установявам, че често се бърка с примирение.

— Не ми изглеждаш нито помъдрял, щом още работиш в сянката на брат си, нито примирен — иначе нямаше да си тук.

— Надявам се на трети вариант.

— И какъв би бил той?

— Да оцелея и да дам шанс на другите да оцелеят.

Чаят ѝ пристигна. Радован побутна тортата към нея, за да я споделят. Теодора отказа.

— Диабет — обясни тя. — Първата в рода с такъв проблем. Обвинявам невъздържаността на нова Европа.

— Като оставим настрана невидимите заболявания, нова Европа ти се отразява добре. Изглеждаш чудесно.

Наистина беше така, въпреки че той помнеше по-младата Тео и връзката им зад гърба на съпруга ѝ, продължила петнайсет години, макар и с прекъсвания, преди да го замени за по-богат и по-красив образ — и преди името Вуксан да стане синоним на криминални изстъпления. Радован беше „нейният гарван“ — тъмноок и умен. Беше се обучавала при баща му, който я смяташе за най-талантливото си протеже. Сега беше една от тайните удбаши, с титла и позиция, които ѝ даваха достъп до тайни и право да бъде навсякъде.

Теодора го дари с усмивка — като светкавица на стара камера, уловила миг от миналото.

— Много мило от твоя страна.

— Как е мъжът ти?

— Превъзходно. Харесва Виена, въпреки че мрънка за цените.

— Поздрави го от мен.

— Не мисля. Какво искаш да направя за теб, Радоване?

— Трябва да знам има ли измъкване от тази каша.

— За теб или за Спиридон?

— И за двамата.

— Невъзможно.

— Дори не ме попита какво бих приел за разумен компромис.

— Защото няма такъв. Поне не и вариант, в който брат ти се прибира в родината. Той е несигурен елемент, проводник на хаоса. Дори да имаше начин да бъде контролиран, не вярвам, че в Сърбия би могъл да се скрие от Интерпол. А ако се разбере, че сме му дали убежище след случилото се в Амстердам, това ще бъде използвано срещу нас в преговорите за присъединяване. Аз обаче бях останала с впечатлението, че си го убедил да напусне Европа.

— Откъде си го чула?

— Адвокатът ти говори с разни хора.

Радован отпи от кафето си, за да прикрие разочарованието си. Чирич вече някак си беше успяла да научи, че Френд работи за набавянето на нови паспорти. Информацията можеше да е изтекла само от Кауфман или от някое от посолствата, с които тя работеше. Радован подозираше първото. Кауфман опипваше почвата, осигуряваше си алиби, опитваше се да намери баланс между алчността си и токсичността на Вуксан сега и в бъдеще. Бог да ни пази, помоли се Радован, от неморални адвокати.

— Дистанцирането от Европа остава предпочитан вариант — каза той.

— Долавям ли многозначителна нотка?

— Само тъга заради принудителното изгнаничество.

— В резултат от лоши решения — уточни Чирич.

— И чужди амбиции — добави Радован. — Ние нямаме нищо общо с отделянето на главата на Никола Мусулин от тялото.

— Изражението ти подсказва, че може би аз имам.

— Ни най-малко, но убийството му е било разрешено от Белград, а ти, Тео, също получаваш заповедите си оттам. Колективната отговорност не приключи със смъртта на Йосип Броз. Киш и Стаич нямаше да извършат подобен публичен акт на насилие, ако не са имали одобрение свише и действията им не са били изгодни за амбициите на държавата.

— И как един атентат ще ни помогне за присъединяването? Доколкото ми е известно, Европейският съюз не гледа с добро око на експлозиите в туристически райони, независимо от името на мишената.

— Ако една скала се кани да се срути, по-добре да я събориш с контролиран взрив, отколкото да чакаш да падне сама или да оставиш да се разрази страх от заплахата — малка жертва в замяна на голяма полза. Никола Мусулин беше мека Мария. Бояли сте се, че ако Спиридон бъде допуснат да се върне в Сърбия, би могъл да влияе на Никола, може би дори да го подчини, независимо какво говори — и това е било преди отмъщението срещу Де Яхер и неговите хора. Ако аз трябваше да съветвам Белград, щях да намекна на европейските ни съседи, може би чрез най-влиятелния си представител в Организацията за сигурност и сътрудничество — който на практика си ти, Тео, — че би било добре да не обръщат внимание на слуховете за смъртта на Никола Мусулин, защото сме установили, че трагедията е станала в резултат от изтичане на газ.

— Браво, Гарване — отвърна Чирич. — Знаеш ли, и баща ти беше сладкодумец. Успя дори да убеди Йосип Броз, че му е верен докрай.

— Забелязвам, че не отричаш нищо от казаното.

— Защото няма никакво значение дали е истина или лъжа.

— За мен има. Отзови Киш и Стаич. Ако ги оставите да се вихрят на воля, ще съжалявате.

— И защо?

— Защото Стаич е животно, а Киш тайно се страхува от него. Знаеш ли, че са връчили главата на Никола Мусулин на нашия адвокат в белградски ресторант?

Чирич пребледня — не толкова от мисълта за самото връчване, колкото от наглостта на жеста.

— Не, не знаех.

— Те са безразсъдни. Дори да успеят да ни убият, ще оставят следа от улики, които и дете може да открие. Ако не успеят — а аз на твое място не бих подценявал нашите възможности, — Спиридон ще отвърне на удара, при това без да го е грижа за бъдещото ни членство в ЕС.

Чирич допи чая си в мълчание, а Радован реши да не прекъсва мислите ѝ.

— Трябва да гарантираш, че Спиридон никога повече няма да ни безпокои — каза тя накрая.

— Имаш думата ми, но искам и още нещо в замяна.

— Вече поиска много.

— Въпреки това.

— Е?

— Част от сметките ни бяха замразени, може би като прелюдия към по-нататъшно секвестиране на притежанията ни — бизнеси, имоти. Няма как да заминем без средства, а и да стигнем до крайната си дестинация, не можем да живеем на фотосинтеза. Парите ни трябват.

— Не ми казвай, че нямаш тайни фондове. Не е в твой стил.

— Имам някакви, но Спиридон не смята, че са достатъчно.

Чирич обмисли молбата.

— Доста проблеми причинихте — каза тя. — Очаква се някаква компенсация.

— Колко?

— Петдесет процента.

— Абсурд.

— Не си в позиция за преговори.

В интерес на истината, Радован се беше опасявал от още по-голямо число, но все пак изигра недоволство, преди да се съгласи.

— Права си, не мога да споря.

— Добре. Сега и двамата можете да изчезнете, а аз се надявам това да е била последната ни среща.

— Какво друго бихме могли да си кажем?

— Нищо. — Тя закопча палтото си, което така и не бе съблякла. — Но това решава само един от проблемите ви. Доколкото разбирам, Киш и Стаич не са единствените, които се облизват за вас.

— Всички ловци рано или късно се уморяват. Или се отказват, или сами се превръщат в плячка.

— Възхищавам се на оптимизма ти. Давам ти година, ако не и по-малко.

— Значи след година ще ти пратя картичка, за да ти докажа, че грешиш.

— Ще я чакам с нетърпение.

— А на Симо Стаич колко даваш? — полюбопитства Радован.

Чирич сви рамене.

— Както сам каза, той е безразсъден. Хората като него шофират твърде бързо, пият твърде много, спят с неподходящи жени, вземат неподходящи наркотици. Дните им винаги са преброени. Може дори ти да доживееш да прочетеш некролога му. Сбогом, Гарване.

Двамата пак се прегърнаха и целунаха, този път с повече чувство. Радован я проследи с тъжен поглед. Остави пари за сметката и прекоси магазина, спирайки се пред витрината. Чирич тъкмо се качваше на пътническото място в голямо черно ауди с двама мъже на задната седалка, което потегли по Бурггасе към Музейния квартал. Нямаше бус, значи. Ако срещата не беше минала добре, може би сега той щеше да лежи в багажника на колата. Все пак изчака още малко, преди да излезе. Прегледа набързо мъжкия отдел на магазина и си купи ретро шал, за да отпразнува. Шалът беше черно-златист, като първото преобладаваше. Стори му се подходящо за случая.

Защото кръвопролитията не бяха приключили.

71.

Зоря отново стоеше на моста Цоламтсбрюке и гледаше реката отдолу. Приятелите на Спиридон в Съединените щати не бяха успели да убият бащата на мъртвото момиче, което я поставяше в голяма опасност. Вуксан бягаха от ловци в този свят, но Зоря се движеше между световете и животът ѝ зависеше от милостта на човешките елементи в единия и Дженифър Паркър — в другия. Времето на Вуксан изтичаше и Зоря се надяваше, когато се свърши с тях, да може да поспи. Не искаше Дженифър да я преследва в покоя ѝ. Трябваше да постигнат компромис.

Бавно прекоси моста и Виена избледня пред очите ѝ. На нейно място се появиха сивкав пейзаж и обширно езеро. На брега имаше пейка, но на нея не седеше никой. Над водата се стелеше мъгла, облак от мъртви, топящ се в необятното.

„Не трябваше да се връщаш“.

Обърна се и видя Дженифър.

„Исках да поговорим“, каза Зоря.

Думите ѝ прозвучаха различно, по-слабо. Това място беше на мъртвите и техните гласове имаха превъзходство. Зоря си приличаше с тях повече от другите хора, но и у нея още мъждукаше нещо като живот.

„Ти се опита да нараниш баща ми. Опита се да го убиеш“.

Момичето говореше тихо, но яростта и заплахата в гласа ѝ ясно личаха.

„Не бях аз“.

„Лъжкиня!“

Дженифър я зашлеви с дясната си ръка. Зоря усети как ноктите раздраха лявата ѝ буза, но когато я докосна, кожата беше здрава. Имаше само болка.

„Престани, няма полза“.

Дженифър омекна.

„На колко години си?“, попита тя, като я изгледа любопитно.

„Не знам — отвърна Зоря. Не лъжеше. — Не изглеждам стара и не се чувствам стара, но си спомням толкова много неща“.

Дженифър помириса пръстите на дясната си ръка.

„Миришеш лошо. Сякаш гниеш“.

„Уморена съм. Трябва да спя“.

„Тогава спи“.

„Не мога, не и докато знам, че ме търсиш“.

„Трябваше да се сетиш за това, преди да посегнеш на баща ми. Знаеш ли какво си мисля? Надявала си се, че ако бъде убит, ще ме изолираш; че ако и той е мъртъв, вече няма да имам връзка с този свят, а двамата с него ще станем като всички останали“.

Тя посочи водата и всички онези, които скоро щяха да забравят какво са били преди.

„Грешах ли?“, попита Зоря.

Дженифър не отговори, но очите я издадоха. Тя не беше стара като Зоря, не се беше научила да крие чувствата си. Да, ключът бе бащата.

„Не трябваше да го правиш“.

„Съгласна съм — отвърна Зоря. — Не биваше да посявам идеята в главите им. Искам да се реванширам. Мога да предам братята Вуксан на онези, които ги търсят“.

„Те ще ги намерят и без твоята помощ“.

„Може би, но няма да им попреча и няма да предупредя Вуксан, че идват“.

Дженифър се взираше в ръцете на Зоря.

„Имаш много остри нокти. Много по-остри от моите. И много дълги пръсти“.

Зоря се опита да ги скрие, като ги сви в юмруци, но усети как ноктите се впиват в месото ѝ. Стисна ги още, наслаждавайки се на болката. Тя ѝ напомняше, че още не е станала като това момиче.

„Колко хора си наранила с тях? — продължи Дженифър. — Правиш го, нали? Разкъсваш ги с нокти. Може би отдавна — толкова отдавна, че почти си забравила, някой е наранил теб и сега ти нараняваш другите за отмъщение“.

Зоря потрепна, сякаш подразнена от жуженето на муха.

„Никой не ме е наранявал“.

„Не ти вярвам, но така или иначе някой трябва да те спре“.

Дженифър бе толкова бърза, че Зоря дори не видя движението на ръката ѝ. Десният показалец на мъртвото момиче проряза брадичката ѝ. Този път немъртвото усети как кожата се разтваря и от раната покапа кръв.

„Защо не поостанеш? — Очите на Дженифър бяха станали мастиленочерни. — Ще си поиграем на нараняване“.

Ала Зоря вече се връщаше по моста. Пред погледа ѝ изникна Виена, сякаш градът също се събуждаше от сън. А брадичката ѝ беше цялата в кръв.

72.

Ейнджъл прекъсна разговора с Френд и свали устройството за модулация на гласа от мобилния си телефон. Можеше да използва и приложение, но предпочиташе хардуерното решение, защото беше сигурен, че работи. Принадлежеше на поколение, което се доверяваше на осезаемото и намираше съхраняването на ценна лична информация в мобилни устройства за признак на умопомрачение. Дори не обичаше да знаят името му.

Луис също слушаше разговора по високоговорителя. Налагаше се да дадат известно време на адвоката, за да им предостави исканата информация, защото Френд твърдеше, че не знае точното местоположение на братята Вуксан. Сам бил предпочел да не разполага с такава информация, обясни той, за да предпази себе си и семейството си. Това устройвало и Вуксан, защото им давало още едно ниво на защита. Всичко се свеждало до сигурност, добави Френд.

— Нещата може да приключат щастливо или за вас, или за Вуксан — каза му Ейнджъл, — но не и за всички. Въпросът е ясен: на кого държите повече — на клиентите или на дъщеря си?

— Знаете отговора. Не я наранявайте.

— Заповядвате ли ми?

— Не, умолявам ви като баща. Не я наранявайте, моля ви.

— Това не е в мои ръце. Тя е задържана в Англия от колегите ни, докато ние сме доста по-близо до вас. Ако отидете в полицията, тя умира. Ако се опитате да ни прецакате, тя умира. Ако Вуксан ни убият, преди ние да убием тях — тя умира. Има много варианти, в които нещата свършват зле за нея, и само един, в който свършват добре.

— Разбирам — отвърна Френд.

— Надявам се, защото няма да приключат бързо с нея. Ще ѝ отделят време и ще запишат всичко на камера, за да имате вечен спомен от събитието.

— Ще направя каквото поискате. Обещавам.

Френд твърдеше, че е дал на братята списък със скъпи, но дискретни имоти под наем, поддържани от агенции, специализирани в избирателната слепота, един от чиито симптоми беше способността да виждат единствено цвета на парите. С препоръките на Френд Вуксан нямало да имат проблем да наемат избрания от тях имот.

— Трябва да звънна на няколко телефона — каза той, — но някои от агентите не вдигат след работно време. Възможно е да се свържа чак утре сутринта.

— Имате време до утре в дванайсет часа.

— Може да не успея.

— Ще се наложи. Вярвам в силата на бащината ви обич.

Луис плъзна към него листче, на което пишеше: „Момиче/Хендриксен?“.

— Колко души имат Вуксан при себе си? — попита Ейнджъл. — И внимавайте какво ще отговорите. Ако сгрешите и това се окаже проблем за нас, ще добавите един много болезнен час към бездруго краткия живот на дъщеря ви.

— Един човек, доколкото ми с известно.

— „Доколкото ми е известно“ не важи.

— Старая се да бъда честен.

— Постарайте се повече.

— Да, един мъж е.

— Как се казва?

— Живко.

— Фамилия?

— Илич. Но има още някой.

— Нали казахте само един? Не ме карайте да се съмнявам във вас още преди да сме почнали.

— Не е мъж, а дете. Момиче.

— Име?

— Зоря.

— Фамилия?

— Не знам. Не съм чувал. Дори не съм сигурен, че и това е истинското ѝ име. Спиридон я намерил или тя него. Така и не ми стана ясно.

— Къде?

— В Източна Сърбия. Бор, Неготин, някъде там.

— Какви са отношенията им със Спиридон? Спи ли с нея?

— Не е изключено. Не е прието да се пита за такива неща.

— Така ли?

— Не и хора като Спиридон Вуксан.

— Щом казвате. Какво друго прави тя?

Настъпи мълчание. За миг Ейнджъл се притесни, че връзката може да е прекъснала.

— Господин Френд? Не обичам да чакам.

— Мисля, че убива.

— Казахте, че е дете.

— Прилича на дете… не, тя е дете, но като я видиш отблизо, разбираш, че си грешил. Трудно е за обяснение, без да звучи глупаво.

— Давайте, добре се справяте. А и помагате на дъщеря си.

— Надявам се. Аз наистина… — За момент Френд се обърка. А може би беше на ръба да заплаче. — Съжалявам, докъде бях стигнал?

— Говорехте за момичето, Зоря.

— Да, Зоря. Все едно някой е взел дете, отнел е същността му и е пъхнал в тялото му душата на много по-старо същество. Радован я нарича „вещицата на брат ми“. Спиридон се съветва с нея и се доверява на преценката ѝ. Има заболяване на гръбнака, сколиоза. Не изпъква много, но се вижда.

— Казахте, че убива.

— Има нож. Крие го в ръкава си. Но…

— Да?

— Предпочита да използва ръцете си или поне така съм чувал. Има остри нокти.

Ейнджъл беше на косъм да го пита дали тя е убила Хендриксен, просто за потвърждение, но такъв въпрос би дал на адвоката излишна информация. Засега Френд не знаеше кой е похитил дъщеря му. Ако Ейнджъл попиташе за Хендриксен, щеше да разбере.

— Със Спиридон ли се движи?

— Невинаги. Радован казва, че обича нощта.

— Какво значи това?

— Че се скита по тъмно. Може би дори не спи. Ще ми се да можех да ви кажа повече, но това е всичко, което знам.

— А оръжия? Въоръжени ли са?

— Илич има пистолет. Предполагам, че Спиридон и Радован също.

— Момент — прекъсна го Ейнджъл, — откъде знаете, че Илич носи оръжие?

— Той е посредникът. Откакто са в Австрия, не съм виждал двамата Вуксан, само Илич.

— Как поддържате връзка?

— По имейл.

— Дайте ми адреса.

Френд го потърси, може би в телефона или в бележника си. После издиктува криптиран адрес, който Ейнджъл си записа.

— А телефони?

— Сменяме редовно номерата. Радован има списък с моите карти и ми изпраща своите по имейл, но ги ползва икономично. Сега сме в преходен момент и още не съм получил най-новите.

Звучеше като измъкване, но Ейнджъл не се заяде. Временните номера нямаше да им бъдат от голяма полза.

— Имате ли протокол? — попита той.

— В какъв смисъл?

— Система. Имейли в определени часове? Специфични думи, които трябва да се използват в случай на проблем?

— Нещо като шифър?

— Като аларма.

— Не.

— Ще ви предупредя още веднъж да не ме лъжете.

— Не ви лъжа. Не използваме поздрави и имена, но иначе си говорим нормално.

— Кога за последно видяхте Илич?

— През уикенда. Момичето беше с него.

— Защо се срещнахте?

Кратко мълчание.

— Трябваха им пари в брой. Аз им ги осигурих.

Ейнджъл погледна Луис, който поклати глава. И двамата бяха чули лъжата, но Луис му даваше знак да я подмине.

— Кога ще се видите отново?

— Когато дойде време да им предам паспортите.

— Какви паспорти?

— Братята Вуксан получиха заповед да напуснат Европа.

— От кого?

— От Белград. Възложиха ми задачата да набавя паспорти с нови имена.

— Как?

— Имам си източник.

— И как се казва той?

Френд се поколеба за миг, после предаде Хана Кауфман.

— Тя знае ли за кого са паспортите?

— Да.

— Кога ще ги получите?

— В рамките на двайсет и четири часа, предполагам.

— Колко на брой?

— Три: за двамата Вуксан и за Илич.

— А момичето?

— Тя не иска да заминава с тях.

— И какво мисли Спиридон за това?

— Подозирам, че не е доволен, но какво може да стори?

Луис направи жест с ръка, който ясно казваше: „Прекрати разтвора“.

— Не използвайте този телефон, скоро ще се свържем пак — каза Ейнджъл.

— Чакайте! Искам да говоря с дъщеря си.

— Ще говорите. Когато братята Вуксан са мъртви.

— Но откъде да знам, че е жива? Как да съм сигурен, че вече не сте ѝ сторили нещо?

— Ние не лъжем — отвърна Ейнджъл. — Не сме адвокати.

* * *

Луис беше впечатлен.

— Човек, бива си те — възхити се той. — Иде ми да ти дам портфейла и часовника си, за да не ме пребиеш.

— Не ми беше приятно. Никакво удоволствие не намирам в това да заплашвам някого със смъртта на дъщеря му, въпреки че нямаме намерение да го правим.

— Това ни отличава от тях. Или поне теб от тях. За себе си не съм толкова сигурен.

— Напротив, просто не си признаваш. — Ала Ейнджъл не беше толкова сигурен, колкото звучеше. Обичаше Луис, но това не значеше, че не се плаши от нещата, на които беше способен партньорът му. — Аз съм по-чувствителен, а чувствата ми казват, че да опреш нож в гърлото на жена, бил той метафоричен, е лошо нещо.

— Мислиш ли, че Антон Френд е виждал кръв?

— Само ако се е порязвал, докато се бръсне.

— Това имам предвид. Той знае как действат Вуксан, но предпочита да не мисли за него. Така постъпват хората като Френд. Не могат по друг начин. Ти просто му даде урок, който отдавна е трябвало да получи.

Ейнджъл се поотпусна.

— Сега какво следва?

— Имаме имейла — отвърна Луис, — но се съмнявам в твърденията на Френд, че си пращат прости съобщения. Аз лично не бих ползвал електронна поща без протокол и не вярвам, че Вуксан биха го направили. Има уловка.

— Наистина ли мислиш, че Френд би рискувал живота на дъщеря си по такъв начин?

— Френд е проницателен човек — може би не толкова, колкото си мисли, което го вкарва в същата категория като деветдесет и девет процента от населението, но все пак е по-прозорлив от обичайното. Знае, че държим дъщеря му, но има само нашата дума, че ще я пуснем, ако направи каквото искаме от него. Даде ни много информация, част от която може дори да е вярна, но и ще задържи достатъчно за себе си, за да може да ни изнудва, ако се наложи. На негово място аз бих направил така.

— Само че ти нямаш дете. Не можеш да си сигурен какво би сторил един баща, за да спаси дъщеря си.

— Може да си прав — съгласи се Луис, — но съм срещал много мъже като Антон Френд и нито един не е пропуснал да ме разочарова. Покварата им се просмуква в отношенията с всички. Няма да жертва всичко за Пиа. Много — да, но не всичко. И както казах, той е умен. И в момента изчислява опциите си.

— А те са?

— Първо, да се обади в полицията или фирма за управление на кризи — по-вероятно второто, като се има предвид в каква компания се движи, но и двете биха ни докарали неприятности. Второ, да направи каквото искаме от него, но това не е в характера му. Трето, да разкаже всичко на Вуксан, надявайки се те да се разправят с нас, но това би било твърде рисковано.

— Защо?

— Защото ще го сметнат за пречка и ще се отърват от него. Ще се наложи да използва паспортите като коз — подсигуряване на оттеглянето на Вуксан, в замяна, на което те да му помогнат да си върне дъщерята, — но братята по-скоро биха изтръгнали ноктите му, за да получат документите си навреме.

Ейнджъл забеляза промяна в изражението на Луис, което показваше, че току-що се е сетил за четвърти вариант.

— Или? — подкани го той.

— Или аз греша. Защо да не направи каквото искаме от него? Докато Вуксан са живи, Френд ще бъде в опасност. Дори да им намери паспорти, всички ще подозират, че знае новите им самоличности и къде се крият. Няма да има и миг спокойствие, защото и той, и семейството му винаги ще бъдат застрашени. По-добре да ни остави да убием братята и да сложим край на цялата тази гадост. Но в случай че оплескаме нещо или се опитаме да го метнем…

— Уловка.

— Да, но не по мейла, защото тогава няма да може да отрича пред Вуксан. Има нещо друго, което ни убягва.

— Знаеш ли какво бих направил аз на мястото на Френд? — попита Ейнджъл.

— Давай, изненадай ме.

— Щях да споделя какво знам за Вуксан и последните им планове с някой друг, защото през цялото време съм пазил кожата си.

Луис си помисли — не за първи път във връзката им — че дявол да го вземе, този човек сигурно е прав.

73.

Хана Кауфман се свърза с Френд точно когато си влизаше в хотела. Той се опита да изтика Пиа от съзнанието си, за да се фокусира върху разговора с Кауфман.

— Ще имаш паспортите утре сутринта — каза тя, — но съм подценила разходите.

— Не е в твой стил.

— Бъдещият дом на клиентите ти е в мирна карибска страна, която не бие на очи в международните отношения и ще гледа да си остане така. За съжаление, захарната ѝ индустрия също се нуждае от инвестиции. Тук се крие решението за вас, но рисковият фактор изисква дарение за нов Фонд за устойчиво образование.

— И кой ще се образова? Или не е учтиво да питам?

— Децата на човека, който ще разпише паспортите. Убеден е, че издънките му заслужават да учат в Швейцария. Искат да карат ски.

— Колко?

— Четвърт милион евро на паспорт. Ако това те успокоява, сумата включва и моята комисиона.

Какво щеше да стане с този свят, ако я нямаше алчността, помисли си Френд. Никой нищо нямаше да свърши или поне нищо, заслужаващо да бъде свършено.

— Няма проблем — каза той.

— Сигурен ли си? Вероятно ще има последици, ако плащането не стане веднага.

— Заплашваш ли ме, Хана?

— Казвам само, че няма да зависи от мен, Антон. Аз съм само посредник. Това е деликатна система, а от нея зависят известен брой силни индивиди, някои от които работят в същата сфера като твоите клиенти. Усложняващите фактори повишават цените за всички засегнати, а и привличат внимание, което води до временно ограничаване на потока от документи. Неслучайно ти се обърна към мен, а не към някой от по-… хм…

— Нелишени от скрупули фирми? — подсказа ѝ Френд.

— Предпочитам термина „установени“.

— Не се и съмнявам. Къде ще се срещнем?

— Наистина ли трябва да питаш?

— Нека позная. При безименните.

— Точно така. Утре сутрин в шест часа. Гледай да не закъсняваш.

Тя затвори. Френд веднага прати имейл на Радован Вуксан, с който го молеше да му се обади на най-новия номер. След минути телефонът иззвъня.

— Ще взема документите утре рано сутринта — съобщи Френд.

— Къде?

— Извън града, но цената се качи.

— Колко?

— Един милион евро за трите паспорта, включително таксите на агента.

Лъжата не го затрудни, както и всички други лъжи, а скоро щяха да му трябват много нари. Кауфман може би беше права: времето на Френд във Виена изтичаше. Вероятно не след дълго щеше да се наложи да потърси услугите ѝ за самия себе си и да избере уютно място, където да изживее остатъка от дните си.

— Живко ще донесе парите — каза Радован. — Освен това искам да присъства на предаването.

Това представляваше усложнение, което Френд би предпочел да избегне. Ако Живко Илич беше там, измамата можеше да бъде разкрита. Идеята му беше да вземе парите от Илич, да прибере излишъка и да предаде останалото на Кауфман. А надали щеше да се справи, докато сърбинът висеше на главата му.

— Защо?

— Може да си много добър адвокат, но нямаш опит в охраняването на пари. Както несъмнено знаеш, не беше никак лесно да съберем такава сума и няма начин да я възстановим, ако бъде открадната. Освен това Живко може да носи. Не знам дали си виждал един милион евро на петдесетачки, но това са близо двайсет кила в двайсетлитрова чанта.

Френд не можеше да даде на заден. Щеше да се наложи да се обади на Кауфман и да я информира, че ще получи повече пари от очакваното, част от които бяха негови. Ако имаше късмет, щеше да му ги върне само с такса за съхраняването им. Или пък да ги приеме като предплата за още един паспорт с малка отстъпка.

— Това значи ли, че си убедил брат си да замине?

— Спиридон няма бъдеще в Европа.

— Лесно е да се каже.

— Скоро сам ще разбере.

* * *

Френд си наля питие от минибара, след което и от своя страна набра един номер. Както винаги, остави съобщение, но даде да се разбере, че не е готов да чака дълго и в противен случай би имало последствия. Телефонът му иззвъня, докато си приготвяше втората чаша.

— Не съм сигурна, че тонът ти ми допада — каза Теодора Чирич.

Каналът за комуникация между адвоката и служителя за връзка към сръбската мисия във Виена действаше от години зад гърба на Вуксан, въпреки че Френд досега не беше видял кой знае каква полза — освен, разбира се, факта, че му се разминаваше затворът, което и той признаваше, че е безспорен плюс. През 2006 г. Чирич му представи документни доказателства за дейности, които австрийските власти биха сметнали най-малкото за подозрителни, всичките свързани с Вуксан. За да си осигури мълчанието ѝ, Френд трябваше само от време на време да я осведомява за действията и плановете им. Това бяха дребни предателства, които не вредяха на клиентите му, или поне така се успокояваше преди. Само че се бяха натрупали и може би дори бяха довели до смъртта на Никола Мусулин и превръщането на братята Вуксан в потенциална плячка.

— Не ми пука, ако ще да получиш уртикария — отвърна той. — От двайсет и четири часа се мъча да се свържа с теб. Действията ти застрашават сигурността ми. Не си ми казала, че възнамеряваш да оставиш Вуксан без пари.

— Ако бях, ти какво щеше да направиш? Най-вероятно — да преместиш част от тях, което щеше да обезсмисли цялото упражнение.

— Мислех, че и двамата искаме едно и също — мирно решение на кризата. А за това трябват пари.

— Може и двамата да искаме решение, но аз лично повече държа да е трайно, отколкото мирно.

— А Белград? Едва се измъкнах жив оттам.

— Според теб кой предупреди шофьора ти? Не бъди наивен, Антон. Погрижих се за теб, както винаги.

Френд не беше толкова сигурен. Теодора Чирич винаги се грижеше първо за себе си, а всички под нея получаваха огризките, които сметнеше за нужно да им подхвърли. Френд подозираше, че неговият дял е особено малък, но здравият разум му подсказваше да държи езика си зад зъбите.

— Извинявам се — каза той.

— Приема се. Какво искаш сега?

— Паспортите са готови. Вуксан напускат Европа.

— Знам. Срещнах се с Радован.

— Моля?!

— Той ме потърси и аз се съгласих да поговорим.

Френд се окопити.

— Какво искаше?

— Пари. Да размразя сметките.

Точно затова ѝ се обаждаше и Френд. Трябваше да се увери, че средствата са налице. В зависимост от решението как да подходи към заплахата срещу дъщеря си, можеше парите изобщо да не бъдат използвани, но мъдрият човек се готви за всички варианти.

— И?

— Работи се по въпроса.

Френд почувства известно облекчение.

— Добре — каза той.

— Това ли е всичко?

След като и това парченце от пъзела дойде на мястото си, картината се изясни и изкристализира най-добрият план за действие — поне за него и за дъщеря му, ако не за братята Вуксан.

— Имам още един въпрос — продължи той.

— Слушам.

— Кой друг знае за нас?

— Говориш така, сякаш сме любовници.

„Опазил господ“, помисли си Френд, а на глас каза:

— Добре, за нашето споразумение.

— Само ти и аз, въпреки че някои хора в Белград може също да подозират.

— Когато това приключи…

— Да унищожа документите за миналите ти прегрешения? Не искаш над главата ти да виси меч.

— Бих предпочел да ми ги дадеш.

— Може. Щом Вуксан се махнат, каква полза бихме имали един от друг?

— Точно това си мислех и аз.

— С това работата ни изглежда приключва — каза Чирич, — макар че и аз ще ти задам един въпрос.

Френд зачака.

— Щом Вуксан се махнат, каква полза ще има от теб за когото и да било?

74.

И Луис, като Френд, беше принуден да действа напористо, за да предизвика диалог. Малко след два часа следобед остави съобщение за шпионина, Харис, този път по-настойчиво и конкретно от предишните му опити за възобновяване на контакта. Беше обмислил и възможността да се обади на Рос, но му се струваше, че той няма да приветства безусловно разговора, който щеше да последва. Така или иначе, дори Рос да склонеше да се замеси, щеше да бъде принуден да се свърже със самия Харис, а Луис предпочиташе по възможност винаги да избягва посредничествата. Харис върна обаждането му след подобаваща пауза.

— Хе, хе — рече той с подозрително електронно ехо, което напомни на Луис защо не обича да се занимава с разузнавачи, независимо дали са пенсионирани. — И ако това не е Мъжът с косата. Където минеш, оставяш трупове.

— Нямам представа за какво говориш.

— Това е защитена линия.

— Не знам какво значи това. Аз съм просто патриотичен гражданин на Съединените щати и искам да предам информация, която смятам, че може да бъде от полза за страната.

— Забелязвам значителен дефицит на доверие от твоя страна.

— И доверие не знам какво е.

— За това вече ти вярвам.

— Обърнах внимание, че не отговаряш на обажданията ми.

— Ние не сме ти прислужници. Направихме ти някои услуги, включително да изчистим името ти пред французите. Мисля, че сме квит.

— Ни най-малко — възрази Луис, — но ще скрия малко данъци за компенсация.

— Надявам се, че това се записва. Каза, че имаш полезна информация?

— Номер на мобилен телефон.

— Чий?

— Представя се като Рафи. Казва, че иска Вуксан да платят кръвнина за провала в Париж, но ми се струва, че ще платят и с кръв.

— Опиши ми го.

— Ще ти предложа нещо по-добро. Снимка.

— И ни предоставяш тази информация изцяло воден от чувство на патриотичен дълг?

— Естествено. Междувременно защо да не ти дам кодовете за достъп на биткойн сметките си и да пратя сестра си да спиш с нея?

— Не мисля, че имаш сестра, а ако имаш, предпочитам да не я виждам. Колко?

— Рафи се движи с гувернантка. И негова снимка имам. Искам да се разкарат от пътя ми. Трябва ми чист подстъп към Вуксан.

— Братята Вуксан вече не ни интересуват. Те вече карат на изпарения.

— Но мен ме интересуват. А Рафи смърди. Много жалко ще бъде, ако хората му взривят някой коледен базар и се разчуе, че сте имали шанс да ги спрете.

— И как ще се разчуе?

— Да ти пусна ли записа от този разговор?

Харис се засмя.

— Наистина трябва да погледнеш значението на думата „доверие“ в речника. Може да промени живота ти. Добре, но и да успеем да проследим Рафи, ще ни трябва време да сформираме екип във Виена.

Луис не му беше казал откъде звъни.

— Щом можеш да проследиш толкова бързо разговора ни, ще се справиш и с него.

— Въпросът не е само как ще го намерим, но и как ще го отстраним — както и хората с него, защото бас ловя, че не е дошъл само с още един тип.

— Значи наеми по-голям бус.

— Освен това — продължи Харис, сякаш не го беше чул, — където и да се намира този мобилен телефон, можеш да си сигурен, че въпросният Рафи, или както там е истинското му име, не е близо до него.

— Все пак е начин за връзка. Когато го засечете, ще имате местоположение, а някой там ще го използва, за да се свърже с Рафи. И ако хакнете телефона, ще имате достъп до имейлите. Дори ще можете да ги подслушвате в тоалетната, по дяволите.

— Хубаво. Дай ми телефона и прати снимките. Ще видя какво мога да направя.

— Вуксан скоро ще изчезнат яко дим. Всеки момент ще се сдобият с чисти паспорти. Имам един, най-много два дни.

— Божичко, ти много държиш да ги гръмнеш.

— Идея си нямам за какво говориш.

— Знаеш ли, малко съжалявам, че се запознахме.

— Често го чувам.

— Не се и съмнявам. Преди да натиснеш спусъка, предполагам?

75.

Боб Джонстън беше изпратил на Ейнджъл още един видеоклип с Пиа Лакнер. Виждаше се как държи сутрешния брой на „Гардиън“ с ясно видима дата. Очите ѝ бяха зачервени и подпухнали от плач. Или Розана Белингам беше талантлив гримьор, или напрежението започваше да се отразява на младата жена. Каквато и да беше причината, визията допълваше автентичността на записа. Ейнджъл вече беше изхвърлил старата сим карта, използвана за предишния разговор с Френд, и сега му препрати клипа от нова, заедно с кратко съобщение, което гласеше: „Пет минути“. Пет минути и пет секунди по-късно му звънна от претъпкания Кунстхисторишес Музеум, където беше един сред многото говорещи по телефона.

— Видяхте ли — каза той с модулиран глас, — дъщеря ви е жива и здрава, на сигурно място.

— Не е на сигурно място и не изглежда здрава — възрази Френд. — Какво сте ѝ направили?

— Може би сме ѝ разказали едно друго за хората, с които се движите. За нея сте тежко разочарование, но подозирам, че вече го знаете.

— Правя всичко по силите си да се реванширам.

— Убеден съм, че това ще бъде голяма утеха за нея… ако оживее.

Френд си пое дълбоко дъх, но гласът му не издаваше напрежението. Ейнджъл почти се възхищаваше на самообладанието му, макар то да го навеждаше на мисълта, че Луис може да е прав: разложението беше стигнало твърде дълбоко.

— Паспортите са готови — каза Френд. — Предаването ще стане утре сутринта.

— Къде?

— На Гробището на безименните в Зимеринг.

— Кога?

— В шест часа.

— Братята Вуксан ще бъдат ли там?

— Не, само аз и Живко Илич. Той ще носи парите.

— Колко?

— Един милион евро.

— Много пари за… колко, два или три паспорта?

— Три. Има надценка заради бързото изпълнение и проблематичния статут на получателите пред закона.

Без да се брои собственият му дял, за който адвокатът премълча.

— Много учтив начин да опишете тройка убийци.

— И как би се изразил един похитител?

— Хитро. Ще помоля партньорите си да питат дъщеря ви, да видим тя какво ще предложи.

— Оттеглям въпроса.

— Така и предполагах. Как ще стигнете до гробището?

— С кола под наем от хотела. С Илич ще се срещнем там.

— Защо спите в хотел, щом имате къща и апартамент в града?

— Защото вашите хора ме следяха.

Ейнджъл бързо помисли.

— Ако бяха нашите хора, нямаше да ги забележите. Дайте ми името на хотела и опишете как изглеждаха тези, които са ви следили.

Френд не успя да съобщи много детайли, но нямаше нужда. Ейнджъл веднага разпозна господин Рафи и неговия гард. Не се изненада.

— Притесняват ме — каза Френд.

— И правилно — отвърна Ейнджъл, — но ние ще се погрижим за тях. Приемете го като жест на добра воля — или като доказателство за сериозните ни намерения. Което ви харесва повече.

— Честно казано, нито едното не ми харесва.

— Честно казано, не ми пука.

* * *

Ейнджъл и Луис се срещнаха за вечеря в „Китайска кухня 27“ на „Линке Виенцайле“ в китайския квартал на града. И двамата се бяха наситили на австрийската кухня и жадуваха за съчуанска. Ейнджъл се изпоти от лютото, което винаги беше добър знак. В ресторанта имаше само още една западна двойка — млади скандинавски туристи, които през цялото време снимаха блюдата пред себе си и разговаряха може би на датски. Останалите маси бяха заети от шумни китайски семейства. Луис и Ейнджъл можеха да говорят спокойно, без австрийската полиция да ги подслушва, освен ако не бяха наели възрастни китайци или вманиачени по Инстаграм датчани. Но Ейнджъл подозираше, че полицията за момента е изгубила интерес към тях. Част от следователите може би имаха съмнения относно някои аспекти на версията му, но не толкова, че да си струва да го следят из целия град.

Поръчаха си пържено шкембе и лютиви нудълс „Дан Дан“ с бира, а накрая — зелен чай. Точно когато донесоха чайника, Луис получи позвъняване от Вирджиния и излезе навън, за да говори.

— Смятаме, че Рафи използва телефон с копчета и предплатена карта — осведоми го Харис.

— Пфу — изсумтя Луис. — Ако това е нивото на службите, за които плащам с данъците си, по-добре да се преместя в Северна Корея.

— Освен това предполагаме, че е резервиран само за връзка с теб. Използван е веднъж през последните пет дни — в Залцбург, при това без да бъде проведен разговор.

— Проба.

— Най-вероятно.

Или Рафи беше твърдо убеден, че Луис ще му се обади, или този апарат беше просто един от многото, струпани на някоя маса и включени на зарядни устройства, докато отегчени брадати мъже чакаха някой от тях да иззвъни. В много от случаите вероятно дори не вдигаха, а само си записваха да предадат на когото трябва, за да върне обаждането, по всяка вероятност от съвсем друго място.

— Значи аз трябва да звънна на номера, който Рафи ми даде, а ти ще проследиш върнатото обаждане?

— Така се прави — отвърна Харис. — Тези хора се правят на умни по отношение на комуникацията, но имат фатален проблем: пристрастени са към мобилните телефони. Ако не бяха, половината от тях още щяха да дишат божия въздух, вместо да гният в ада и да се чудят къде са се скрили всички девици. Но трябва да имаш готова история, която няма да възбуди безпокойство.

— Кой е той? Ако наистина се казва Рафи, ще се разочаровам от липсата на оригиналност.

— Маджид Али ал-Шихри. Саудитски арабин, но досега не беше влязъл в Книгата на лошите момчета. Мъжкарят, с когото пътува, е Мохсин ал-Адахи. Той е от Йемен, но е лежал в затвори в Кувейт и Йордания. За него знаем, въпреки че е дребна бурмичка. Що се отнася до Ал-Шихри, той може да е нов в играта, но по-скоро предполагам, че е обигран и предпазлив. Какъвто и апарат да използва, не е смартфон, така че няма да научим много по тази линия.

— Не е нов — каза Луис. — Убивал е, при това с удоволствие. Има мъртва светлина в очите, като че в главата му гори блатен газ.

— Е, сега е подал грейналата си глава над парапета. Въпреки предпазните мерки е поел риска да установи пряк контакт с теб. Допускаме, че е носел отговорността за безопасното пристигане на двамата сирийци в Париж. След инцидента на Лионската гара всички обвинения са били насочени към него. Ако не получи компенсация от Вуксан — в пари и кръв, както сам се изразяваш, — ще свърши или с прерязано гърло, или с жилетка с експлозиви в най-близкия мол.

— А ти го искаш жив и с белезници.

— Бих предпочел, но и мъртъв ще свърши работа.

— Ако оплескаш нещата, ще погнат мен.

— Те така или иначе могат да те погнат, но ще гледаме да изглежда като лош късмет или поразяващата ръка на Аллах. Когато ти върне обаждането, ще го локализираме, но ако прикрива следите си, веднага след това ще изхвърли сим картата. Трябва да измислиш начин да го изкараш заедно с копоите му навън, за да знаем къде да ги търсим.

— Мога да използвам Френд като примамка. Знам къде е.

— Да не го нападнат, преди да сме готови?

— Ще им подхвърля нещо, но не достатъчно. Кога да звънна?

— Когато решиш. Ние сме готови.

— Дай ми десет минути — отвърна Луис. — Искам да си изпия чая.

76.

Антон Френд пиеше уиски в хотелската си стая, когато се обади жена му. Не беше говорила с дъщеря им от два дни и започваше да се тревожи. Двете с Пиа обикновено се чуваха всеки ден, понякога и по-често. Когато Мина му беше ядосана — а това се случваше все по-често в хода на бавната смърт на брака им — започваше разговорите в негово присъствие, за да му напомни, че тя още има връзка с детето им, а той — не. Сега Френд изпита гъделичкаща нотка на удоволствие, че знае нещо, в което съпругата му не беше посветена, макар да бе наясно, че не може да допусне тя да се обади в полицията, за да съобщи за притесненията си. Успя да я успокои, като ѝ каза, че ако до края на следващия ден още няма новини от Пиа, ще използва контактите си в Англия. Беше убеден, че дотогава Живко Илич ще е отвел похитителите ѝ право при Вуксан и дъщеря им ще бъде освободена.

Имаше няколко причини да е сигурен в това. Първо, вярваше, че вече знае самоличността поне на един от замесените в отвличането: Луис, ловецът, който според Вуксан търсеше отмъщение за убийствата в Амстердам. Ако Френд беше прав — макар сам да признаваше, че има известен риск да не е — Луис притежаваше нещо като съвест и надали щеше да я натовари със смъртта на невинна млада жена. А и вестникът от клипа също му беше подействал успокоително. Вярно, че „Гардиън“ представляваше много от либералните ценности, които Френд презираше, но не смяташе, че това би бил първият избор на изверг, готов да измъчва и убие жертва на отвличане, дори само за реквизит. Ако Пиа беше заснета с някой пикантен британски таблоид, нямаше да бъде толкова сигурен в разсъжденията си.

От съседната стая се чуваше караница и той усили звука на телевизора, за да не слуша. Изпразни още една бутилка от минибара. Осъзнаваше, че пие повече, отколкото трябва, но понякога животът не ти оставяше избор. Гризеше го съжаление за това, което скоро щеше да сполети Радован Вуксан, макар и не толкова, че да го предупреди. Винаги бе харесвал компанията на този брат и беше спечелил много от връзката им както в лично, така и във финансово отношение. Ала участието на Радован в амстердамското клане беше направило и него токсичен, а той на свой ред беше предал отровата на адвоката си. Колкото и мъчно да му беше, смъртта на Радован бе необходимият еквивалент на ампутация на некротизирал крайник, за да се спаси тялото от фатална инфекция. Защо Радован не беше достатъчно безскрупулен, за да предприеме същото спрямо брат си? Френд бе сигурен, че ако местата им бяха разменени, Спиридон не би позволил братската обич да осуети собственото му оцеляване.

— Zum Überleben — каза той, като вдигна чаша към огледалото.

За оцеляването.

77.

Луис допи чая си и се обади на номера, оставен от господин Рафи. Докато слушаше сигнала „свободно“, размишляваше за събитията, които го бяха довели дотук: човекът, който през по-голямата част от живота си бе правил всичко възможно, за да избягва вниманието на властите във всички страни, в които се намираше, сега се излагаше на възможно най-високо ниво на проследяване. И за това до голяма степен беше виновен Чарли Паркър. Какъв късмет за всички замесени, че Луис го харесваше.

Както се очакваше, никой не вдигна и след четири позвънявания връзката прекъсна, без да се включи телефонен секретар. След секунди апаратът завибрира. Беше непознат номер. Луис натисна зеления бутон и чу гласа на Рафи:

— Чудех се дали ще се обадите. Радвам се, че го направихте.

Луис си помисли, че арабинът може би е искрен, макар и по злокобни причини. Животът му беше в опасност и това го караше да поема рискове, които би предпочел да си спести. Всяка комуникация беше свързана с опасност, но той разчиташе, че заплахата за отмъщение ще държи Луис под контрол.

Само дето Луис знаеше, че Рафи е повредена стока. Още една грешна стъпка и щеше да бъде разкъсан от собствените си хора.

— Трябваше ми малко време да посмятам.

— Какво по-точно?

— Шансовете си да нанеса успешен удар срещу Вуксан и да се измъкна срещу вашите.

— И какво решихте?

— Че няма голямо значение кой ще ги убие, стига някой да свърши тази работа — отвърна Луис. — Ако се провалите и Вуксан или австрийците ви застрелят, светът ще стане по-добро място, а аз ще се пробвам пак, когато шансът ми се усмихне. Ако ли пък успеете и австрийците ви застрелят след това, светът пак ще стане по-добро място. Изобщо аз и светът печелим във всички случаи. Само идиот не би оставил друг идиот да свърши мръсната работа вместо него.

— Възхитителна липса на идеализъм, трябва да отбележа. Е, какво имате за мен?

— Адвокатът, Френд, е отседнал в хотел в града. Шпионирали сте го пред офиса му. Трябвало е да бъдете по-предпазливи.

— Кой хотел и под какво име се е регистрирал?

— Псевдонимът не ми е известен, само хотелът. Допускам, че е от местата, които се гордеят с дискретността си. Френд води там любовницата си да я чука, защото петдесет долара стигат, за да не искат лична карта на рецепцията.

— Не можем да претърсим всички стаи — отбеляза Рафи не без основание.

— Не се и налага. Френд ще напусне хотела утре в пет сутринта, за да отиде на делова среща. — Луис прецени, че би било по-добре господин Рафи да не знае, че срещата е свързана с предаването на един милион евро и е организирана в помощ на Вуксан. — Можете да го заловите на излизане. След това от вас зависи как ще го убедите да ви съобщи къде са се окопали Вуксан.

— А вие откъде знаете за тази среща?

— Френд ни каза.

— И защо му е било да го прави?

— Защото колегите ми държат дъщеря му за заложница.

* * *

Луис приключи разговора и се върна на масата при Ейнджъл. Докато плащаше сметката, на телефона му се получи съобщение от номер във Вирджиния: „Намерихме го“.

78.

Първоначалното обаждане на Луис беше проследено до приемно устройство, намиращо се в апартамент под наем над сервиз за електроника на Юрекгасе в „Рудолфсхайм-Фюнфхаус“. Обратното позвъняване от господин Рафи беше дошло от същия квартал, само че от турски ресторант на Прайзинггасе — от другата страна на плетеницата от железопътни релси, водещи към и от съседния Вестбанхоф. Преди да е минал и час, двете локации бяха поставени под наблюдение и започнаха опити за издирване и осигуряване на достъп до записите от камерите наоколо. Установи се, че апартаментът на Юрекгасе е нает от трима мъже и една жена от едно и също турско семейство, но както можеше да се очаква, нито единият не отговаряше на описанието на господин Рафи или неговия помощник. Турският ресторант нямаше охранителна система и не се наблюдаваше от камери наблизо, което почти със сигурност беше причината господин Рафи да го избере.

Но стръвта беше захапана и сега трябваше само да чакат. И дума не можеше да става да предупредят Френд, защото той бездруго беше достатъчно изнервен. Ако операцията минеше по план, дори нямаше да разбере, че е бил в опасност. За всеки случай, ако господин Рафи вземеше решение да нахлуе в хотела през нощта, поставиха два екипа пред него, а трети се представи за семейна двойка и помоли за една от двете стаи на третия стаж, „заради добрите стари времена“, откъдето се виждаше вратата на Френд. И накрая, до контакта между стаята на Френд и коридора към стълбите и асансьора беше поставен миниатюрен сензор за движение, само два на един сантиметра, готов да задейства аларма в стаята на третия екип.

Преди да си легне, Луис получи железни гаранции: щом обектите бъдеха задържани или неутрализирани, хората на Харис нямаше да пречат на плановете му за Вуксан и Френд щеше да продължи невъзпрепятствано към мястото на срещата. Тази нощ Ейнджъл остана при него. Настроиха алармата за 3:30 сутринта.

Двамата почти не мигнаха. Лежаха будни и гледаха спускащия се мрак.

79.

В по-благоприятна ситуация — в по-познат град и не когато собствената му глава е на дръвника — господин Рафи не би бил толкова уязвим от наблюдение, но адвокатът му трябваше и както Луис се бе досетил, вече се водеше от страх, надделяващ над всяко изкушение за двойна игра. И с това, естествено, допускаше огромна грешка.

Американският екип долетя във Виена със самолет на „Гълфстрийм“ от малко летище в Източна Полша, където ЦРУ поддържаше оперативна база от началото на войната с тероризма, така че това не беше първият работен ден на агентите и те бързо заеха наблюдателни позиции. В три сутринта, след като направиха три обиколки по съседните преки, в близост до парадния и задния вход на хотела спряха два автомобила. Вътре имаше общо четирима мъже, по двама във всяка кола, но нито един от тях не беше господин Рафи.

Агентите в хотела почиваха на смени, но тишината в коридора беше смутена само от трима пияници, които задействаха сензора за движение, докато се прибираха по стаите си в малките часове. Френд излезе от стаята си в 4:50 и слезе с асансьора, придружен от дамската част от екипа, която му се усмихна, но не получи отговор. Във фоайето пък го наблюдаваше мъжката половина с чаша кафе в ръка. Адвокатът се насочи към отделния асансьор за гаража.

На един стол седеше трети човек, неизвестен на хората на Харис, облечен с ливрея като шофьор на лимузина, който зяпаше телефона си, откак бе пристигнал в хотела малко преди четири часа. Щом Френд се появи, той вдигна очи, прибра телефона в джоба си и се изправи. Точно когато се канеше да последва адвоката, мъжът с кафето се приближи и едва не разля чашата си върху него. Докато слушаше извинения на немски, жената вече беше минала отзад и допряла дулото на пистолета в гърба му, а мъжът отпред също беше извадил оръжие.

Междувременно нищо неподозиращият Френд слезе в гаража. За по-малко от пет минути намери колата под наем, остави вътре чантата и палтото си и излезе от сградата. Четиримата мъже, които го дебнеха отвън, вече бяха неутрализирани — единият фатално, защото беше допуснал грешката инстинктивно да посегне към пистолета си, докато обграждаха автомобила му. Беше убит с куршум от „Берета“ със заглушител и прахозащитен пълнител със седемнайсет патрона, наследство от военна служба в пустините на Афганистан и Ирак.

Злощастният инцидент се случи пред хотела, а Френд излезе с колата си отзад, така че не разбра с подробности какво е станало. Все пак видя две тела на земята до необозначен нисан, маркиран близо до изхода на гаража и обграден от шестима въоръжени, маскирани мъже, както и две коли, блокирали едното платно на улицата. Стори му се, че забеляза нашивка с австрийското знаме на ръкава на един униформен в пълно бойно снаряжение, стиснал пушка в ръце. Изненадан, Френд за момент намали, после продължи по пътя си, решен да игнорира случая. Можеше да има връзка с него, можеше и да няма. Неспокойни времена бяха. И все пак не се учуди много, когато няколко секунди по-късно телефонът му иззвъня и вече познатият модулирам глас каза: „Видяхте ли? Казах ви, че ще се грижим за вас“.

Френд погледна в огледалото. Зад него имаше други автомобили, но не знаеше дали го следят. В далечината се чуваха сирени.

— Кои бяха? — попита той.

— Проснатите на земята ли? Ще изчакаме да разберем, но подозирам, че могат да ви упътят към Мека и без компас.

Френд трескаво разсъждаваше. Най-вероятно беше станал свидетел на акция, проведена поне отчасти от „Айнзацкомандо Кобра“ — тактическия отряд на австрийската полиция. Австрийските власти не даваха неограничен достъп на чужди оперативни работници до улиците на столицата си, така че или те провеждаха операцията, или участваха в нея. Френд повече от всякога беше убеден, че дъщеря му не е в реална опасност, но не можеше да разбере как се съвместяваше макар и периферната намеса на австрийската полиция с наказателния поход на онзи Луис срещу Вуксан. Независимо от обяснението, ставаше по-важно от всякога братята да бъдат заловени или още по-добре — убити. Ако бъдеха просто задържани, можеха да натопят и Френд, въпреки че готовността да сътрудничи на следствието щеше да му бъде от полза. Мъртви обаче не можеха да кажат нищо, а той беше убеден, че ако се наложи, ще съумее да блъфира достатъчно добре с отговорите на неудобните въпроси.

А ако не успееше, оставаше Кауфман. Предишната вечер ѝ бе пратил съобщение от стаята си, за да я уведоми, че е размислил и вероятно ще потърси ново начало. Искаше паспорт, който да му бъде доставен в рамките на двайсет и четири часа. Тя му отговори: „150К“ и той се съгласи. Не очакваше да поиска по-малко, още повече след като знаеше, че в торбата, която ще получи от Живко Илич, ще има 250000 евро над уговореното. Можеше да му каже по-висока цена и предвид поисканото от Вуксан, но вероятно му правеше отстъпка като за колега.

Ето как щяха да се развият събитията. На гробището Илич щеше да предаде парите на Кауфман, да вземе паспортите и да си тръгне, отвеждайки Луис и неговите хора при двамата Вуксан. Френд не се съмняваше, че Луис ще убие и тях, и Илич, след което ще освободи дъщеря му. Адвокатът скоро щеше да има нов паспорт с ново име и да започне нов живот в нова страна. С малко късмет нямаше да види сърбин до края на живота си. Всички можеха да вървят по дяволите — Вуксан, Илич, онова уродливо хлапе Зоря, Киш, Стаич.

И кучката Чирич. Да, тя също можеше да върви по дяволите.

* * *

Кауфман вече чакаше във „Фридхоф дер Наменлозен“ и както винаги пушеше цигара. Тази жена наистина беше непоправима. Цяло чудо бе, че още е жива, помисли си Френд. Дробовете ѝ сигурно приличаха на торби с катран.

Като го видя да слиза по стъпалата от църквата, Кауфман се намръщи.

— Не ми изглеждаш като човек, който носи един милион евро в брой.

— Един от подчинените им ще ги донесе. Клиентите ми сметнаха, че не е работа за адвокат да носи толкова банкноти. Притесняват се, че някой може да ги открадне.

— Може би ти? Не бих ти поверила и монети за кафе автомат.

— Чувствата са взаимни.

— Все пак не аз мамя клиентите си.

— Клиентите ми са убийци. Прости ми, че отнемането на част от излишните им пари не събужда у мен дълбоки чувства на разкаяние.

— А може би трябва да бъдеш по-предпазлив, особено с убийците.

— Времето за предпазливост изтече, не смяташ ли? И да не забравяме, че ти също си съучастник. Какво става с моя паспорт?

— Чака да бъдат попълнени данните. Ще се случи веднага след като получа парите.

Кауфман всмукна от цигарата и погледна часовника си.

— Къде е този твой лакей?

— Още е шест без десет. Ще дойде. Вуксан си искат паспортите. Може ли?

Тя извади малък кафяв плик от вътрешния джоб на палтото си и му го подаде. Френд разгледа документите вътре. Изглеждаха добре. Не беше специалист, но в това отношение имаше вяра на Кауфман. Беше олицетворение на двуличието, но когато ставаше дума за пари, винаги беше честна.

Той ѝ върна плика.

— Забеляза ли, че портата на параклиса изглежда отворена? — попита той.

Тя погледна над рамото му и видя, че наистина е отключено.

— Странно. Има ли някой вътре?

— Не видях никого, когато минах оттам.

— Може да са деца — каза Кауфман. — Ще предупредя, като си тръгнем, за всеки случай.

— Добре. Би било жалко, ако някой го оскверни.

— Не знаех, че си религиозен.

— Не съм. Просто харесвам стари места.

— Дори това?

— Не бих искал да легна тук след смъртта си, но това не значи, че му желая злото.

Кауфман го изгледа озадачено.

— Странен човек си ти, Антон. На повърхността току изплува някое възхитително качество, но бързо се скрива, като види какъв свят обитаваш.

— А ти? Какво е останало в теб?

— Способността да ценя музиката. Тя минава за моя душа.

Чуха стъпки зад себе си и се обърнаха едновременно. Живко Илич стоеше на върха на стълбите, пред параклиса. В дясната си ръка носеше голяма черна чанта от брезент. Остави я на земята и разкърши рамене.

— Ако я сваля до долу, някой ще трябва да я качи обратно, но това няма да съм аз.

— Това е сътрудникът, за когото споменах — обясни Френд на Кауфман.

— Да, познах физиономията му от новия паспорт — отвърна тихо тя, докато се качваха към Илич. — На снимката изглежда по-добре.

Френд се усмихна въпреки обстоятелствата.

— Носите ли документите? — попита Илич, когато стигнаха при него.

— Да — отвърна Кауфман.

— И как ще се казвам?

— Томас Рузин.

Илич го повтори на глас.

— Харесва ми.

— Това е без значение, освен ако не искате да хвърлите много пари, за да го смените отново — отбеляза Кауфман.

— Покажете ми ги.

Кауфман извади плика за втори път, изсипа паспортите и показа заглавните страници на Илич, без да му ги дава. Когато приключи, Илич отстъпи крачка назад от чантата и я покани да види съдържанието ѝ. Хана коленичи, отвори ципа и видя само купчина вестници Der Standard. Тя вдигна очи.

— Какво е това?

А Живко Илич я застреля в лицето.

80.

Маджид Али ал-Шихри, известен още като господин Рафи, седеше на пътническото място в буса, паркиран на пряка и половина от хотела, и гледаше как се проваля акцията му срещу адвоката Френд. До него седеше белязаният, Мохсин ал-Адахи, прикрил най-обезобразената част от челото си с шапка. Минаха още полицейски коли, после линейка, макар и без сирени. Пациентът, за когото беше повикана, явно беше или с леки травми, или вече мъртъв.

Господин Рафи потупа Ал-Адахи по рамото.

— Време е да тръгваме.

Луис ги беше предал. Нямаше друго обяснение за случилото се. А в резултат на него господин Рафи вече беше жив труп. Бе изгубил двама души в Париж, сега други във Виена. В очите на шефовете си щеше да бъде сметнат за отчаян карък, фатално неефективен служител или таен саботьор на джихад. Нито една от тези присъди не вещаеше дълъг живот. Ако имаше късмет, може би щяха да му дадат шанс да разкрие предателството на Луис, преди да издъхне, и да иде в рая с мисълта, че е обрекъл американец на смърт.

Ал-Адахи се обърна към него, сякаш да го пита нещо. В следващия миг господин Рафи усети хлад върху гърлото си, последван от пареща болка. Вдигна дясната си ръка, но погледът му се замъгли от яркочервената артериална кръв, пръскаща на фонтан към предното стъкло. Смътно видя как шофьорската врата се отваря и затваря, а Мохсин ал-Адахи се отдалечава по улицата. Ножът иззвънтя почти мелодично, когато се удари в паважа.

Върху господин Рафи се спусна мрак. Той се бори колкото можа с него, но както винаги става накрая, мракът победи.

81.

Френд гледаше тялото на Кауфман. Очите ѝ бяха затворени, а чертите — изкривени, сякаш беше оцеляла точно толкова, колкото да усети болката от куршума. Той беше оставил малка дупка между веждите, без почти никаква кръв.

— Помогни ми да я занесем в параклиса — нареди Живко Илич.

Той я хвана за левия крак, но Френд не помръдна. Вероятно беше в шок, но мислеше и за бъдещето си, защото от този момент нататък като че ли нямаше такова. Трябваше му паспорт, но паспортът беше умрял заедно с Кауфман.

— Защо го направи? — попита той, когато се съвзе достатъчно, за да говори. — Защо просто не ѝ плати, както се бяхме разбрали?

Илич беше зает да влачи Кауфман към параклиса и не отговори. Осъзнавайки, че ако има нещо по-лошо от това, което току-що се бе случило, то бе някой да намери трупа, Френд тромаво я повдигна за раменете. Изпусна я и главата ѝ се удари в пода на параклиса, но вече беше далеч от погледите. Илич довърши работата, като я подпря на стената. После взе падналия плик и го пъхна в джоба си, след което метна чантата върху тялото. Накрая затвори вратите и металната порта подире си.

— Парите — каза Френд. — Къде са?

— Не разбираш ли? Няма пари! Радован каза, че ги е осигурил, но те така и не се появиха. Но вече няма значение. Паспортите са у нас, а докато открият тялото, вече ще сме духнали.

— Вие ще сте духнали — отбеляза Френд. — Ами аз?

— Ти ще ги забаламосаш. Бездруго само за това ви бива вас, адвокатите. А и какво лошо си направил ти лично? Придвижил си малко пари насам-натам, нищо повече. Вашата банкова система пере милиони за руснаците, а прокурорите ви дори не мигват. Какво си мислиш, че ще ти направят? Дори няма да усетиш плясването през ръцете.

— А Кауфман?

Френд следваше Илич, който бързо крачеше към паркинга.

— Какво за нея? Тя е мъртва.

— Тя не е работила сама. Ами ако е казала на контакта си в посолството за кого са паспортите? Ако ме е посочила като посредник?

Илич махна небрежно с ръка.

— И да го е направила, ще си траят. Да не мислиш, че искат да загазят? Прекалено се тревожиш.

Той извади ключовете за колата и деактивира алармата, но когато посегна да отвори вратата, Френд го хвана за ръката.

— Не разбираш ли? — каза адвокатът. — Кауфман беше защитена. Тя беше ценна. Ти ме обрече.

Илич се завъртя. Ударът не беше силен и го уцели съвсем периферно, но Френд не беше стъпил здраво и падна тромаво на земята. Усети как нещо изпука в лявата му китка и той извика. Илич му показа оръжието.

— Искаш да отидеш при нея ли? Защото пускам един куршум в шибаната ти глава и всичките ти проблеми свършват. Това ли искаш?

Френд не отговори. Не помнеше друг път да е бил толкова на ръба да заплаче. Илич и братята Вуксан бяха получили документите си. Те можеха да изчезнат, но не и той. Смъртта на Кауфман щеше да бъде разследвана, и то не само от властите. Следата щеше да води към него. Сигурен беше в това. Щеше да се превърне в мишена за всички.

Някак си успя да се изправи на крака, хванал пострадалата си ръка със здравата. Яростта изчезна от лицето на Илич, заменена от чувство, което Френд погрешно взе за съжаление, докато не осъзна, че каквото и да изпитваше сърбинът, то беше насочено към него самия.

— Не само ти си обречен. Всички сме прокълнати, откакто застанахме до Вуксан. Да не мислиш, че тези хартийки ще ни спасят? — Той показа плика с паспортите. — Няма. Само ще отложат неизбежното. Знаеш ли какво трябва да направиш? Трябва да се върнеш на гробището, да изкопаеш дупка с голи ръце и да се засипеш с пръстта. Думите няма да те спасят. Документите няма да те спасят. Парите няма да те спасят. Ти си прокълнат, също като мен. Единствената разлика е, че аз съм се примирил, а ти още не си.

— Защо тогава просто не се откажеш?

Илич не отговори веднага.

— Защото съм глупак — каза той накрая, — а и пръстта не бърза да затрупа поредния глупак.

Той се качи в колата и потегли, без да погледне повече към Антон Френд. Адвокатът нещастно се запъти към собствения си автомобил. След минута безименните бяха останали зад гърба му.

Засега.

* * *

Върху силозите, гледащи към гробищата, се бяха скупчили ята от дребни птици. Когато литнаха към небето, образувайки фигури, излезли сякаш от сънищата на Господ, една не се присъедини към останалите. Изглеждаше по-квадратна и тромава от другите и имаше четири крака вместо два. Перките на дрона се завъртяха и той бавно се издигна, за да проследи с камерата си отпътуването на Живко Илич, а после и на Антон Френд. Задържа се известно време във въздуха, след което батерията му свърши и падна обратно на покрива на силоза при труповете на два гълъба, като в малко птиче гробище на изгубените.

82.

Радован прекъсна разговора.

— Живко е взел паспортите — каза той на брат си.

Спиридон седеше на обичайното си място до прозореца и се взираше в дърветата и зелената трева. Когато се концентрираше върху растителността, му се струваше, че се връща в Среднодунавската низина от младостта си.

— Значи можеш да тръгваш и да вземеш Живко със себе си — отвърна той.

— А ти?

— Ще взема паспорта, защото може да ми бъде полезен, но няма да го използвам, за да избягам. Казах ти: аз се връщам.

Радован потри очи, възхитен от ината на брат си. Беше обещал на Чирич, че ще убеди Спиридон да замине в замяна на размразяването на сметките, но тя не беше спазила своята част от сделката. Може би не зависеше от нея. Мислеше си — дори се надяваше, че е така. Чирич отговаряше пред Белград, а Белград беше решен да вкара Вуксан в убойна зона.

Ала те бяха избегнали присъдата, защото паспортите вече бяха у Живко.

— Ако се върнеш, ще загинеш.

— Не и преди да ги накарам да съжаляват, че някога са чули името ми.

— Защо? Всичко свърши. Ако се махнем, ще забравят за нас. Киш и Стаич скоро ще станат по-належащ проблем за Белград и никой няма да мисли за факта, че ние още съществуваме. Няма да си струва да ни убият.

Спиридон скочи с пламнало лице от стола и застана очи в очи с брат си.

— Аз искам да си струва да ме убият! — изкрещя той. Радован си помисли колко странно звучи брат му да повиши тон. И разбра, че Спиридон вече не разсъждава трезво. — Искам да ме запомнят! За какво съм се борил през всичките тези години, ако не за това? Водих войни, за да върна страната си от оня свят. Бих се с хърватите и с турците, а когато битките свършиха, изпращах пари от Амстердам за възстановяването на къщи, църкви и училища. Аз няма да бъда забравен. Няма да изживея дните си, криейки се от враговете си, докато pičke като Киш и Стаич ме наричат страхливец. Нека се изправят срещу мен и ще им покажа как се държи един истински мъж. И как умира. Ти можеш да избягаш. Ти никога не си бил боец. Върви! Давам ти благословията си. Но аз няма да тръгна.

— Спиридоне, ако постъпиш така, всички, които ни познават, всички, които някога са ни наричали „братовчед“, „приятел“ или „другар“, ще бъдат в опасност. Аз ще бъда в опасност. Те ще отмъстят на всички ни.

Спиридон сложи ръце на раменете на брат си.

— Нямам избор — каза той вече без сянка от глас. — Бог ме е направил такъв. Не мога да бъда друг.

— Бог не те е направил такъв. А ти самият.

— Добре, дяволът също има участие.

— Тогава той ще се гордее с теб. — Радован се отдръпна. — Къде е Зоря?

— Не знам. Говорих с нея за това и тя потвърди, че също иска да се прибере у дома. С нейна помощ може да им е още по-трудно да ме убият.

Радован отиде до бюрото, в което пазеше документите си, и отключи едно чекмедже.

— Отделил съм малко пари за резерва — каза той. — Евро, долари, динари. Не са много, но все ще са от полза.

— Ще взема динарите — отвърна Спиридон. — Останалото задръж.

— Всъщност ще задържа всичко.

Отекна изстрел, макар със заглушител, и куршумът прониза Спиридон в гърдите. Той се задържа на крака, подпрян с една ръка върху облегалката на стола, и Радован го простреля отново. Този път Спиридон се свлече на земята, събаряйки стола със себе си. Още дишаше, макар от устата му да шуртеше кръв. Радован коленичи и взе дясната му ръка в своята. Стисна я силно и усети как брат му отвръща. Останаха така, без да продумат, докато ръката на Спиридон се отпусна и той се раздели завинаги с брат си и с този свят.

83.

Живко Илич паркира колата пред къщата си и се запъти към входа с ключа в дясната ръка. Съседните имоти бяха отделени с ниски стени. И двата се даваха под наем чрез Airbnb, но само единият се използваше, откакто Вуксан се бяха нанесли по средата. Той влезе, затвори вратата и се качи на най-горния етаж. Вратата беше леко открехната, но Живко почука, както винаги.

— Влизай — отвърна гласът на Радован.

Илич пристъпи вътре и видя тялото на Спиридон, проснато на пода. Радован седеше на стола до бюрото си с пистолет в дясната ръка. Не беше насочен срещу Живко, но това бързо можеше да се промени.

— Какво стана?

— Спор. Конфликт на интереси. Носиш ли документите?

— Да.

— И за себе си?

— Да. Кръстили са ме Рузин. Томас Рузин.

— И как ти се струва?

Живко Илич имаше много зачатъчен и бегъл досег с образователната система. Четеше със затруднения и имаше много слаби познания по история, география и природни науки, но притежаваше известни математически способности. Точно в този момент пресмяташе шансовете си за оцеляване. Реши, че правилният отговор на последния въпрос може значително да ги повиши.

— Бих искал да имам възможност да изследвам новата си самоличност.

Радован Вуксан въздъхна дълбоко. За миг Живко реши, че може би е сбъркал. Собственият му пистолет изглеждаше едновременно съвсем близо и безкрайно далеч от ръката му. Но Радован подхвърли един плик в краката му и рече:

— Само две хиляди долара са, но на първо време трябва да стигнат. Имам и други активи, които трябва да ликвидирам по безопасен начин. После ще се погрижа за теб. Проверявай редовно имейла си. Ще поддържаме връзка.

— Къде ще отидеш, Радоване?

— Не знам. Във всеки случай не на Карибите. Може би в Далечния изток. А ти?

— Някъде в Европа. Казват, че в Португалия е евтино, но не говоря езика, а тепърва няма да го науча. — Той вдигна плика с парите. — Зоря ми каза, че скоро ще умра, така че няма голямо значение.

— Не ѝ обръщай внимание. Може да изглежда като дете, но е жена до мозъка на костите си. Те всички ни манипулират.

Илич се усмихна тъжно.

— Не ми каза нищо, което бездруго не знам.

Той извади паспортите от джоба си, взе своя и подаде другите на Радован.

— Мярна ми се името ти, но вече го забравих.

Стиснаха ръцете си и Радован се запъти към вратата.

— Какво да правя със Спиридон? — попита Илич.

— Спиридон го няма. Това е само месо.

Илич пристъпи смутено. Не можеше да се похвали с много добри качества, но вярата му още се крепеше.

— Ще го увия в чаршаф, ако не възразяваш. Ще се почувствам по-добре, като го оставяме така.

Радован кимна.

— Ние с теб май никога не сме се харесвали, Живко?

— Така е.

— Е, ако има значение, сега те харесвам повече.

Илич не отвърна със същото. Вече нямаше смисъл да лъже.

— Сбогом, Радоване — рече той и отиде при тялото.

* * *

Илич взе чист чаршаф от гардероба в спалнята, постла го на пода и търколи трупа върху него, увивайки го като в покров. Платът почервеня, а отдолу личаха контурите на лицето на Спиридон. Устата му беше отворена и Илич нямаше да се изненада, ако видеше как засмуква въздух, защото Спиридон или привидението му са се върнали от оня свят. Живко беше родом от Майданпек и цялото му детство беше минало в страх от призраци. За него те бяха точно толкова реални, колкото собствените му родители.

Мразеше Радован за това, което беше сторил със Спиридон; мразеше и себе си, задето не бе отмъстил за смъртта му, макар да знаеше, че ще бъде застрелян, преди да е докоснал пистолета си. Кой би предположил, че Радован ще отнеме живота на собствения си брат? Може би Живко Илич през всичките години се беше страхувал не от когото трябва.

Той отиде в стаята на Радован и я претърси, след което влезе в банята. Огледа мивката и видя три отрязани нокътя в цедката. Извади ги и се върна при трупа. Имаше смътни познания за аутопсиите от телевизията. Знаеше, че тялото ще бъде грижливо почистено и огледано, а стомахът — изпразнен от съдържимото. С джобното си ножче накълца отрязаните нокти на девет по-малки парченца, част от които наби в гърлото на Спиридон, други — дълбоко в ушите и носа му с помощта на клечка. Последното натика под кожичката на пениса му. Накрая се помоли поне едно да остане неоткрито и да отиде в гроба заедно с група. Така скоро и Радован щеше да се озове под земята.

Илич усети присъствие зад гърба си и за момент помисли, че Радован се е върнал. Реакцията му се забави с части от секундата, защото, когато се обърна, дулото вече сочеше в лицето му.

— Знам кой си — каза Илич.

— И аз знам кой си — отвърна Луис, като взе пистолета му от кобура. — Кой е под чаршафа?

— Спиридон.

— Ти ли го уби?

— Брат му.

— На никого не можеш да вярваш в наши дни. Кой друг е тук?

— Никой, само аз.

В стаята влезе още един мъж — по-нисък и по-възрастен от първия. Приличаше на мелез без капка чиста кръв в родословието. Илич се досети, че това трябва да е Ейнджъл, партньорът на ловеца. Беше погнусен от принудителната си близост до двама peškiri.

— Провери стаите — каза Луис и Ейнджъл мина покрай него.

След малко се върна и съобщи, че е чисто.

— Къде е Радован? — попита Луис.

— Замина.

Нямаше представа как Радован се е разминал с тези мъже. Както казваше старата поговорка: не мери опашката на вълка, докато още не е мъртъв.

— Къде?

— Върви на майната си — отвърна Илич, защото гарван гарвану око не вади. Искаше да накаже Радован за убийството на Спиридон, но нямаше да достави тази радост на Луис.

— А момичето?

Не се изненада, че знаят за Зоря. Нейни снимки, макар частични и размазани, бяха влезли в съобщенията на медиите за онзи Хасанович и нидерландеца Хендриксен.

— И тя си замина.

Илич долови тъгата в собствения си глас. Не винеше Зоря, че си е тръгнала, но въпреки това се чувстваше изоставен.

— И за нея не знаеш къде?

— Не.

— Тогава за какво си ми?

— За нищо — отвърна Илич, — освен ако не искаш да чуеш как умряха приятелчетата ви от Нидерландия.

— Не, не искам — каза Луис и натисна спусъка.

* * *

Не след дълго Ейнджъл и Луис напуснаха къщата, но преди това я претърсиха за още информация, свързана с Вуксан и момичето. Намериха само новия паспорт на Илич, но поне научиха под каква националност се подвизава Радован, освен ако мъртвата жена, Кауфман, не беше издействала паспорти от различни държави, което беше малко вероятно.

Накрая заляха двете тела с алкохола от барчето — предимно евтино уиски с високо спиртно съдържание, което лесно се запали. Отдалечиха се от района още преди димът да започне да излиза от прозорците. Когато пламъците обхванаха къщата, двамата вече бяха на летището.

А докато огнеборците потушат пожара, бяха напуснали Австрия завинаги.

84.

Пиа Лакнер гледаше Розана Белингам, която заключи вратата на къщата и пъхна ключа под изтривалката за хазяина. Джонстън вече седеше зад волана на галаксито, включил двигателя.

Ейнджъл се обади на Розана предишната вечер и помоли да разговаря с Лакнер.

— Всичко свърши — каза той. — Поне от твоя страна.

— А баща ми?

— Жив е и все още на свобода.

Въпреки омразата си Пиа изпита облекчение — може би и заради собствената си съвест.

— А другите?

— Един се измъкна.

— А останалите?

Мълчанието на Ейнджъл беше достатъчно красноречиво. Лакнер реши да не пита повече, отново за да не измъчва съвестта си.

Когато напускаха града, тя неохотно предаде смартфона си „Самсунг Галакси“ на Розана, за да не бъде проследен. Сега ѝ го върнаха заедно с предишния ѝ живот. Докато вървеше към колата, телефонът иззвъня и на екрана се появи името на баща ѝ.

Лакнер спря. Розана се обърна и я погледна.

— Той е.

— Ако искаш, вдигни — каза Розана. — Ти решаваш.

Лакнер прие обаждането.

— Пиа? Добре ли си?

— Да. Благодаря — добави тя, макар да не беше сигурна защо. Вероятно по навик да бъде учтива.

— Радвам се. Макар че не се учудвам. Участва ли в заговора?

— Да.

— Защо? — попита той, искрено озадачен.

Лакнер замълча за миг.

— Защото съм дете на баща си.

Когато затвори, Френд още се смееше.

85.

За известно време нещата утихнаха и гонитбата навлезе в период на застой.

Радован Вуксан беше използвал новия си паспорт, за да стигне до Малайзия, но там следите му се губеха. Чуха се слухове за човек с неговото описание, който живял известно време в Малака в апартамент недалеч от църквата „Свети Павел“, но докато стигнат до Ню Йорк, въпросният индивид вече беше напуснал страната, и то под друго име.

Луис обаче не страдаше от липса на търпение, нито на хора, които му дължаха услуги. Мнозина търсеха Радован Вуксан. Той не можеше да изчезне вдън земя. А и Живко го беше обрекъл на смърт, защото овъгленото тяло на Спиридон в крайна сметка беше пренесено в Сърбия и положено в семеен гроб, заедно с кератиновите парченца от ноктите на брат му.

Нощем Радован се будеше от гласа на Спиридон, който го зовеше, а стаята се изпълваше със смрадта на изгоряла плът.

* * *

Между гробовете на безименните вървеше един служител, дошъл да ги нагледа и да почисти боклука. Напоследък на това място, за което той се грижеше с толкова любов, се мотаеха неподходящи хора, привлечени от трупа на жена, намерен няколко седмици по-рано в параклиса — телевизионни оператори, репортери, зяпачи. Все пак вярваше в способността на живите да забравят. Само мъртвите помнеха.

Погледът му беше привлечен от силует, сякаш полегнал сред шумата и прекършените дървета на полето вдясно. Приличаше на захвърлена дреха, но мъжът беше прекарал твърде дълго време в компанията на покойници, за да се обърка.

Той бавно слезе при трупа. Китките и главата бяха отрязани, а краката — боси. Останалото беше облечено в скъп на вид костюм и някога бяла риза с копринена вратовръзка с екстравагантна златна игла на нея. Служителят се прекръсти и неохотно извади мобилния си телефон от джоба на работния си гащеризон. Сега отвратителните репортери щяха да се върнат и да отнемат покоя на малкото му царство, но какво можеше да стори? Трябваше да се направи опит за разпознаването на мъжа, ако ще и заради близките, но и да не успееха, пак щеше да се намери място с кръст за него. Можеше да не се притеснява за това, а и щеше да намери голяма компания.

В крайна сметка, не е ли съдено на всички ни някой ден да се влеем в редиците на безименните?

86.

Двустайният апартамент беше част от нова жилищна кооперация в Уудсток — най-старото предградие на Кейптаун. Наемът му беше 9000 ранда на месец и се намираше на пешеходно разстояние от магазините, ресторантите и кварталния пазар на „Олд Бискит Мил“. Районът беше минал между капките по времето на апартейда и налагането на закона за обществените места, така че в момента се радваше на по-голямо расово и културно разнообразие в сравнение с другите предградия, въпреки че покачващите се цени и стандарти бяха на път да постигнат онова, което сегрегацонистите не бяха успели.

В апартамента живееше бизнесмен — външно дружелюбен, но инак необщителен. Казваше се Оскар Фрей и притежаваше нов южноафрикански паспорт, въпреки че хората с по-чувствителен слух към акцентите биха предположили, че има източноевропейски произход. Фрей се беше настанил в Уудсток преди около три месеца и имаше консултантска фирма, предлагаща финансова и логистична помощ и подкрепа на малки бизнеси, които искаха да разширят достъпа си до европейските пазари. Твърдеше, че до известна степен е запознат и с Латинска Америка и Карибския регион. Работеше сам от апартамента си или в малкия си офис на Албърт Роуд, така че не поемаше много клиенти. Често — ако не и винаги — отговаряше на запитванията с отказ. Извиняваше се, че бездруго вече е претоварен, а държеше да предлага само услуги с най-високо качество.

Клиентите му бяха само източноевропейци.

Някои бяха черногорци.

Повечето — сърби.

Сърбите се бяха просмукали в южноафриканското общество в началото на новия век, привлечени от ниските цени, климата, ендемичната корупция, лекотата, с която можеха да избегнат вниманието на международните органи и трудната екстрадиция, ако все пак попаднеха в полезрението им. Сред потока от сръбски имигранти имаше военнопрестъпници, крадци, наркотрафиканти и рекетьори. Те формираха сложни мрежи за подкрепа и развиваха множество легални и нелегални бизнес начинания, като дори превърнаха Кейптаун в транзитна точка за кокаина по пътя му от Южна Америка към Европа. От време на време конкурентите се избиваха един друг в Кейптаун и Гаутенг, но като цяло сърбите и черногорците се държаха прилично. Беше по-добре за бизнеса.

Разединението след смъртта на Никола Мусулин в Белград и последвалият възход на Матия Киш и Симо Стаич първоначално предизвикаха някои проблеми и за сърбите в Южна Африка. Имаше няколко престрелки с автомобили с една жертва в Йоханесбург, но бързо постигнаха примирие — важното значение на страната за сръбската търговия с кокаин го изискваше. Никой не искаше да разваля хубавото, още по-малко сърбите, които се радваха на приятен и доходоносен живот в ЮАР.

Появата на Оскар Фрей за кратко заплашваше да възпламени наново враждите, но се получи съобщение от Народната скупщина на площад „Никола Пашич“ в Белград, че Фрей трябва да бъде оставен да живее и работи на спокойствие, стига да си стои в Южна Африка. За да отпразнува случая, той организира банкет в една винарна в Констанция. Гостите ядоха и пиха до малките часове, докато си разказваха истории за войни и империи.

По-късно всички щяха да признаят, че е била паметна нощ.

* * *

Оскар Фрей влезе в апартамента си и остави плика и кашончето с вина от „Улуъртс“ на улица „Адерли“. Отиде в банята, изми ръцете си и се зае да подрежда покупките. Замисли се дали да не си отвори една бутилка шенин блан, но се бяха стоплили в колата. Нищо нямаше да му стане да почака малко, пък и бездруго имаше работа за вършене. Съблече ризата си, оставайки по потник и шорти, и включи климатика.

В този момент някой запуши устата му и изви болезнено дясната ръка зад гърба му. Нямаше никакъв шанс да окаже съпротива; ако се беше опитал, ръката му щеше да бъде изтръгната от ставата. Пръстите върху устата му бяха облечени с ръкавица, но достатъчно прозрачна, за да личи, че нападателят е чернокож. Фрей държеше револвер в жилището си, но го носеше само когато излизаше нощем с колата. Беше чувал истории за опасностите в някои части на града, но досега не се беше сблъсквал с нищо по-неприятно от един-двама особено досадни просяци. Не му бе хрумвало, че може да стане жертва на престъпление в дома си, и то посред бял ден.

— На колене — заповяда мъжки глас в лявото му ухо.

Звучеше необичайно спокойно. Фрей се подчини, допълнително мотивиран от натиска върху дясната си ръка. Когато коленете му допряха килима, непознатият пусна ръката и устата му. Фрей се зачуди дали да не извика за помощ, но същият глас го предупреди да не го прави. Не предполагаше спорове. И нямаше южноафрикански акцент. А американски.

Нападателят го заобиколи и застана отпред, като извади в крачка пистолета от кобура на колана си. На Фрей му трябваше само секунда да го разпознае. Беше видял как този човек влиза в една къща в предградията на Виена и как я подпалва, преди трупът вътре да е изстинал.

— Оскар Фрей — рече Луис. — Сам ли си го избра?

— Имах такъв учител — отвърна Радован Вуксан. — По немски. Какво правиш тук?

— Ти как мислиш?

— Спиридон е мъртъв. Както и всички останали, които убиха приятелите ти.

— Но ти си още жив.

— Аз съм убил само един човек в живота си и това беше собственият ми брат. Спестих ти труда. Ти нямаш вражда с мен.

— Така ли? Бил си там, когато са били убити Де Яхер и останалите. Позволил си на момичето да измъчва Хендриксен.

— Не можех да ги спра.

— Можел си да опиташ.

— Съветвах ги да не го правят.

— Не съм сигурен, че това стига.

Радован се взря в оръжието в ръката на Луис.

— Имам пари — каза той.

— Не ми трябват пари — отвърна Луис. — Но ми е нужна информация.

В очите на Радован изведнъж проблесна надежда.

— Каква информация?

— Искам да знам повече за момичето.

— Казва се Зоря.

— Това вече го знам. Къде е сега?

— Върна се в Сърбия.

— Къде по-точно? Има ли семейство, приятели?

— Не, никакви. И да е имала, отдавна са мъртви.

— Въпросът остава: къде в Сърбия?

Радован се поколеба.

— Почтен човек ли си? — попита той.

— По-почтен от теб във всеки случай.

— Така да е. Защо да ти казвам каквото и да било? Как ще ми помогне това?

— Ако ми кажеш къде да намеря момичето, няма да те застрелям. Имаш думата ми.

— Защо да ти вярвам?

— Защото, ако не ми кажеш, ще те застрелям със сигурност. Нямаш голям избор.

Радован кимна.

— Питай за нея в Бор или Неготин. Говори с власите. Те ще знаят къде се крие.

— Добре. — Луис остави пистолета и извади удушвач с дървени дръжки. — Да приключваме тогава.

— Не, ти обеща…

— Трябваше да слушаш по-внимателно.

Луис беше бърз, изключително бърз. Повали с крак Радован на земята и уви тънката тел около врата му. Сърбинът успя да пъхне пръсти отдолу, но тя ги преряза и се впи в гърлото му. Луис подпираше гърба му с коляно. Радован усети как кожата му се разкъсва и плътта поддава.

Бликна кръв, зашуртя на фонтан.

Животът изтече.

* * *

Ейнджъл чакаше Луис на една маса в „Тест Китчън“, откъдето почти се виждаше вече ненужният офис на Оскар Фрей. Заведението фигурираше във всички списъци с най-добрите ресторанти по света и двамата бяха решили да го пробват, докато са в града. Запазиха маса седмици по-рано — още когато установиха самоличността на Оскар Фрей. Луис беше сменил сакото и ризата. Предишните не подлежаха на спасяване и сега горяха в един варел на бунището. Луис не страдаше за тях; онова сако беше на три сезона и дори не му стоеше както трябва.

До масата имаше кофа с лед и бутилка „Чарлз Фокс Сайфър Брут“. Отнякъде се материализира сервитьор и наля чаша на Луис.

— Е? — попита Ейнджъл.

Луис отпи от виното.

— Пратих го при брат му.

— Добре. Семейството е най-важно.

87.

Беше късна пролет, когато Ейнджъл и Луис отлетяха за Белград. Луис, като единствен чернокож в самолета, трябваше да изтърпи старателно претърсване на багажа, въпреки че беше най-добре облеченият пътник. В залата за посрещачи ги чакаше шофьорът Желко, горещо препоръчан от контактите на Мост в Сърбия — гаранция за качество, доколкото можеше да има такава в един несигурен свят. Беше сериозен, говореше перфектен английски и караше черен лексус хибрид.

Бяха наели апартамент за една нощ в хотел „Таунхаус 27“ в центъра на града и вечеряха в „Амбар“ в компанията на Желко. Ядоха балканска храна, пиха сръбско вино и разговаряха за власите.

Рано на другата сутрин Желко ги закара на изток до окръг Бор на границата с Дунав и Румъния. Спасиха се от ледената мъгла в Буковския манастир, където един монах ги напои с червено вино от манастирските лозя и потвърди, че е чувал истории за същество, приело формата на момиче, но из тези места имало много подобни легенди. Някои казвали, че е русалка — създание от женски пол, което притежава вечна младост и се образува от душите на млади удавени жени. Познатите му румънци пък твърдели, че е неспокойният дух на вещица.

Луис го попита какво мисли самият той и изчака Желко да преведе. Монахът се замисли, преди да отговори.

— Казва, че заради нея портите на манастира се заключват с катинар — предаде Желко.

Монахът им даде името Йохан — мъж от село Кобишница, и предложи да му се обади, за да го предупреди, че ще го потърсят. Срещнаха се при двата военни мемориала на селото, а местните кучета наобиколиха новодошлите, за да ги подушат. Йохан, който говореше английски почти толкова добре, колкото Желко, призна, че се е съгласил само заради намесата на монаха.

В селото имаше само няколко магазина, а улиците бяха пусти. И то, като много други, беше обезкървено от емиграция. Но имаше и друго: Кобишница беше влашко селище и от два века било във вражда със съседното Буковче.

— Защото сте власи? — попита Луис.

— Не, защото един ден някой реши, че не иска вече да живее в Буковче.

Луис си помисли, че това е добра причина да напуснеш кое да е място.

— Монахът каза, че търсите едно момиче — продължи Йохан.

— Точно така.

— Защо?

— Тя уби наш приятел.

— Разкажете ми.

Луис го направи, като пропусна само собственото си участие в последвалата вендета.

— Носи се слух, че е влахиня — завърши той.

— Не е.

— А каква е тогава?

— Може би е стригой — дошла изпод земята. Французите разкриха мини за мед и злато в Бор. Копали са твърде дълбоко и са я събудили. Ако се е върнала тук, значи пак е заспала.

— Къде?

— Някъде на тъмно, където никой няма да я безпокои — може би близо до мястото, където е била събудена предишния път.

— Да разпитаме ли в Бор?

— Може, но никой няма да ни каже, дори да знае.

— Защо?

— За да не чуе тя.

Луис погледна Желко, който сви рамене.

— Аз само шофирам.

— Какво ще направите, ако я намерите? — попита Йохан.

— Ще я убием — отвърна Луис.

— Не можете да я убиете.

— Просто прекрасно — отбеляза Ейнджъл.

— Но можете да я унищожите — добави Йохан.

* * *

Нощуваха в хотел в Неготин. Йохан се обади малко след седем сутринта, когато небето просветля. Попита ги дали имат здрави обувки и те го увериха, че имат. Когато го взеха с колата от Кобишница, той държеше в ръце нарисувана на ръка карта.

— Мисля, че знам къде е — рече влахът, като се качи в колата и каза на Желко на сръбски накъде да кара.

— Нали хората се страхуваха да не чуе? — попита Ейнджъл.

— Казаха ми шепнешком.

— Мразя това място — изсумтя американецът.

— Освен това вярват, че ако не успеете, тя ще погне вас, а не тях. Ако пък успеете, ще сте им направили услуга.

— А вие?

— О, ще погне и мен. Затова идвам с вас: за да се погрижа да успеете.

Ейнджъл трябваше да признае, че в това има известна логика, но като се опита да я изясни, главата го заболя и се отказа.

— Трябва да отбележа нещо — добави Йохан. — Някак си много охотно приехте нещо толкова странно.

Ейнджъл и Луис се спогледаха. И двамата веднага се бяха сетили за Паркър.

— Човече — рече Ейнджъл, — дори не знаеш какво значи „странно“.

* * *

Стигнаха до Лазаров каньон на десетина километра от Бор. Йохан обясни, че това е най-дълбокият и неприветлив пролом в страната, дълъг пет километра и прокопан от река Лазар между варовикови скали, датиращи от юрския период. В най-дълбоката си част пропастта достигаше близо петстотин метра, а в най-тясната нямаше и четири метра широчина. Дъното ѝ беше осеяно с канари и скални кули, а стръмните склонове бяха белязани от водопади, срутища и пещери.

— Тя спи там — каза Йохан и посочи сенките на каньона, които слънчевите лъчи сякаш нарочно отбягваха.

— Споменах ли вече, че мразя това място?

— Да.

— А казах ли, че се лекувам от рак?

— Ако искаш, можеш да останеш в колата.

Ейнджъл се обърна към Желко.

— Аз лично също бих предпочел да остана тук, но той — отвърна шофьорът, като посочи Луис — рече, че не ми плаща, за да си седя на задника. Извинявам се, но това бяха точните му думи. Освен това някой трябва да носи чука.

— Чука ли?

— Чука — потвърди Йохан.

— За какво ни е чук? — попита Ейнджъл. — Всъщност не ми казвайте.

Той гледаше ту лексуса, ту каньона.

— А аз си мислех, че в Джърси е дивотия. Добре де, хубаво. Идвам с вас.

* * *

Мъжете навлязоха в каньона. Денят бездруго беше хладен, но тук беше още по-студено. Гледаха да се движат, доколкото могат, по слънцето, но то едва докосваше пропастта. Ейнджъл вървеше по-бавно от останалите, но не много: всички трябваше да заобикалят големите камъни, а от време на време и да се катерят по сипеи, препречващи целия каньон. Тогава дори ги избиваше пот, но тя бързо изстиваше, щом преодолееха препятствието. Всичко това беше мъчително за Ейнджъл, но той не се оплакваше. След операцията не беше подлагал тялото си на такова изпитание, но то се представяше достойно. Затова беше изтърпял хирургичната интервенция и последвалата химиотерапия: за да изпита докрай болката и да се увери, че може да я победи.

Накрая стигнаха до малък водопад. В скалата отдясно се виждаха три дупки — две малки и една по-голяма. На пръв поглед изглеждаше невъзможно човек да се качи дотам, но като се взряха по-внимателно, видяха вдлъбнатини, които можеха да послужат за хватки и стъпки.

— Там — каза Йохан.

— Сигурен ли си? — попита Луис.

— Иначе щях ли да ви доведа?

— Надявам се, че не.

Ейнджъл седна на един камък.

— Няма начин да стигна дотам.

— Аз мога — рече Желко.

— Да, мисля, че ние с теб ще се справим — съгласи се Луис и се обърна към Йохан. — А ти?

— Аз ще остана тук с Ейнджъл.

— Страх ли те е?

— Много.

* * *

Катеренето се оказа по-лесно, отколкото изглеждаше отдолу, само че най-голямата пещера се стесняваше рязко след входа. Двамата имаха фенерчета, но трябваше да ходят приведени. Луис си помисли, че ако таванът продължава да се снишава, скоро ще се наложи да пълзят, а определено нямаше такова желание. Не че страдаше от клаустрофобия, но някаква първична част от съществото му се бунтуваше срещу перспективата да бъде притиснат от всички страни.

Точно когато му се струваше, че все пак пълзенето ще бъде неизбежно, пещерата отново се разшири. Озоваха се в малка зала, в която почти можеха да се изправят. В една ниша лежаха изсъхналите останки на дребно човешко създание, подобно на скелет, увит в хартия. Тялото беше свито като в утроба, а ръцете — подпъхнати под главата вместо възглавница.

— Тя ли е? — попита Желко.

Брадичката беше заострена, а черепът — леко закръглен, като на жена. Луис се взря в гръбнака. Там ясно личеше сколиозата, за която бе споменал Френд.

— Тя е. Подай ми чувала.

Желко извади един чувал от раницата си и му го подаде, а Луис прибра вътре телесните останки. Кожата се късаше, костите се отделяха една от друга. После тръгнаха наобратно, като сърбинът водеше. Когато излязоха от пещерата, Луис върза чувала и го хвърли долу при Ейнджъл и Йохан. Двамата с Желко слязоха благополучно по скалата и четиримата мъже се събраха около чувала с трупа. Костите стърчаха под полиетилена, а по средата изпъкваше полусферата на черепа.

— Дай ми чука — каза Луис.

Желко му го подаде и Луис натроши костите на малки парчета. Последваха го Ейнджъл и Желко, които удряха, докато парчетата не станаха на дребни късчета и прах. Йохан не предложи да се включи. Щом свършиха, Луис отвори чувала и го изсипа в реката. После се обърна към влаха.

— Сигурен ли си, че това стига?

— Не усещаш ли? — отвърна той. — Отиде си.

* * *

Зоря отвори очи и видя Дженифър Паркър. Зад гърба ѝ мъртвите потъваха един по един в неподвижните води.

— Беше права — каза Зоря. — Исках да ги нараня, както те нараняваха мен. Мъже, жени, всички. — Гласът ѝ звучеше по-ясно отпреди. Сега беше част от това място. — И ти ли ще ме нараниш?

— Ние сме над тези неща.

— Така ли?

— Не би имало смисъл. Освен това те разбирам. Аз също искам да наказвам. Един мъж ме разкъса. Отряза лицето ми и избоде очите ми.

— Съжалявам.

— Знам. Искам да си отмъстя.

Зоря погледна над рамото ѝ към мършите, които се губеха в нищото.

— Трябва ли да ида при тях?

— Не и ако не желаеш.

— Какво друго ми остава?

— Можеш да бъдеш като мен — отвърна Дженифър, а в очите ѝ пламтяха светове. — И да чакаш.

Благодарности

Докато правех проучванията си за книгата, имах щастието във Виена да срещна Роберт Пим (www.robertpimm.com). Именно той и партньорката му, Гьозде Ерен, ми предложиха да посетя Friedhof der Namenlosen, Гробището на безименните, от което заех заглавието на романа и една от основните сцени. Дълбоко съм им благодарен за добрината, гостоприемството и съвета. Друга от препоръките на Роберт — книгата „Само във Виена“ на Дънкан Смит (Dunkan J. D. Smith, Only in Vienna. Brandstätter, 2015), се оказа полезен информативен пътеводител към по-неизвестните кътчета на австрийската столица. Благодарен съм също на служителите на библиотека Literaturhaus Wien и най-вече на куратора, д-р Ане Цойнер, за топлината, с която посрещна един непознат.

Злодеите в романа са сърби, но в тази страна аз срещнах само безусловна помощ и безмерно доброжелателство. Бих искал изрично да благодаря на шофьора си, Желко Райкович, който в решаващи моменти ми помагаше и с превода, на всички от www.exclusiveserbia.com, включително генералния мениджър Зоран Зупанц, както и на екипа в хотел „Таунхаус 27“ в Белград, който ми осигуряваше всичко — от возене до поправка на обувки. В Неготин имах късмета да срещна прекрасната Емила Петрович — писателка, етноантрополог, уредник на чудесния музей „Крайна“ и олицетворение на отзивчивостта. Емила от своя страна ме запозна с Иван Гудоевич, който търпеливо ми разказа интересни неща от историята и културата на власите в един хладен следобед в Кобишница.

Прочетох много материали за балканските конфликти, но две художествени книги ми направиха особено силно впечатление: „Сякаш ме няма“ на Славенка Дракулич (Slavenka Drakulić. As If I Am Not There: A Novel About the Balkans. Hachette, 2013) и „Хотел «Тито»“ на Ивана Бодрожич (Ivana Bodrožić. The Hotel Tito. Seven Stories Press, 2018). Част от сведенията за търговията с паспорти и „управлението на самоличността“ почерпих от статиите на Джон Арлидж, в това число „Продава се гражданство“ (Citizenship for Sale, The Sunday Times, March 24, 2019) и „Бизнес ръководители си купуват резервни националности. Ето защо“ (Business Executives Are Buying Second Nationalities. Here’s Why, Robb Report, Aug. 5, 2019). Длъжен съм да уточня, че образът на Хана Кауфман няма връзка с никой адвокат от миналото и настоящето, от Виена или други части на света. А книгата „Загадките на влашката магия в селските райони на Сърбия през XXI век“ на Анджелия Ивков-Джигурски, Ведрана Бабич, Александра Драгин, Кристина Козич и Ивана Блешич (Andjelija Ivkov-Džigurski et al. The Mystery of Clach Magic in Rural Areas of 21st Century Serbia. Eastern European Countryside. Jan. 2012) беше ценно въведение в много аспекти на влашката култура и вярвания.

Издателство Atria/Emily Bestler Books дава дом на моите книги вече над две десетилетия, а за мен е все така удоволствие да работя с него. Прегръдки и признателност за моята измъчена американска редакторка, Емили Беслър, както и на всички, които работят рамо до рамо с нея: Дара Джоунс, Дейвид Браун, Джена Ланзи, Милена Браун и Джеймс Якобели. Задължен съм на целия екип на британското си издателство, Hodder & Stoughton — на редактора Сю Флетчър, както и на Свати Гамбъл, Каролин Мейс, Ребека Мунди, Мърто Калаврезу, Алис Морли, Катрин Уърсли, Доминик Смит, Аласдер Оливър и на всички в търговския отдел. Агентът ми, Дарли Андерсън, и неговият екип са безупречни, както винаги. А с помощта на чуждоезичните издатели, на които безкрайно държа, книгите ми достигат до читатели по целия свят.

Доминик Монталто и Сара Райт от много години правят всичко по силите си, за да ми спестят изчервяванията, като поправят грешките ми. Ако все пак откривате такива, то е, защото моите слабости нямат граници. Щях да съм изгубен без Елън Клер Ламб, която се грижи за авторските ми права; сина ми, Камерън Ръдиард, който създаде и поддържа уебсайта ми; брат му, Алистер, който постоянно ме разсмива; и Джени, благодарение на която съм запазил — поне до известна степен — здравия си разум. Джени, Клер и Клиона О’Нийл прочетоха ръкописа, за да улеснят малко редакторския труд.

И накрая, благодаря на вас, читатели, за вярната подкрепа, и на всички книжари и библиотекари, които отделят място по лавиците за моите книги. Дълго плаване ви желая.

Джон Конъли, 2021 г.

Бележки под линия

1

Старо детско стихче броилка, известно в различни варианти. Ето един от тях: „Една тъга е, / две са радост, / три — за гроб, / а четири — за чадо. / Пет за рая, / шест за ада, / седем на Сатана се пада“. — Бел.прев.

2

Jenever (нид.) — хвойна; джин. — Бел.прев.

3

Тук съм, тук съм (нид.). — Бел.прев.

4

И нося богатство! (нид.). — Бел.прев.

5

Lignum vitae (букв. Дървото на живота) — популярно наименование на Guaiacum officinale — вечнозелен тропически вид с твърда и тежка дървесина. — Бел.прев.

6

Компартментализация (псих.) — разделно мислене; защитен механизъм, позволяващ едновременното съществуване на конфликтни вътрешни състояния, без това да води до объркване, тревожност, вина и др. — Бел.прев.

7

Fin-de-siécle (фр.) — от края на века. В случая се има предвид краят на XIX век. — Бел.прев.

8

Крал Петър I Караджорджевич (упр. 1903-1921) се възкачва на престола след военен преврат. — Бел.прев.

9

Букв. „златен“ (англ.). — Бел.прев.

10

През 897 г. се провежда т.нар. Трупен синод, при който тленните останки на папа Формоза са извадени от гроба, облечени в папски одежди и поставени на папския престол. Папа Формоза е признат за виновен по поставените обвинения и наказан със сваляне на дрехите, отсичане на пръстите, използвани за даване на благословия, влачене на тялото и хвърляне в реката. — Бел.прев.

11

Егъл Крог, по прякор Бъд (1939-2020) американски адвокат, осъден за участието си в Уотъргейт. — Бел.прев.

12

Съотв. лявата ръка, дясната ръка (фр.). — Бел.прев.

13

Етажът ви, господине? (фр.). — Бел.прев.

14

Трети, моля (фр.). — Бел.прев.

15

Господине, забравихте нещо! (фр.). — Бел.прев.

16

Комикс на Джери Трюдо. — Бел.прев.

17

Свръхестествен, зловещ (нем.). — Бел.прев.

18

Коран, 5:32. Прев. Цветан Теофанов. — Бел.прев.

19

Р. Л. Стивънсън, Доктор Джекил и господин Хайд. Прев. Евгения Паничерска-Камова. Народна култура, С., 1975. — Бел.прев.

Content

Джон Конъли
Безименните
Чарли Паркър #19

От автора

I

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

II

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

III

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

61.

62.

63.

64.

65.

66.

67.

IV

68.

69.

70.

71.

72.

73.

74.

75.

76.

77.

78.

79.

80.

81.

82.

83.

84.

85.

86.

87.

Благодарности

Бележки под линия